БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/270/21
Провадження № 1-кп/730/31/2021
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2021 р. м.Борзна
Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борзна кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000203 від 22.08.2020 року, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Ніжині Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, вдівця, маючого на утриманні малолітніх дітей 2009 та 2014 року народження, працюючого черговим адміністратором у ТОВ «ГунаТех», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , є особою з інвалідністю ІІІ групи, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 22.08.2020 року близько 11 години 35 хвилин, керуючи автомобілем марки «GEELY МК», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 82 км + 315 м автодороги «Кіпті-Глухів-Бачівськ» в напрямку с. Кіпті Козелецького району Чернігівської області, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалась, перед початком обгону автомобіля «MERCEDES-BENZ ACTROS 4141», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався в попутному напрямку, не переконався в тому, що зможе, не створюючи перешкоди автомобілю «MERCEDES-BENZ ACTROS 4141», реєстраційний номер НОМЕР_3 , повернутися на займану смугу.
Так, ОСОБА_5 , здійснюючи обгін автомобіля «MERCEDES-BENZ ACTROS 4141», реєстраційний номер НОМЕР_3 , при перестроюванні та поверненні на смугу свого руху, не переконався, що це буде безпечним, унаслідок чого допустив зіткнення з лівим переднім колесом автомобіля марки «MERCEDES-BENZ ACTROS 4141», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та в подальшому перекинувся.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «GEELY МК», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження в області голови та шиї у вигляді синця та садна підборіддя справа, садна носа, крововиливу у м`які покрови лобної ділянки, розриву передньої подовжньої зв`язки хребта та міжхребцевого диску між 6-7 шийними хребцями з крововиливами у оточуючі м`які тканини; в області тулуба у вигляді закритої поєднаної травми грудей та живота, яка виражалась синцем передньої поверхні грудної клітки, саднами спини та живота, масивним крововиливом у переднє середостіння, переломом рукоятки грудини, множинними переломами ребер з обох боків, розривом верхньої долі правої легені, розривом селезінки та крововиливами у грудну і черевну порожнини; в області поясів та вільних відділів кінцівок у вигляді закритого перелому тіла правої ключиці, численних саден обох верхніх та нижніх кінцівок, які в своєму комплексі відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, та є безпосередньою причиною смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У даній дорожній обстановці ОСОБА_5 порушив вимоги п. 2.3 б (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), п. 10.1 (перед перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху) та п. 14.2 г (перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що після обгону зможе не створюючи перешкоди транспортному засобу якого він обганяє, повернутися на займану смугу) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, що стало причиною та умовою настання даної дорожнього-транспортної пригоди, і знаходиться в прямому причинному зв`язку з її наслідками.
Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Обвинувачений ОСОБА_5 , будучи допитаним у судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав показання, у яких підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Так, обвинувачений указав, що дійсно 22.08.2020 року він керував технічно справним автомобілем «GEELY МК», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою «Кіпті-Глухів-Бачівськ» в напрямку с. Кіпті із сім`єю на базу відпочинку. В певний час він доїхав до вантажівки, яку вирішив обігнати, розпочав маневр обгону, однак його автомобіль почало заносити, він вдарився об ліве переднє колесо вантажівки, від чого його автомобіль перекинувся. В результаті аварії загинула його дружина та на його утриманні залишилися двоє малолітніх дітей, він дуже жалкує, що так трапилося, для його родини це велика трагедія, розуміє, що нічого змінити не можна, готовий нести покарання в межах своєї вини. Сам отримав 3 групу інвалідності внаслідок цієї аварії, тепер він виховує дітей сам, а тому просить не позбавляти його волі та права на керування транспортним засобом. При обгоні швидкість не перевищував, втратив керування, через що й трапилося велике лихо. Стаж водіння має з 2003 року, до адміністративної відповідальності не притягувався.
Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Потерпілий в судовому засіданні пояснив, що загибла є його дочкою, зятя знає добре, жодних претензій в нього до нього немає. Саму аварію він не бачив, про її обставини знає лише зі слів. Просить не позбавляти волі обвинуваченого, оскільки залишилися двоє малолітніх дітей, яких треба ставити на ноги. Обвинуваченого пробачив, треба жити далі. Просить не позбавляти обвинуваченого права на керування транспортними засобами, оскільки сім`ї зараз дуже важко, а автомобіль в цьому плані допомагає, оскільки дітей на ньому відвозять до школи.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінальних правопорушень, судом встановлено, що сторони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, а тому суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за вище встановлених обставин.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, у рішеннях у справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак, для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та які містяться у матеріалах цього провадження, а тому, як наслідок, суд уважає установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При кваліфікації дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи, яка встановлюється шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_8 .

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб вчинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК, не встановлено.

Крім того, суд ураховує висновки, складені за результатом підготовки досудової доповіді, згідно якої убачається, що, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_5 , його спосіб життя, «Низький» рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та «середній» рівень ризику небезпеки для суспільства, відсутності обтяжуючих обставин, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі в його випадку є можливим, однак за умови здійснення з боку органу пробації нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_5 необхідно призначити йому покарання у виді позбавлення волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, але, з урахуванням його особи, у мінімальній її межі.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Крім того, у цій справі покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 року у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючих обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_5 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду, з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.

При прийнятті цього рішення суд також враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має місце проживання, його стан здоров`я, а саме те, що внаслідок аварії він отримав 3 групу інвалідності та потребує відповідного лікування, спосіб життя (раніше не судимий, здобув освіту, працює), наявність на його утриманні двох малолітніх дітей, які у розумінні Сімейного Кодексу України є учасниками сімейних правовідносин з останнім, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті виражає місці соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення та потерпілого щодо необхідної міри покарання, які не наполягали на позбавленні волі обвинуваченого; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій. Не може суд не відмітити й того, що в результаті ДТП загинула дружина обвинуваченого, що для сім`ї як потерпілого, так й обвинуваченого є велике горе, а тому позбавлення волі обвинуваченого ще більше поглибить моральний стан вказаної сім`ї, що, в тому числі, не буде відповідати якнайкращим інтересам малолітніх дітей, що залишилися на утриманні обвинуваченого.

Призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування Суд сприймає як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції та нормам Конституції України, в момент його винесення, по відношенню до обвинуваченого.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20, п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

При цьому, згідно з п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує, що обвинувачений дійсно вчинив грубе порушення Правил дорожнього руху, що спричинило тяжкі наслідки, а саме смерть людини.

Однак, на думку суду, загибла людина це дружина обвинуваченого, що для нього й так є тим покаранням, яке він буде нести упродовж свого життя, виховуючи двох своїх дітей.

Одночасно, суд враховує, що батько загиблої також просить суд не призначати додаткове покарання, оскільки обвинувачений возить дітей до школи, використовує автомобіль у побуті, що вкрай негативно відобразиться на сім`ї, якщо суд позбавить обвинуваченого права керувати транспортними засобами. Потерпілим цивільний позов не заявлено, будь-яких претензій до обвинуваченого він не має.
Сам обвинувачений вказує, що йому автомобіль також потрібен, оскільки наразі він є особою з інвалідністю, а тому йому самостійно важко пересуватися та він використовує автомобіль.

Суд відмічає виключно позитивні характеристики обвинуваченого, що надані суду від різних адресатів. Крім того, суд відмічає, що захистом було надано клопотання трудового колективу ТОВ «Гунатех» про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та взяття на поруки, й хоча захист просив його не розглядати як саме клопотання, однак взяти до уваги, як характеризуючий матеріал, що суд не може не відмітити, що навіть трудовий колектив, у якому обвинувачений працює понад 8 років, цілком довіряє обвинуваченому, що позитивно вказує на особистість обвинуваченого.

А тому суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання обвинуваченому повинно бути призначене без позбавлення його права керувати транспортними засобами, оскільки покарання не може бути шаблонним, а має бути індивідуальним та у цій справі, додаткове покарання, є недоцільним. При цьому суд керується принципами справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Процесуальні витрати вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання, призначеного вироком суду, з випробуванням з іспитовим строком в 1 (один) рік, поклавши на нього відповідно до ст.76 КК України такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти зазначений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, а також додатково покласти обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому - не обирати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 6538 грн в рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням судових експертиз.

Арешт майна, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.08.2020 року на автомобіль «MERCEDES-BENZ ACTROS 4141», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з урахуванням ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.09.2020 року, скасувати.

Арешт майна, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.09.2020 року на автомобіль «GEELY МК», реєстраційний номер НОМЕР_1 , скасувати.

Речові докази по справі: автомобілі «GEELY МК», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та «MERCEDES-BENZ ACTROS 4141», реєстраційний номер НОМЕР_2 повернути власникам.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1