Справа № 352/756/15-к
Провадження № 1-кп/352/73/22
У Х В А Л А
про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт

22.03.2022 м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з участю прокурора ОСОБА_2

обвинуваченої ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4
секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,-

в с т а н о в и в :

У провадженні Тисменицького районного суду знаходиться на розгляді кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185КК України.

Відповідно до ухвали Тисменицького районного суду від 26.10.2021 року ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави. Ухвалою Тисменицького районного суду від 15.02.2022 р. строк тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_3 продовжено до 15.04.2022 р.

22.03.2022 р. адвокат ОСОБА_4 подала письмове клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_3 з тримання під вартою на домашній арешт.

Захисник у судовому засіданні підтримала заявлене клопотання, посилаючись на те, що обвинувачена ОСОБА_3 , яка перебуває в СІЗО м. Івано-Франківська на даний час тяжко хворіє, на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, піклування про яких є її обов`язком, особливо під час воєнного стану, ризики, що були зазначені в ухвалі про обрання запобіжного заходу на даний час суттєво зменшились. Просила змінити обвинуваченій запобіжний захід на домашній арешт, який вона буде відбувати у АДРЕСА_1 .

Обвинувачена ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала клопотання свого захисника і просила змінити їй запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки має намір лікуватися, та від суду ухилятися не буде.

Прокурор у судовому засіданні при вирішенні заявленого клопотання поклався на розсуд суду.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання сторони захисту обвинуваченої ОСОБА_3 , та доцільність зміни на даний час запобіжного заходу щодо обвинуваченої з тримання під вартою на домашній арешт, виходячи з наступного.

У відповідності з вимогами ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Суд враховує, що відповідно до ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Вирішуючи клопотання, суд враховує вимоги п. 3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» (Заява № 6492/11) від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Більше того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема, «Харченко проти України» (Заява № 40107/02) від 10 лютого 2011 року, «Фельдман проти України» (Заяви № 76556/01 та № 38779/04) від 08 квітня 2010 року) неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

У рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Заява №17283/02) Європейський суд з прав людини щодо застосування пункту 3 статті 5 Конвенції вказав, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії» (Заява № 38822/97), пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тейс проти Румунії»).

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Суд зазначає, що єдиним ризиком, про існування якого може йти мова на даному етапі судового розгляду кримінального провадження, є ризик вчинення інших кримінальних правопорушень (п.5 ч.1 ст.177 КПК України) з огляду на те, що стосовно ОСОБА_3 на розгляді в іншому суді знаходиться кримінальне провадження за ч.3 ст.185, ч.2 ст.190 КК України. Однак, цей ризик не є процесуальною перешкодою для завершення судового розгляду без перебування обвинуваченої під вартою.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Суд вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту зможе запобігти вищезазначеному ризику, та приходить до висновку про доцільність зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченої ОСОБА_3 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю на даній стадії судового розгляду кримінального провадження.

При цьому суд враховує наступні обставини: обвинувачена тримається під вартою з 25.10.2021 р.; обвинувачена визнає свою вину в інкримінованому злочині; має постійне місце проживання; на утриманні у неї перебуває двоє неповнолітніх дітей: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; обвинувачена хворіє гіпертонічною хворобою ІІ ступеня, остеохондрозом грудного відділу хребта з вираженим корінцевим синдромом, хронічним циститом, та потребує дообстеження та подальшого лікування в умовах стаціонару в територіальних закладах МОЗ.

Тому суд вважає, що це є підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки ні покарання у вигляді позбавлення волі, ні тримання під вартою як запобіжний захід не повинні завдавати фізичних страждань.

З урахуванням викладеного суд змінює запобіжний захід щодо обвинуваченої ОСОБА_3 з тримання під вартою на домашній арешт, який полягає у цілодобовій забороні залишати місце постійного проживання із застосуванням електронного засобу контролю, що забезпечить її належну процесуальну поведінку під час судового провадження, на строк два місяці, тобто до 22 травня 2022 року, з покладенням на неї обов`язків згідно ч.5 ст.194 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.331 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Клопотання захисника ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт щодо обвинуваченої ОСОБА_3 задоволити.

Змінити обвинуваченій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , із застосуванням електронного засобу контролю, на строк до 22 травня 2022 року.

ОСОБА_3 звільнити з-під варти негайно.

Покласти на обвинувачену ОСОБА_3 наступні обов`язки:

1) прибувати до суду за першою вимогою;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

3) невідкладно здати на зберігання слідчому свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвалу направити для виконання Івано-Франківському відділу поліції в м. Івано-Франківськ (м.Івано-Франківськ, вул. Бельведерська, 32).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_8