ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 591/7275/15-к Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/614/21 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю в режимі відеоконференції:

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

законного представника - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м.Суми від 03 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, громадянина України, студента Сумського державного педагогічного університету ім. А.С.Макаренка, не одруженого, що зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 ч.1 ст. 115, ч.1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання:
- за ч.2 ст.15 ч.1 ст. 115 КК України у виді 7 років позбавлення волі;
- за ч.1 ст. 115 КК України у виді 8 років позбавлення волі.
Згідно ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання для ОСОБА_7 рахується з моменту його затримання за даним вироком.
На підставі ст. 72 ч. 5 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення два дні, із розрахунку: один день попереднього ув`язнення в два дні позбавлення волі.
Згідно вироку 10.05.2015 приблизно о 19.30 год. ОСОБА_7 з групою молоді, серед яких був його знайомий ОСОБА_12 , проходячи біля будинку №53 по вул. Петропавлівській в м. Суми, рухався в бік перехрестя з провулком Академічний в м. Суми, коли до ОСОБА_12 підійшли раніше незнайомі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 які перебували у стані алкогольного сп`яніння та рухалися у тому ж напрямку. Між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 з приводу татуювання на гомілці останнього виникла словесна сварка.
У цей час ОСОБА_7 підійшов до них і втрутився у розмову та між обвинуваченим з одного боку і ОСОБА_13 з ОСОБА_14 з іншого боку раптово виникли неприязні стосунки. ОСОБА_13 наніс один удар по обличчю ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_7 вчинив дії, спрямовані на реалізацію раптово виниклого умислу, направленого на вбивство ОСОБА_13 , дістав з чохла, який знаходився на ремені джинсів, розкладний ніж, який носив із собою та, тримаючи його у розкладеному стані в правій руці площиною леза паралельно землі, наніс ОСОБА_13 , який стояв обличчям до ОСОБА_7 дещо правіше, правим боком до будинку АДРЕСА_2 , один удар ножом зверху вниз в область грудної клітини, спричинивши потерпілому ОСОБА_13 тілесні ушкодження у виді непроникаючого колото-різаного поранення грудної клітини в області грудини, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Таким чином, ОСОБА_7 виконав всі дії, які вважав необхідними для вбивства ОСОБА_13 , але не довів цей злочин до кінця, з причин, що не залежали від його волі, оскільки влучив ножем у зчленування руків`я та тіла грудини.
Крім того ОСОБА_7 10.05.2015 приблизно о 19.30 год. біля будинку №53 по вул. Петропавлівській в м. Суми після дій, спрямованих на вбивство ОСОБА_15 , спробував залишити місце вчинення злочину, відходячи спиною вперед в напрямку перехрестя з пров. Академічний в м. Суми, тримаючи у руці ніж та спостерігаючи за діями потерпілого ОСОБА_15 , а ОСОБА_14 , який знаходився поряд, наблизився до ОСОБА_7 . У цей момент у ОСОБА_7 , який знаходився з правого боку від ОСОБА_14 на грунті раптово виниклих неприязних стосунків виник злочинний умисел на вбивство останнього, реалізуючи який, він, тримаючи у правій руці складний ніж площиною леза паралельно землі, умисно наніс з силою один удар зазначеним ножем знизу вгору ОСОБА_14 в область черевної порожнини справа та один удар в область грудної клітини, від яких ОСОБА_14 , зробивши декілька кроків, впав на землю та від отриманих тілесних ушкоджень, а саме: масивної кровотечі, яка розвинулась внаслідок проникаючих колото-різаних поранень черевної порожнини з пошкодженням печінки, дванадцятипалої кишки та головки підшлункової залози помер.
Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, дані, що характеризують обвинуваченого, пом`якшують та обтяжують покарання, характеристики. Вирок суду скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч. 1 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком 10 років, за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України призначити 7 років позбавлення волі та на підставі ст. 70 КК України остаточно призначити 10 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін. Судом не враховано негативну характеристику обвинуваченого, який систематично порушував дисципліну, затівав бійки. Вказує, що ОСОБА_7 переслідуючи мету позбавлення життя, вчинив розправу над потерпілими заради власного самоствердження.

