Справа №585/2598/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/530/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2020 року відносно ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_7 з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який вид - покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. Своє рішення суд мотивував тим, що на сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України, не передбачає можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, з огляду на те, що вирок суду відносно ОСОБА_7 набрав законної сили, був предметом перегляду вищої судової інстанції, а суд першої інстанції в даній стадії процесу не вправі вирішувати ті питання, які вирішуються судом при розгляді справи по суті, зокрема, щодо призначення покарання, його виду та строку, вимоги засудженого в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких:

- засуджений ОСОБА_7 вважаючи ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, просив скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2020 року та винести нову ухвалу, якою визнати порушення його права, яке передбачене ст..28 Конституції України і ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, звільнити його умовно достроково або замінити відбуту частину покарання більш м`яким, оскільки відпали обґрунтовані пенологічні обставини для його подальшого перебування в установі виконання покарань.

- захисник адвокат ОСОБА_8 просила скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2020 року та винести нову ухвалу, якою задовольнити клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який вид - покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений ОСОБА_7 вказував, що суд першої інстанції відмовився застосувати норми Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, разом з тим не застосував рішень Європейського суду, Віденської конвенції, які є невід`ємною частиною національного законодавства, порушив його право, передбачене ст.28 Конституції України «Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню», також суд проігнорував норми Закону про кримінальну відповідальність, які діяли на момент скоєння злочину.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник адвокат ОСОБА_8 вказувала, що при винесенні судом першої інстанції ухвали не в повному обсязі було досліджено підстави прийняття такого рішення, зокрема те, що подальше відбування ОСОБА_7 покарання порушує рішення Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 року «Пєтухов проти України».

Вважала, що покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 року.

Зазначала, що подальше ув`язнення ОСОБА_7 під вартою порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

18.02.2021 року, засуджений ОСОБА_7 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких зазначив, що 02.03.2021 року закінчується максимальний призначений КК України, 15 річний термін давності виконання вироку (за вчинення особливо тяжких злочинів), в зв`язку з чим просив привести вирок Апеляційного суду Донецької області від 04.03.2004 року у відповідність з положеннями ч.5 ст.80 КК України в частині призначеного покарання, а саме: замінити довічне позбавлення волі на позбавлення волі строком не більш ніж 20-25 років, визнати порушенням його права, яке передбачено ст..28 Конституції України іст.3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, звільнити його умовно-достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким, оскільки відпали обґрунтовані пенологічні обставини для його подальшого перебування в установі виконання покарань, встановити строк можливого перегляду його покарання шляхом застосування до нього умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановити проміжок часу для його повторення, а також встановити чіткі критерії, на підставі яких він повинен здійснюватися. (а.с.89-91)

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг засудженого та захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції при розгляді клопотання ОСОБА_7 належним чином дотримано.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить, а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Так, судом першої інстанції встановлено, що вироком Апеляційного суду Донецької області від 04 березня 2004 року ОСОБА_7 засуджено за ст. ст. 69, 93 п.п. «а», «ж», «з», «і», ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 223 КК України (в редакції 1960 року), та за ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 357 КК України (в редакції 2001 року), ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Строк відбування покарання відраховувати з 15 вересня 2000 року (а.с.15-18).

Ухвалою Верховного Суду України від 02 березня 2006 року вирок Апеляційного суду Донецької області від 04 березня 2004 року змінено. Скасовано вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 357 КК України 2001 року і справу закрито у зв`язку із закінченням строку давності. Вважати засудженим ОСОБА_7 за ст. ст. 69, 93 п.п. «а», «ж», «з», «і», ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 223 КК України до мір покарання призначених судом, а на підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю (а.с. 19-21).

Вирок Апеляційного суду Донецької області від 04 березня 2004 року набрав законної сили 02 березня 2006 року, що стверджується розпорядженням про набрання вироком законної сили (а.с.22).

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20 листопада 2019 року ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 15 вересня 2000 року по 02 березня 2006 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.с.23).

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 26 березня 2002 року ухвалу Роменського міськрайонного суду від 20 листопада 2019 року залишено без змін (а.с.24-25).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційного суду Донецької області від 04 березня 2004 року ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Однак, оскільки на сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України, не передбачає можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції прийшов до висновку, що лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості дострокового звільнення засуджених від покарання у виді позбавлення або заміни такого покарання на більш м`яке вирішення таких питань можливе в порядку діючих статей 537, 539 КПК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Що стосується доводів апелянтів, що суд першої інстанції в своєму рішенні не застосував норми Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішень Європейського суду, Віденської конвенції, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Крім іншого, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об"єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

У 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Крім того, згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічіть ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

Відповідно ст. 152 КВК, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом, а згідно ч. 1 ст. 82 КК особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. При цьому ч. 4 цієї норми закону встановлені конкретні строки, після фактичного відбуття яких (в залежності від ступеня тяжкості) можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно ч. 1 ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі. При цьому кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КПК) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС) у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», де Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства із порушеного засудженим питання не внесені.

Зі змісту ч. 1 ст. 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якої належить, зокрема, прийняття законів (п. 3 ст. 85 Основного Закону). При цьому відповідно п. 1 ч. 1 ст. 91 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

08.07.2020 ВП ВС, розглянувши кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Щодо вимог доповнень до апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 , то колегія суддів наголошує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини,

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_7 .

Отже, судом першої інстанції, в супереч доводам апелянта, обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який вид - покарання у виді позбавлення волі на певний строк - залишити без зміни, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4