Справа № 739/1455/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/121/22
Категорія - кримінальні Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в режимі відеоконференції в порядку апеляційного розгляду провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та захисника адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_8 , на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, -

в с т а н о в и л а :

Засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, а саме у виді позбавлення волі на певний строк.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Рішення суду мотивові тим, що чинним законодавством на даний час не визначено порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким, про що Конституційний Суд України вказав у своєму рішенні, зобов`язавши Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, визначене статтями 81,82 КК України, у відповідність до Конституції України та даного рішення. Це у свою чергу унеможливлює вирішення питання про заміну призначеного засудженому ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, зокрема й покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну та таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Постановити нову ухвалу, якою задовольнити подане клопотання та замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Проводячи аналогію зі справою «Петухов проти України» апелянт переконаний, що і у випадку щодо нього має бути застосовна практика Європейського суду на підставі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», як джерело права. Не дивлячись на те, що норми КК України передбачають такий вид покарання як довічне позбавлення волі, проте його застосування суперечить нормам вищої юридичної сини, яким є вказане Рішення ЄСПЛ. Саме за цих підстав, покарання яке відбуває апелянт, має бути пом`якшене.

Іншим питанням, яке засуджений піднімає у своїй скарзі є неправильність, на його думку, застосування до нього такої міри покарання як довічне позбавлення волі, оскільки на момент скоєння ним інкримінованих йому злочинів такої міри покарання в Кримінальному кодексі України не було, а було покарання смертна кара. Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 р. застосування смертної кари в Україні визнано таким, що не відповідає конституції. 22.02.2000 р. Верховною Радою України уведено в дію новий вид покарання довічне позбавлення волі.

В доповненнях до апеляційної скарги засуджений ОСОБА_8 фактично дав відповідь запереченням прокуратури щодо поданих скарг, які містяться в матеріалах справи та направлені апелянтам для ознайомлення.

Адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити клопотання засудженого.

Стверджуючи про алогічність висновків суду, переконаний, що суд зобов`язаний розглянути питання заміни покарання, яке визнане таким, що не відповідає Конституції України, незважаючи на неврегульованість вказаного питання іншими нормативно-правовими актами.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апелянтів на підтримку поданих апеляційних скарг, думку прокурора щодо законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Вироком судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2002 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених статтею 69, пунктами «а», «г», «з», «і» статті 93, частиною 3 статті 142, частиною другою статті 215-3(в редакції 1960 року), частиною першою статті 263, частиною другою статті 345 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Вказаний вирок ухвалою Верховного Суду України від 17 квітня 2003 року залишено без змін, отже, він набрав законної сили та був звернутий до виконання.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Положеннями статті 51 КК України передбачено як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Згідно частини першої статті 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Таким чином, зі змісту положення частини першої статті 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

В той же час, ч.1 cт.87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч.2 cт.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Таким чином, Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до роз`яснень п.3 та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі не застосовується.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

У справі «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» зазначено, що статтею 3 Конвенції не визначені стандарти і вимоги до зменшення довічного покарання. Зазначена норма вимагає індивідуальної оцінки кожного.

У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20.05.2014 Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава-відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати особам засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

Водночас, у цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою-відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) підкреслено, що Європейським судом з прав людини прийнято рішення від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України», яке 09.09.2019 набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Цим рішенням визнано, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 08.07.2020 про перегляд судових рішень на підставі рішення ЕСПЛ у справі «Петухов проти України № 2», дійшла висновку, що довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду, розглянувши кримінальну справу з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України № 2» зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 фактично просить змінити вирок апеляційного суду Донецької області від 16.12.2002 р. та Ухвалу Верховного Суду України від 17.04.2003 р. щодо нього та призначити йому інше (строкове) покарання.

Однак ч. 2 ст.22 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Майже аналогічні положення містила ст. 403 КПК 1960 року, який діяв на момент засудження ОСОБА_8 за вказаними статтями КК України 1960 року. Зокрема, положенням вказаної статті передбачалось, що вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Апеляційний суд вважає, що місцевий суд вірно зробив висновок, що відповідно до вимог ст.ст. 81, 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється виключно лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована з урахуванням норм діючого на даний час законодавства.

Щодо неможливості застосування до ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі, то колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про таке.

Законом України від 22.02.2000 р. N 1483-III було внесено зміни в Кримінальний кодекс України, зокрема його доповнено ст. 25-2 «Довічне позбавлення волі» та покарання у виді смертної кари замінено на покарання довічне позбавлення волі.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 р. (справа № № 1-5/2011) зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України в цьому рішенні вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Отже, підстав вважати, що суд, який розглядав справу, при ухваленні вироку відносно ОСОБА_8 16.12.2002 р. не мав права застосувати покарання у виді довічного позбавлення волі, є безпідставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду вступає в закону силу негайно після її проголошення і подальшому оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4