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Суд взагалі не розглянув клопотання захисту про неналежність та недопустимість доказів. Не заперечує, що наніс удари потерпілим, але вбивати нікого не хотів, удари наносив з метою самооборони. Його дії були викликані протиправною поведінкою потерпілих, їх словесними нападами та погрозами. Від удару ОСОБА_16 він вдарився головою об рекламний щит, а потім дістав ніж та наніс удар наотмаш, не прицілюючись. Відходячи, побачив як до нього наближається та замахується ОСОБА_14 , у зв`язку із чим наніс йому удар ножем, не цілився, наміру вбивати на мав. Судом не прийнято до уваги показання про неможливість уникнути конфлікту, хоча в цій частині показання підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 . Суд показання цих свідків навів частково, лише в частині, яка не суперечить іншим доказам.

Суд не надав оцінки доводам адвоката про те, що на дослідженому відеозаписі з камер відеоспостереження погана якість зображення та з відео неможливо визначити хто і де перебував, які дії вчиняв.

Судом не враховано доводи адвоката про недопустимість висновку експертизи № 100/2015, який грунтується на слідчому експериментів від 13.08.2015 року, оскільки на проведення цієї слідчої дії обвинуваченого не запрошували, не проводилося відтворювання його дій.

Судом не надано оцінки слідчому експерименту від 14.05.2015 року, який проведений з обвинуваченим, та висновку експертизи № 429/295В. Суд не обгрунтував висновку чому відхилив інші докази.

В доповненнях до апеляційної скарги вказав, що не погоджується з кваліфікацією його діянь. Зазначає, що дії щодо ОСОБА_14 повинні бути кваліфіковані за ст. 118 КК України, щодо заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_20 , то відповідно до ст. 36 КК України такі дії не є кримінально-карними, а враховуючи, що на час вчинення кримінального правопорушення йому було 15 років, його не може бути притягнуто до відповідальності за ст. 118 КК України, тому справа повинна бути закрита.
Обґрунтовуючи відсутність в його діях хуліганських мотивів, суд частково наводить фактичні обставини справи. Те, що ОСОБА_20 та ОСОБА_14 були дорослими людьми, по статурі більші та сильніші, допускали нецензурну лайку та ображали хлопців і дівчат моєї компанії, використовували кримінальний сленг, перебували у стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня. Потерпілі першими підійшли до нас та спровокували конфлікт. На його запитання з приводу конфлікту потерпілі відповіли в образливій формі та від них також пролунали висловлення «ти що безсмертний», що обвинуваченим в силу свого віку було сприйнято, як погроза. Надалі ОСОБА_20 було завдано удар в область голови. Тобто, судом фактично була встановлена протиправна, суспільно небезпечна поведінка потерпілих, яка передувала його поведінці.
Під час судового розгляду обвинувачений наполягав на тому, що нанесення ним ударів ножем потерпілим було необхідною обороною від їх протиправних дій.
Суд у вироку зазначив, що виключає, як стан необхідної оборони в його діях так і перевищення меж такої оборони в зв`язку з нанесенням двох ударів потерпілому ОСОБА_14 , при цьому не аналізує, чи перебував обвинувачений в стані необхідної оборони, коли наносив удар потерпілому ОСОБА_20 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення адвоката та обвинуваченого, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до ст.370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Відповідно до ст. 94 КПКсуд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку. Від захисника надійшло клопотання про дослідження доказів, а саме: протоколу слідчого експерименту від 13.08.2015 року та 14.05.2015 року, відеозаписи з камер відеоспостереження, висновки експертиз № 100/2015 від 24.09.2015 року та 429/295В від 24.06.2015 року, посилаючись на те, що суд поклав в основу вироку недопустимі докази, досліджені докази не оцінив або надав їм неналежну оцінку. Прокурор також просив дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, дані, що характеризують обвинуваченого, не зазначаючи причини такої необхідності з урахуванням положень ч. 3 ст. 404 КПК України.

З огляду на викладене та вимоги ч.3 ст.404 КПК України, підстави для задоволення клопотання захисника про повторне дослідження доказів та прокурора про дослідження обставин, характеризуючих даних відсутні. Положення ч.3 ст. 404 КПК України визначають умови за яких суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, та може дослідити докази. Проте таких підстав сторонами не наведено. Клопотання захисника обумовлене незгодою сторони захисту з прийнятим судовим рішенням і висновками суду, викладеними в цьому рішенні щодо оцінки доказів, що, у розумінні положень ч.3 ст.404 КПК України, само по собі не є підставою для повторного дослідження обставин провадження і наявних у провадженні доказів при апеляційному розгляді.
Встановлено, що докази були досліджені судом належним чином. При цьому та обставина, що суду у вироку не посилався на зміст слідчих експериментів, не ставить під сумнів обгрунтованість прийнятого судом рішення, оскільки на підставі вказаних експериментів були проведені судово-медичні експертизи, висновки яких судом були враховані. Судом першої інстанції обгрунтовано встановлено вину ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 115 КК України, яка підтверджується сукупністю доказів, яким надано правильну оцінку. Апеляційний суд не вбачає підстав для скасування вироку суду, оскільки досліджені докази є належними, допустимими та достатніми. Під час судового провадження суд, дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
В суді першої інстанції ОСОБА_7 не заперечував того факту, що саме він ножем спричинив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_20 та від його ударів ножем настала смерть потерпілого ОСОБА_14 . При цьому, обвинувачений наполягав, що діяв в стані необхідної оборони, захищаючись від потерпілих.
Умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання. Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36 КК). Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна. Згідно з ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.
Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Відповідно до висновку № 101/2015 від 24.09.2015 року локалізація тілесного ушкодження грудної клітки у потерпілого ОСОБА_13 знаходиться у місці розташування життєво важливих органів (легенів, серця). Продемонстрований обвинуваченим механізм удару під час слідчого експерименту не відповідає локалізації рани та напрямку раневого каналу. Відповідно до висновку судово-медичного експерта №836 від 15.07.2015 та №101/2015 від 24.09.2015, потерпілому ОСОБА_15 завдані тілесні ушкодження, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Відповідно до переглянутих судом першої інстанції відеозаписів встановлено, що при дослідженні відео-файлу «8_11_М_11» обвинувачений потрапляє на зображення, підходить до рекламного щита, де між ним та потерпілим ОСОБА_20 здійснюються різки рухи, після чого обвинувачений правою рукою робить різкий рух в область грудної клітини потерпілого (удар ножем).
З огляду на те, що ОСОБА_7 дістав ніж, привів його лезо у відкритий стан, здійснив свідомі, цілеспрямовані дії застосовуючи ніж щодо неозброєної особи ОСОБА_20 , чим спричинив потерпілому колото-різану рану довжиною 2,5 см в проекції зчленування руків`я та тіла грудини в напрямку зверху вниз і сліпо закінчується на кістці тіла грудини, колегія суддів приходить до висновку, що умисел ОСОБА_7 щодо ОСОБА_20 був конкретизованим та обвинувачений усвідомлював характер та тяжкість можливих наслідків у виді заподіяння смерті. Крім того, висновком експертизи спростовано пояснення обвинуваченого про те, що він удар ножем завдав щоб відштовхнути ОСОБА_20 .
Доводи апелянта про те, що він захищався від неправомірних дій потерпілих і діяв в стані необхідної оборони, є неприйнятними, оскільки статтею 36 КК передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно-небезпечного посягання. Згідно висновку судово медичної експертизи №606 від 29.05.2015 року у обвинуваченого виявлено ушкодження в області другого пальця лівої кісті на дистальній фаланзі, садно полосатої форми розміром 0,5х0,3 см, покрите коричневою коркою вище рівня оточуючої тканини. Таким чином, тілесних ушкоджень в області голови чи тулубу, на момент огляду, які за своїми локалізацією, характером та морфологічними властивостями були б притаманні для боротьби чи самооборони, у обвинуваченого не виявлено. Крім того, при дослідженні відео-файлу «13_09_М_559» встановлено що потерпілий ОСОБА_14 зближується з обвинуваченим, підіймає ліву руку догори, а обвинувачений зближується з ОСОБА_14 та робить 2 різких рухи рукою (спричиняє ножові поранення), від яких ОСОБА_14 відходить назад а обвинувачений швидко тікає в сторону УАБС, зникаючи за межами зображення. ОСОБА_14 робить в цей час декілька кроків, руки тримає прижатими до передньої поверхні тулубу, та падає на асфальтне покриття.
Потерпілий ОСОБА_20 пояснив, що використовував нецензурну лайку, але мети вчинити сварку у них не було. Під час спілкування з ОСОБА_12 ОСОБА_7 втрутився у розмову, вів себе агресивно, на що він просив його відійти. На висловлені в його бік слова він разом з ОСОБА_14 підійшов до ОСОБА_7 та не заперечував, що наніс тому удар долонею руки в ліву щоку. Після чого ОСОБА_7 відразу наніс йому удар ножем в область грудної клітини, від чого потерпілий почув себе погано, зігнувся та відійшов назад. Через декілька секунд, коли він підвів погляд, побачив свого товариша ОСОБА_14 , який тримався за живіт, а ОСОБА_7 разом з іншими особами втік. Апеляційним судом не встановлено обстановки захисту ані під час заподіяння ушкоджень потерпілому ОСОБА_20 , ані під час завдання ударів ножем ОСОБА_14 , оскільки відповідно до встановлених обставин конфлікт відбувся спочатку між потерпілими та свідком ОСОБА_12 , у цей час ОСОБА_7 підійшов до них і втрутився у розмову та між обвинуваченим з одного боку і ОСОБА_13 з ОСОБА_14 з іншого боку раптово виникли неприязні стосунки. ОСОБА_13 наніс один удар по обличчю ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_7 дістав з чохла, який знаходився на ремені джинсів, розкладний ніж, тримаючи його у розкладеному стані в правій руці площиною леза паралельно землі, наніс ОСОБА_13 удар ножем.
На переконання обвинуваченого, суд першої інстанції виключивши кваліфікуючу ознаку як вчинення злочину з хуліганських мотивів, встановив, що протиправну, суспільно-небезпечну поведінку потерпілих, яка передувала його поведінці. Проте з такими доводами неможливо погодитися, оскільки висновки суду щодо хуліганського мотиву не виключають умислу ОСОБА_7 на вчинення інкримінованих йому злочинів. Хоч потерпілі і перебували в стані алкогольного сп`яніння та першими підійшли до свідка ОСОБА_12 , були старшими по віку за свідків та обвинуваченого, але ОСОБА_7 втрутився в розмову обвинувачених та свідка, виникла конфліктна ситуація. Як пояснював сам ОСОБА_7 , про що зазначено у вироку, він відсторонив потерпілого, на що той наніс йому удар в область голови. Саме в цей момент відповідно до відеозапису обвинувачений правою рукою робить різкий рух в область грудної клітини потерпілого (удар ножем). При цьому ОСОБА_14 ніяких активних дій в цей момент по відношенню до обвинуваченого не вчиняв.
Відповідно до висновків судово-медичної експертизи №429/295 від 12.06.2015 та комісійної судово-медичної експертизи №102/2015 від 24.09.2015 причиною смерті ОСОБА_14 стала масивна кровотеча, яка розвинулася внаслідок проникаючих колото-різаних поранень черевної порожнини з пошкодженням печінки, дванадцятипалої кишки та головки підшлункової залози. Обидва колото-різані поранення з проникненням в черевну порожнину та пошкодження внутрішніх органів мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Дані поранення виникли прижиттєво незадовго до смерті ОСОБА_14 та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Згідно вказаних висновків глибина раневих каналів 6,5 см. Встановлено, що показаний обвинуваченим під час слідчого експерименту механізм нанесення ударів, що він розмахував ножем захищаючись, не відповідає локалізації та направленню раневих каналів. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №100/2015 від 24.09.2015 року, враховуючи характер, локалізацію та форму вхідних ран черевної стінки, направлення ранових каналів (спереду назад, знизу вверх та справа наліво), найбільш ймовірним є спричинення даних тілесних ушкоджень ОСОБА_14 коли потерпілий був розташований правим боком до нападника, який знаходиться дещо праворуч та позаду потерпілого і наносить йому удар ножом, руків`я якого утримується правою кистю, лезом назовні (в бік потерпілого).
Безпідставними є твердження обвинуваченого про те, що суд наводить показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 лише в тій частині, яка не суперечить іншим доказам, покладеним в основу вироку на підтвердження винуватості. Колегія суддів відмічає, що суд при викладенні показань свідків у вироку не зобов`язаний їх зазначати дослівно. Крім того, у вироку зазначено, що свідок ОСОБА_12 пояснив, що ОСОБА_14 питав його де він відбував покарання і хто дав йому право наносити таке тату. Вказану розмову почув його товариш ОСОБА_7 , який підійшов до них і запитав, що сталося, на що ОСОБА_13 образив нецензурною лайкою його та дівчину з їх компанії - ОСОБА_23 . Потерпілі почали висловлювати погрози, наступати на ОСОБА_7 , наносили удари, а ОСОБА_7 завдав їм ножом тілесні ушкодження, після чого він та ОСОБА_7 втекли з місця вчинення злочину.
ОСОБА_22 пояснив, що у розмову втрутилася дівчина і запитала навіщо вони утримують ОСОБА_12 однак незнайомі в нецезурній формі сказали, щоб дівчина пішла. ОСОБА_7 заступився, але йому в грубій формі відповіли «ти що безсмертний». Двоє чоловіків почали до нього підходити і один із них ударив ОСОБА_7 по голові. Після чого ОСОБА_7 вдарив ножем одного, а потім другого потерпілого. Незнайомці були сильніші за ОСОБА_7 і були в стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до показань свідка ОСОБА_21 біля Центрального універмагу, що по вулиці Петропавлівська м. Суми до Простатіна Івана підійшло двоє невідомих чоловіків, які перебували в стані алкогольного сп`яніння так як хиталися. Відбулася сварка, до них підійшов ОСОБА_7 , якого вдарили, потім ОСОБА_7 почав наносити удари і всі розбіглися. Відповідно до показань свідків всі стверджують, що саме потерпілі вдарили ОСОБА_7 , а він у відповідь на це завдав тілесні ушкодження. Проте відеозапис свідчить про відсутність з боку потерпілих по відношенню до обвинуваченого суспільно-небезпечного посягання, яке вимагало захисту. Обвинувачений стверджує, що якість відеозапису погана, неможливо визначити хто, які дії вчиняє. Але якість відеозапису не свідчить про його недопустимість як доказу, крім того, апеляційним судом було перевірено вказаний відеозапис, з якого достатньою мірою можливо встановити, що на ОСОБА_7 потерпілі не здійснювали суспільно-небезпечного посягання, яке вимагало захисту. Завдавши удар ножем потерпілому ОСОБА_13 , ОСОБА_7 після цього двічі вдарив ножем ОСОБА_14 та втік з місця події. Обвинувачений вважає недопустимим доказом протокол слідчого експерименту 13.08.2015 року, під час якого було здійснено моделювання ситуацій без участі обвинуваченого, а також висновок експертизи № 100/2015 від 24.09.2015, який зроблений на підставі вказаного слідчого експерименту. Однак колегія суддів не погоджується з такими доводами. Відповідно до ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Таким чином, положення вказаної статті визначають право слідчого, а не обов`язок залучати до проведення слідчого експерименту підозрюваного. Крім того, дана норма не містить заборони на моделювання ситуацій. Висновком експертизи № 100/2015 від 24.09.2015 року на підставі вказаного слідчого експерименту встановлено лише імовірне розташування потерпілого ОСОБА_24 та обвинуваченого в момент нанесення удару ножем та як обвинувачений тримав ніж. Обвинувачений також зазначає, що судом не надано оцінки висновку експертизи № 429/295В від 24.06.2015 року, предметом дослідження якого були обставини за слідчим експериментом проведеним з обвинуваченим. Разом з тим, як вбачається з даного висновку експертиза була проведена одним експертом, після чого слідчим було призначено комісійну експертизу, висновок якої № 102/2015 грунтується на слідчому експерименті з ОСОБА_7 , який був врахований судом. З огляду на наведене судом досліджені всі обставини справи та надано їм правильну оцінку. Апеляційні доводи обвинуваченого не спростовують висновків суду першої інстанції. Підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого на ст. 118 КК України, закриття провадження через те, що його дії щодо ОСОБА_13 , на думку обвинуваченого, не є кримінально-карними, а за ст. 118 КК України він не досяг віку кримінальної відповідальності, не вбачається.
Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
У відповідності до ст. 65 КК України та розяснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобовязані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що помякшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Призначаючи обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував, що відповідно до ст. 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання є вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім. Обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України, обтяжували покарання не встановлено. На момент вчинення злочинів обвинувачений був неповнолітнім, раніше не судимий, за місцем проживання та за місцем навчання характеризується посередньо, має нормальні умови проживання, дорослі підбурювачі відсутні. Призначене судом покарання як окремо за кожен злочин так і за сукупністю є достатнім для попередження вчинення обвинуваченим в подальшому інших злочинів. Підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора щодо призначення більшої міри покарання не вбачається. Судом першої інстанції враховані висновки судово- психіатричного експерта №258 від 22.06.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_7 слід вважати по відношенню до скоєного осудним, на час вчинення злочину він не знаходився в стані фізіологічного афекту, а знаходився в стані емоційного збудження, який не вплинув на його свідомість. Прокурор посилається на характеристику обвинуваченого, який порушує дисципліну, затіває бійки тощо. При цьому суд врахував посередню характеристику обвинуваченого, а доводи прокурора не є такими, які б явно свідчили про недостатність призначеного судом покарання.
Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, кваліфікації дій обвинуваченого, призначеного покарання є вмотивованими, підтверджуються дослідженими доказами, у зв`язку із чим підстав для задоволення апеляційних скарг не встановлено.
Керуючись ст.ст.405,407 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення
Вирок Зарічного районного суду м.Суми від 03 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: