Номер провадження: 11-сс/813/224/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 на ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 28.12.2021, якою в межах кримінального провадження №0000581 від 16.10.2019 стосовно:
ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України, застосовано за його відсутності в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави
установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді в межах кримінального провадження №0000581 від 16.10.2019 задоволено клопотання старшого слідчого СВ СУ ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_12 та застосовано стосовно підозрюваного ОСОБА_11 за його відсутності в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор»; вирішено після затримання ОСОБА_11 не пізніше як через 48 годин з часу його доставки до місця кримінального провадження доставити останнього до слідчого судді для розгляду питання про застосування обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.
Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на те, що ОСОБА_11 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України, у встановленому законом порядку набув статусу підозрюваного в зазначеному кримінальному провадженні, органом досудового розслідування було доведено факт оголошення ОСОБА_11 у міжнародний розшук та існування в зазначеному провадженні ризиків переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, а також здійснення незаконного впливу на свідків, обумовлених підозрою у вчиненні особливо тяжких злочинів, відповідальність за які передбачена у виді позбавлення волі строком на 12 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатись певною діяльності на строк до 3-х років з конфіскацією майна, є громадянином України та Респ. Болгарії, має місце проживання в м. Одесі та дозвіл на постійне проживання в ОАЕ, де винаймає житло та володіє значними фінансовими статками, має у розпорядженні декілька паспортів гр. України для виїзду за кордон, свідки підлягають безпосередньому допиту судом.

Водночас, врахувавши положення абз. 7 ч. 4 ст. 183 КПК України, а також те, що підозрюваний ОСОБА_11 оголошений у міжнародний розшук, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для визначення в даному випадку розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її постановленою із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з огляду на наступне:
- поза увагою слідчого судді залишилось те, що ОСОБА_11 до цього часу статусу підозрюваного не набув, зокрема, станом на 31.05.2017 останній не мав в Україні ні місця проживання, ні місця реєстрації, проживав за кордоном, про що стороні обвинувачення було достеменно відомо, на підставі чого повідомлення про підозру відповідно до вимог ч. 7 ст. 135 КПК України, повинно було бути вручене йому згідно з міжнародним договором про правову допомогу, а не житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи; з ОСОБА_13 . ОСОБА_11 перебував у процесі розлучення та остання неодноразово заявляла слідчому, що вона з ним не спілкується, жодних відносин не підтримує, де він знаходиться їй невідомо; повідомлення ОСОБА_11 від 10.12.2018 та 11.02.2019 про зміну раніше повідомленої підозри стороною обвинувачення вручене особі, яка на той час була його захисником адвокату ОСОБА_14 , що не передбачено жодною нормою кримінального процесуального законодавства;
- підозра у вчиненні ОСОБА_11 інкримінованих йому кримінальних правопорушень є необґрунтованою, натомість, ПП «Ремерцентр» зобов`язалось виконати всі роботи, передбачені проектом за 575 450 910 грн., при цьому, підприємство виконало робіт на загальну суму 567 129 016, 94 грн., тобто 98,5% від загального запланованого обсягу, в той час як, відповідно до викладеної у повідомленні про підозру ОСОБА_11 позиції сторони обвинувачення, злочинний умисел був направлений на заволодіння коштами в загальній сумі 421 567 980, 87 грн., тобто 74,3% від загальної вартості будівництва, що свідчить про те, що об`єкт мав би бути завершеним лише на 24,2%, проте, об`єкт ПП «Ремерцентр» справно функціонує, при цьому, за весь час досудового розслідування стороною обвинувачення не встановлено реальний обсяг виконаних ПП «Ремерцентр» робіт; ухвалою слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 23.05.2019 скасовано повідомлення ОСОБА_11 про нову підозру від 10.12.2018 та повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 11.02.2019 у зв`язку із їх необґрунтованістю; в матеріалах провадження відсутні матеріали НСРД, викривальні показання свідків та будь-які інші докази на підтвердження прямого умислу на вчинення інкримінованих ОСОБА_11 злочинів та факту змови співучасників організованої групи;
- слідчий суддя не врахував того, що постанови про оголошення державного розшуку ОСОБА_11 від 09.06.2017 та міжнародного розшуку від 17.08.2021 є абсолютно формальними, оскільки стороні обвинувачення достеменно відомо про те, що ОСОБА_11 протягом останніх чотирьох років постійно проживає в ОАЕ, при цьому, сторона обвинувачення достовірно знає адресу та контактний телефон останнього, проте жодного разу не здійснила його виклик відповідно до вимог ч. 7 ст. 135 КПК України;
- слідчий суддя залишив поза увагою те, що в зазначеному провадженні відсутні будь-які ризики, передбачені ст. 177 КПК України, натомість, ОСОБА_11 не має статусу підозрюваного, ніколи не переховувався від органів досудового розслідування та суду, стороні обвинувачення достеменно відоме фактичне місце проживання останнього, приймає активну участь в розслідуванні кримінального провадження, описані тези щодо наявності стійких ділових зв`язків, за допомогою яких ОСОБА_11 може перешкоджати кримінальному провадженню, ґрунтуються на інформації 2017 року, яка свого підтвердження не знайшла;
- не враховано слідчим суддею недопустимості доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження, а також того, що сторона обвинувачення позбавлена можливості виконати вимоги ч. 3 ст. 99 КПК України та надати суду оригінали документів, оскільки у провадженні знаходяться копії матеріалів, виділених з матеріалів кримінального провадження №0000101 та №0001152.
Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_10 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Позиція інших учасників провадження.
В письмових запереченнях на апеляційну скаргу сторони захисту прокурори відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зауважили, що:
- 31.05.2017 на виконання вимог ч. 2 ст. 135 КПК України стороною обвинувачення повідомлення про підозру ОСОБА_11 вручене дорослому члену сім`ї ОСОБА_13 та представнику житлово-експлуатаційної організації, натомість, безпосередньо обізнаність про факт повідомлення про підозру, добровільна участь у судових засіданнях в якості підозрюваного в режимі відео-конференції із консульства України в ОАЕ, залучення семи захисників в зазначеному кримінальному провадженні, надання недостовірних відомостей про своє місцезнаходження та проживання, безпідставне нез`явлення на виклики прокурора, штучне створення юридичних перешкод для затримання та виклику, реалізація права на оскарження повідомлення про підозру, нез`явлення на територію України протягом більш ніж 4 років, а також прийняття участі захисниками під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу спростовують твердження захисника та свідчать про набуття ОСОБА_11 статусу підозрюваного у зазначеному кримінальному провадженні з 31.05.2017;
- стороною обвинувачення під час розгляду клопотання доведено наявність підстав для оголошення ОСОБА_11 в розшук, оскільки останній, будучи обізнаним про наміри органів досудового розслідування щодо проведення ряду слідчих дій, з метою уникнення кримінальної відповідальності 03.03.2017 залишив територію України та на теперішній час достовірно не відоме його місцезнаходження. Водночас, ОСОБА_11 має у своєму розпорядженні 5-ть паспортів громадянина України для виїзду за кордон, за допомогою яких у 2016-2017 роках регулярно здійснював виїзди за кордон та наразі продовжує переміщатись різними країнами світу; є громадянином респ. Болгарії; відомості, надані стороною захисту щодо того, що ОСОБА_11 перебуває на території ОАЕ викликають сумніви в їх достовірності; в судовому засіданні від 07.08.2017 із розгляду слідчим суддею Херсонського міськсуду Херсонської обл. скарги захисника на постанову слідчого про відмову в задоволенні клопотання, яке проводилось за участю ОСОБА_11 в режимі відео-конференції із консульства України в ОАЕ, прокурор в порядку ч. 2 ст. 136 КПК України здійснив виклик підозрюваного до слідчого для проведення його допиту, проте останній на вказані виклики не з`явився та причини неприбуття не повідомив;
- в зазначеному кримінальному провадженні наявні ризики переховування ОСОБА_11 від органів досудового розслідування та суду, здійснення тиску на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та продовження вчинення кримінального правопорушення, обумовлені вищевказаними обставинами, а також тяжкістю та невідворотністю покарання за організацію вчинення низки злочинів, у тому числі особливо тяжких, корупційних; значним впливом останнього на інших співучасників вчинених злочинів та наявністю стійких ділових і партнерських зв`язків із представниками судової системи, правоохоронних органів, владних та бізнес-структур, ЗМІ; тим, що службовими особами підконтрольного ОСОБА_11 ПП «Ремерцентр» до теперішнього часу вживаються заходи для реалізації завершення злочинного наміру, спрямованого на протиправне заволодіння грошовими коштами ООДА;
- всупереч твердженням сторони захисту щодо необґрунтованості оголошеної ОСОБА_11 підозри, під час досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що на всіх 3 етапах визначення вартості будівництва організатором злочину забезпечено узгодженість дій всіх учасників, спрямованих на штучне збільшення видатків державного бюджету на будівництво «Глибоководного випуску» та погодження штучно завищеної вартості вказаного об`єкту, а також останній підозрюється у заволодінні бюджетними грошовими коштами не тільки внаслідок завищення вартості матеріалів та робіт, а й внаслідок завищення об`ємів виконаних робіт;
- висновки сторони захисту щодо недопустимості доказів не відповідають дійсності, натомість, працівником оперативного підрозділу у законний спосіб, відповідно до вимог ст. 164 КПК України, отримано тимчасовий доступ до речей та документів й вилучено матеріали ревізії, а спеціалісти працівники ТОВ «Лабораторії підводних технологій» були залучені листом 2-го СВ прокуратури Одеської обл. відповідно до вимог ст. 70 КПК України для обстеження ділянки полягання підводного трубопроводу.
Посилаючись на викладене, прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 28.12.2021 залишити без змін.
Захисник ОСОБА_10 в судове засідання апеляційного суду, призначене на 18.02.2022 не з`явився, хоча був належним чином та своєчасно сповіщений про дату, час та місце його проведення. Водночас, в зазначену дату до апеляційного суду з`явились захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які надали документи, визначені ст. 50 КПК України на підтвердження своїх повноважень на здійснення захисту підозрюваного ОСОБА_11 та не заперечували проти проведення апеляційного розгляду за відсутності апелянта.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурорів, які заперечували проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.
Приймаючи до розгляду вищевказану апеляційну скаргу сторони захисту, апеляційний суд звертає увагу на те, що питання можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України до недавнього часу викликало спори в судовій практиці, на підставі чого у постанові від 14.02.2022 об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі Суд) у справі №991/3440/20 дійшла висновку про те, що ухвала слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановлена в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 309 КПК може бути оскаржена в апеляційному порядку.
Так, в мотивувальній частині зазначеної постанови Суд послався на те, що законодавець ототожнює розглядувані поняття «застосування запобіжного заходу» та «обрання запобіжного заходу», використовуючи їх як синонімічні (тотожні за своїм правовим значенням), при цьому, рішення слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу, прийняте в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, за своїми правовими наслідками підпадає під поняття «постанова про утримання під вартою» в розумінні ст. 25 Європейської конвенції про видачу правопорушників.
Разом з тим, ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Системний аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.
Стаття 2 КПК України визначає коло завдань кримінального провадження, до яких відносяться: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Частина 6 ст. 193 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.
Згідно із приписами п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
В свою чергу, положення ч. 2 ст. 177 КПК України передбачають, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.
Системний аналіз вищевикладених положень кримінального процесуального закону дає підстави дійти висновку про те, що застосування таких заходів забезпечення кримінального провадження як запобіжних заходів, в тому числі, тримання під вартою, можливо лише щодо особи, яка має статус підозрюваного.
Так, апеляційний суд критично оцінює твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_11 до теперішнього часу не набув статусу підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 42 КПК України встановлено, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Повідомлення у кримінальному провадженні, згідно з ч. 3 ст. 111 КПК України, здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.
При цьому, глава 11 КПК України містить нормативне регулювання здійснення в кримінальному провадженні викликів слідчим, прокурором, а також регулює судовий виклик та привід.
Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 135 КПК України, особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.
На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що 31.05.2017 слідчим складено та прокурором погоджено повідомлення про підозру ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України в межах кримінального провадження №0000101 від 12.03.2014 (т. 13, а.с. 119-122).
На виконання вимог ч. 2 ст. 135 КПК України, зазначене повідомлення про підозру, 31.05.2017 було вручено дорослому члену сім`ї ОСОБА_11 його дружині ОСОБА_13 , яка на той час проживала за відомим органу досудового розслідування місцем проживання підозрюваного за адресою: АДРЕСА_1 , проте остання відмовилась від отримання повідомлення про підозру під особисту розписку в присутності двох понятих (т. 13, а.с. 2, 122), внаслідок чого цього ж дня, 31.05.2017 повідомлення про підозру було вручене представнику житлово-експлуатаційної організації ревізору ОСББ «Дюківська, 8» ОСОБА_15 за останнім відомим на території України місцем проживання ОСОБА_11 (т. 13, а.с. 2, 121).
Що стосується посилань захисника на те, що на момент вручення колишній дружині ОСОБА_13 повідомлення ОСОБА_11 про підозру вони перебували в процесі розлучення та остання не була обізнана про його місцеперебування, апеляційний суд наголошує на тому, що на момент складення та вручення 31.05.2017 повідомлення про підозру ОСОБА_13 була офіційною дружиною ОСОБА_11 та проживала разом із ним за одним місцем проживання, що давало підстави органу досудового розслідування здійснити вручення повідомлення про підозру за правилами, передбаченими ч. 2 ст. 135 КПК України.
Колегія суддів критично оцінює посилання сторони захисту на незаконне знаходження слідчого та оперативних співробітників поліції 31.05.2017 в квартирі ОСОБА_13 за вищевказаною адресою: АДРЕСА_1 , натомість, органом досудового розслідування у вказаний день, тобто 31.05.2017, в зазначеній квартирі було проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді від 30.05.2017 (т. 13, а.с. 112-118) та на теперішній час апеляційний суд не має повноважень на надання оцінки законності дій слідчого під час проведення обшуку, оскільки оцінка доказів з точки зору, в тому числі, їх допустимості здійснюється відповідно до вимог ст.ст. 89, 94 КПК України судом в нарадчій кімнаті під час розгляду кримінального провадження.
Більш того, як повідомили захисники, зазначені дії слідчого до теперішнього часу не оскаржені в установленому законом порядку, будь-яких відомостей по цьому факту не внесені до ЄРДР, досудове розслідування не проводиться.
При цьому, надаючи оцінку твердженням захисника про те, що стороні обвинувачення на момент складення 31.05.2017 повідомлення про підозру було достеменно відомо про те, що ОСОБА_11 виїхав на постійне місце проживання до ОАЕ, колегія суддів зауважує на очевидній безпідставності таких тверджень, натомість, ОСОБА_11 , відповідно до повідомлення Державної Прикордонної Служби України, залишив території України 03.03.2017 через міжнародний пункт пропуску для повітряного сполучення «Бориспіль» авіарейсом 127 в напрямку м. Париж респ. Франція та до теперішнього часу на території України не повертався (т. 7, а.с. 68).
За таких обставин, апеляційний суд констатує, що органу досудового розслідування на момент складення та вручення повідомлення про підозру 31.05.2017 не було відомо точне місцезнаходження та перебування ОСОБА_11 , а також не було відомо про той факт, що останній покинув територію України з метою постійного проживання на території іншої держави, на підставі чого, на переконання суду апеляційної інстанції, стороною обвинувачення було забезпечено дотримання прав ОСОБА_11 щодо належного вручення останньому повідомлення про підозру в передбачений кримінальним процесуальним законом спосіб та останній набув статусу підозрюваного.
Водночас, як про це обґрунтовано стверджує сторона обвинувачення, про обізнаність ОСОБА_11 із набуттям статусу підозрюваного свідчить також вступ в кримінальне провадження з 01.06.2017 (наступного дня складання повідомлення про підозру) двох його захисників, а також його особиста участь в режимі відео-конференції (дистанційне судове провадження) із консульства України в ОАЕ в судовому засіданні Херсонського міського суду Херсонської обл. від 07.08.2017 із розгляду скарги його захисника на постанову слідчого про відмову в задоволенні клопотання.
В подальшому, 10.12.2018 постановою прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 з матеріалів кримінального провадження №0000101 виділено в окреме провадження під №0001152 матеріали досудового розслідування стосовно ОСОБА_11 та невстановлених осіб за епізодами кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України (т. 8, а.с. 52-54) та в межах зазначеного кримінального провадження ОСОБА_11 повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України.
Водночас, 11.02.2019 ОСОБА_11 в межах вищевказаного кримінального провадження №0001152 від 10.12.2018 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України (т. 2, а.с. 57-246).
Зазначені вище повідомлення ОСОБА_11 про підозру від 10.12.2018 та 11.02.2019 були оскаржені стороною захисту та ухвалою слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 23.05.2019 скаргу було задоволено та скасовано вищевказані повідомлення про підозру, однак, в подальшому, ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.07.2019 зазначену ухвалу слідчого судді було скасовано та провадження за скаргами сторони захисту закрито (т. 13, а.с. 16-47).
Згодом, 16.10.2019 прокурором з кримінального провадження №0001152 були виділені в окреме провадження під №00000581 матеріали досудового розслідування стосовно ОСОБА_11 та невстановлених осіб (т. 2, а.с. 42-43) та 15.12.2021 ОСОБА_11 в межах зазначеного кримінального провадження №00000581 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України, а також кримінального проступку, передбаченого ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України.
При цьому, стороною обвинувачення 15.12.2021 повідомлення про зміну раніше повідомленої ОСОБА_11 підозри разом із копією клопотання про обрання запобіжного заходу було вручено представнику житлово-експлуатаційної організації керівнику ОСН «Чубаївка» ОСОБА_16 за останнім відомим на території України місцем проживання підозрюваного (т. 12, а.с. 28, 218) та направлено засобами поштового зв`язку за місцем офіційної реєстрації місця проживання ОСОБА_11 на території Респ. Болгарія, зокрема, до посольства зазначеної республіки (т. 12, а.с. 226-227), а також за місцем можливого мешкання ОСОБА_11 на території ОАЕ за адресою: АДРЕСА_2 (т. 12, а.с. 222-223), яку за ствердженням сторони захисту, ОСОБА_11 отримав.
Окрім того, органом досудового розслідування також, в порядку ч. 2 ст. 135 КПК України, були здійснені спроби вручення повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри дорослому члену сім`ї сину ОСОБА_11 ОСОБА_17 , який відмовився від отримання зазначеного процесуального документу, що зафіксовано на відповідному відеозаписі.
Частина 6 ст. 135 КПК України передбачає, що повістка про виклик вручається особі працівником органу зв`язку, працівником правоохоронного органу, слідчим, прокурором, а також секретарем судового засідання, якщо таке вручення здійснюється в приміщенні суду.
В свою чергу, відповідно до ч. 7 ст. 135 КПК України, повістка про виклик особи, яка проживає за кордоном, вручається згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого - за допомогою дипломатичного (консульського) представництва.
В цьому контексті колегія суддів приймає до уваги наявну в матеріалах провадження інформацію про те, що міжнародне співробітництво між Україною та Болгарією у кримінальних провадженнях здійснюється на підставі Європейської конвенції про взаємну допомогу у кримінальних справах від 1959 р. (т. 13, а.с. 129), а між Україною та ОАЕ на підставі Договору між Україною та ОАЕ про взаємну правову допомогу у кримінальних справах від 2012 р. (т. 13, а.с. 130), проте зауважує, що зазначені міжнародні договори про правову допомогу, відповідно до вищезазначених вимог кримінального процесуального закону, підлягають застосуванню в тому випадку, коли достеменно відоме постійне місце проживання особи, повістка про виклик якої підлягає врученню.
Разом із тим, як про це обґрунтовано стверджує сторона обвинувачення, на теперішній час матеріали досудового розслідування не містять належних доказів на підтвердження саме постійного місця проживання ОСОБА_11 за кордоном, натомість, останній має подвійне громадянство України та Респ. Болгарії, а також зареєстроване місце проживання на території зазначеної країни за адресою: АДРЕСА_3 , має у своєму розпорядженні 5-ть паспортів громадянина України для виїзду за кордон (т. 10, а.с. 237-243), проживає в ОАЕ, а також має резидентську візу в Князівстві Монако, у 2020 році перебував у США.
Зазначені обставини спростовують твердження захисника про те, що ОСОБА_11 з 2017 року постійно проживає в ОАЕ.
Саме за таких обставин, враховуючи неможливість визначення точного місцеперебування ОСОБА_11 за кордоном на момент необхідності вручення повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, органом досудового розслідування цілком обґрунтовано повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри було надіслано в порядку ч.ч. 1 та 6 ст. 135 КПК України за адресою його реєстрації в респ. Болгарії та за останнім відомим місцем проживання на території ОАЕ.
При цьому, погоджуючись із висновками слідчого судді, колегія суддів також зауважує на тому, що норми чинного кримінального процесуального закону не передбачають можливості відкладення вручення повідомлення про підозру до настання певних сприятливих обставин для його вручення особі, яка не може отримати таке повідомлення в день його складення, натомість, ст.ст. 135, 278, 279 КПК України містять імперативне правило, згідно якого повідомлення про підозру вручається або надсилається в день його складення слідчим або прокурором.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, останнє повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 15.12.2021 вручено ОСОБА_11 у спосіб, передбачений чинним кримінальним процесуальним законом для вручення повідомлень, зокрема, у порядку здійснення виклику в кримінальному провадженні за ч. 6 ст. 135 КПК України, тобто органом досудового розслідування було вжито всіх можливих заходів для вручення ОСОБА_11 повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри з урахуванням відсутності у органу досудового розслідування на момент вручення повідомлення достовірних відомостей щодо точного місця проживання підозрюваного.
Враховуючи викладене вище в своїй сукупності та всупереч твердженням сторони захисту, колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_11 в зазначеному кримінальному провадженні №00000581 статусу підозрюваної особи набув.
Окрім того, підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить переконання про те, що факт обізнання ОСОБА_11 про підозру у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та набуття ним статусу підозрюваного додатково підтверджується поведінкою останнього та тим, що він ще з самого першого повідомлення про підозру 31.05.2017 використовував надані йому ст. 42 КПК України права, зокрема, добровільно приймав участь в судових засіданнях в якості підозрюваного в дистанційному судовому провадженні, залучив для здійснення захисту своїх інтересів захисників, через яких реалізовував своє право на оскарження повідомлення про підозру та на теперішній час оскаржує ухвалу про застосування запобіжного заходу.
Що стосується посилань захисника на формальне оголошення ОСОБА_11 в розшук, не зважаючи на те, що стороні обвинувачення відоме місце постійного проживання останнього, апеляційний суд наголошує на їх безпідставності з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або він виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України чи за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, слідчий, прокурор оголошує розшук такого підозрюваного.
До оголошення підозрюваного в розшук слідчий, прокурор зобов`язаний вжити заходів щодо встановлення його місцезнаходження.
Частиною 2 ст. 281 КПК України передбачено, що про оголошення розшуку виноситься окрема постанова, якщо досудове розслідування не зупиняється, або вказується в постанові про зупинення досудового розслідування, якщо таке рішення приймається, відомості про що вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Так, як було зазначено вище, враховуючи те, що ОСОБА_11 03.03.2017 залишив територію України в напрямку м. Париж та органом досудового розслідування місцезнаходження останнього встановлено не було, 09.06.2017 останнього постановою старшого слідчого 2-го СВ прокуратури Одеської області ОСОБА_18 було оголошено у розшук (т. 2, а.с. 28-39), а 17.08.2021 постановою старшого детектива Національного бюро Другого відділу детективів Четвертого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів НАБУ ОСОБА_19 було оголошено міжнародний розшук ОСОБА_11 (т. 7, а.с. 77-79).
При цьому, колегія суддів, з огляду на викладені вище обставини, доходить переконання про те, що органу досудового розслідування на теперішній час дійсно достовірно не відоме місцезнаходження підозрюваного ОСОБА_11 , оскільки останній має постійне місце проживання на території України та зареєстроване місце проживання на території Респ. Болгарії, має у своєму розпорядженні декілька паспортів України для виїзду за кордон, а також декілька місць проживання на території ОАЕ.
Водночас, заслуговує на увагу той факт, що після оголошення державного розшуку підозрюваного ОСОБА_11 прокурор 31.08.2017 звертався до сектору Укрбюро Інтерполу ГУНП в Одеській обл. із проханням встановити місцезнаходження ОСОБА_11 , у відповідь на що було отримано лист Сектору Інтерполу та Європолу ГУНП в Одеській обл. №50/2392-Інтерпол від 04.10.2017 із повідомленням НЦБ Інтерполу в ОАЕ №2/62/ІР/161-176/14149 від 26.09.2017, відповідно до змісту якого станом на момент виконання доручення ОСОБА_11 перебував за межами ОАЕ.
Вказана обставина спростовує доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_11 постійно проживає в ОАЕ, а також підтверджує той факт, що неможливо достеменно стверджувати про точне та постійне місцезнаходження останнього саме в ОАЕ, на підставі чого його оголошення в міжнародний розшук не може вважатись формальним.
За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись із висновком слідчого судді, констатує, що постанова про оголошення особи в міжнародний розшук є єдиним доказом існування юридичного факту оголошення такої особи в міжнародний розшук в розумінні вимог вищевикладених ст. 281 та ч. 6 ст. 193 КПК України, а момент, з якого особа вважається такою, що оголошена у міжнародний розшук, співпадає із часом винесення самої такої постанови про оголошення міжнародного розшуку особи.
Саме з урахуванням того факту, що органом досудового розслідування був доведений факт набуття ОСОБА_11 в зазначеному кримінальному провадженні №0000581 від 16.10.2019 статусу підозрюваної особи, а також оголошення його у міжнародний розшук, у слідчого судді були підстави для розгляду клопотання слідчого про застосування стосовно останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.
Оцінюючи доводи сторони захисту щодо необґрунтованості підозри ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, колегія суддів зауважує на їх безпідставності з огляду на наступне.
При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
Органами досудового розслідування ОСОБА_11 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України, зокрема, у тому, що, будучи керівником холдингу «Інкор-Групп», до якого входило, зокрема, ПП «Ремерцентр», діючи за попередньою змовою зі службовими особами Головного управління капітального будівництва та Департаменту розвитку інфраструктури та житлово-комунального господарства ОДА та підконтрольних підприємств, з корисливих мотивів організував заволодіння упродовж 2010-2012 рр. бюджетними коштами в особливо великих розмірах на загальну суму 244 млн. грн. та їх подальшу легалізацію, а також замах на заволодіння 177 млн. грн. під час реалізації проекту будівництва системи відводу стічних вод від станції біологічної очистки «Північна» в м. Одесі на об`єкті «Глибоководний випуск», шляхом забезпечення протиправного укладання з ПП «Ремерцентр» договору підряду на виконання будівельних робіт за завідомо завищеними цінами, підробку проекту виконання робіт, залучення до виконання робіт фіктивних субпідрядників, складення, підписання та оплати замовником актів приймання виконаних будівельних робіт, що містили завідомо недостовірні відомості щодо вартості матеріалів та робіт, а також об`ємів виконаних робіт.
На підтвердження обґрунтованості підозри ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень органом досудового розслідування до клопотання про застосування запобіжного заходу були надані копії матеріалів, досліджених слідчим суддею суду 1-ої інстанції.
На переконання апеляційного суду, в даному випадку сукупності зібраних органом досудового розслідування в даному провадженні доказів достатньо для формування стійкого переконання у причетності ОСОБА_11 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України, тому підозра у вчиненні останнім зазначених кримінальних правопорушень є обґрунтованою.
Що стосується посилань сторони захисту на недостовірність деяких доказів, наявних в матеріалах провадження, апеляційний суд наголошує на тому, що оцінка доказів з точки зору, в тому числі, допустимості, а сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку, буде надана судом, відповідно до вимог ст.ст. 89, 94 КПК України, на іншій стадії провадження стадії судового розгляду кримінального провадження по суті, натомість, на теперішній час слідчий суддя лише вирішує питання щодо достатності певного обсягу зібраних доказів для переконання стороннього спостерігача у тому, що особа причетна до вчинення злочину та стосовно неї існують законодавчо встановлені підстави для застосування (продовження строку застосування) певного запобіжного заходу.
Враховуючи викладене, твердження захисника про недопустимість певних доказів та відсутності прямого умислу ОСОБА_11 на вчинення інкримінованих йому на теперішній час дій є передчасними та належна правова оцінка діям останнього буде надана на іншій стадії кримінального провадження стадії судового розгляду.
Окрім цього, в даному контексті колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на позицію, викладену в рішенні від 28.10.1994 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88, відповідно до якої, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.
Надаючи оцінку твердженням захисника про те, що ухвалою слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 23.05.2019 було скасовано повідомлення ОСОБА_11 про нову підозру від 10.12.2018 та повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 11.02.2019 у зв`язку із їх необґрунтованістю, колегія суддів зауважує на тому, що, на теперішній час вищевказана ухвала слідчого судді втратила свою законну силу, оскільки ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.07.2019 була скасована та провадження за скаргами захисника ОСОБА_20 в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 та захисників ОСОБА_21 та ОСОБА_22 в інтересах підозрюваного ОСОБА_23 на повідомлення про нову підозру від 10.12.2018 та про зміну раніше повідомленої підозри від 11.02.2019 ОСОБА_11 та ОСОБА_23 закрито (т. 13, а.с. 42-47).
Підставою для скасування зазначеної вище ухвали послугувало те, що поза увагою слідчого судді суду 1-ої інстанції залишилось те, що у сторони захисту відсутнє право на оскарження повідомлення про підозру в порядку п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України, оскільки відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР були внесені до 15.03.2018.
За встановлених обставин, посилання сторони захисту на скасування слідчим суддею повідомлення ОСОБА_11 про нову підозру від 10.12.2018 та повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 11.02.2019 є такими, що не мають під собою жодного правового підґрунтя.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
При цьому, ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» висловив позицію, згідно якого наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитись відповідними доказами.
Так, колегія суддів не погоджується із доводами сторони захисту про відсутність в зазначеному кримінальному провадженні будь-яких ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, натомість, на переконання апеляційного суду, в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування було доведено існування ризиків можливого переховування ОСОБА_11 від органів досудового розслідування та суду, а також незаконного впливу на свідків.
Ризик переховування ОСОБА_11 від органів досудового розслідування та суду обумовлений тим, що останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні, серед іншого, особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 3 ст. 209 КК України, поєднаних із замахом на заволодіння чужим майном шляхом зловживання посадовою особою своїм службовим становищем, вчиненим організованою групою у особливо великому розмірі та легалізацією майна, одержаного злочинним шляхом, при цьому, найсуворіша відповідальність передбачена санкцією ч. 3 ст. 209 КК України у виді позбавлення волі на строк від 8-ми до 12-ти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю на строк до 3-х років та з конфіскацією майна.
На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_11 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Водночас, в п. 58 рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови» («Becciev v. Moldova») ЄСПЛ зазначив, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
Відтак, підтвердженням існування вищезазначеного ризику виступає також характеристика особи підозрюваного, який має подвійне громадянство України та респ. Болгарії, зареєстроване місце проживання в зазначеній країні, постійне місце проживання в м. Одесі, має дозвіл на постійне проживання в ОАЕ та володіє декількома дійсними на теперішній час паспортами гр. України для виїзду за кордон, а також той факт, що на теперішній час достеменно не відомо точне місце постійного перебування ОСОБА_11 .
Ризик незаконного впливу підозрюваного ОСОБА_11 на свідків у провадженні обґрунтований тим, що останній має процесуальну можливість ознайомлюватись із матеріалами провадження та, як наслідок, анкетними даними свідків, які підлягають безпосередньому допиту судом 1-ої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
Водночас, апеляційний суд вважає голослівними твердження захисника про те, що ОСОБА_11 приймає активну участь в розслідуванні зазначеного кримінального провадження, оскільки жодних доказів його активної участі в досудовому розслідуванні стороною захисту надано не було, натомість, як було зазначено вище, підозрюваний умисно створює обставини, які перешкоджають органу досудового розслідування визначити його дійсне місце перебування та, як наслідок, проводити за його участю визначені законом процесуальні та слідчі дії.
Окрім цього, надаючи оцінку доводам сторони захисту про те, що ризику переховування не існує з огляду на можливість участі ОСОБА_11 у слідчих діях в режимі відео-конференції, як це було здійснено під час проведення його допиту в якості потерпілого в іншому кримінальному провадженні з використанням системи відео-конференцзв`язку, колегія суддів такі доводи вважає неспроможними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки, допит підозрюваної особи, відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 95, 224 КПК України, проводиться за особистою участю такої особи, при цьому, надання оцінки факту проведення допиту ОСОБА_11 в режимі відео-конференції в іншому кримінальному провадженні, в якому він виступає потерпілою особою, виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції в межах розгляду скарги на тримання під вартою стосовно ОСОБА_11 в зазначеному провадженні №0000581.
Колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ні слідчим суддею, ні апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.
Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить стійкого переконання про те, що органом досудового розслідування, на виконання вимог ст. 194 та ч. 6 ст. 193 КПК України, було доведено у сукупності факт набуття ОСОБА_11 у встановленому законом порядку статусу підозрюваної особи в кримінальному провадженні №0000581, обґрунтованість підозри останнього у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України, оголошення його у міжнародний розшук відповідно до вимог закону, а також наявність в зазначеному провадженні ризиків переховування від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків та недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів, внаслідок чого слідчий суддя дійшов обґрунтованого, вмотивованого та вірного висновку про необхідність застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави за його відсутності в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, якого будо достатньо для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігання наявним вище ризикам.
Водночас, в зазначеному аспекті колегія суддів вважає за необхідне звернути особливу увагу на той факт, що оскаржуване рішення слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваної особи в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України не є остаточним застосуванням стосовно особи запобіжного заходу, натомість, за своєю правовою природою не призводить до негайного взяття особи під варту, а виступає підставою для затримання й доставки цієї особи до місця кримінального провадження.
Так, відповідно до резолютивної частини оскаржуваної ухвали слідчого судді (т. 13, а.с. 187) та положень вищевказаної ч. 6 ст. 193 КПК України, у разі обрання стосовно підозрюваної особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за її відсутності, після затримання такої особи та не пізніш як через 48 годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю такої особи розглядає питання про застосування стосовно неї обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.
За таких обставин, апеляційний суд констатує, що в даному випадку така ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є документом, на підставі якого здійснюється затримання особи як на території України, так і за її межами, здійснюється доставка особи до місця кримінального провадження, а також ухвалюється рішення про застосування запобіжного заходу або екстрадиційного арешту для забезпечення видачі особи з метою притягнення до кримінальної відповідальності.
Зазначений висновок апеляційного суду кореспондується із позицією, викладеною у вищезгаданій постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.02.2022 у справі №991/3440/20.
Водночас, заслуговують на увагу та відповідають дійсності посилання сторони захисту на те, що слідчим суддею безпідставно було зазначена адреса реєстрації ОСОБА_11 в АДРЕСА_4 на підставі довідки Державної міграційної служби України (т. 13, а.с. 43), оскільки відомості щодо такої адреси, відповідно до відповіді директора КП «Право» ОМР ОСОБА_24 , в адресному реєстрі м. Одеси відсутні, проте помилкове зазначення слідчим суддею адреси реєстрації ОСОБА_11 не може бути єдиною підставою для скасування ухвали слідчого судді.
Що стосується тверджень захисника про те, що сторона обвинувачення позбавлена можливості виконати вимоги ч. 3 ст. 99 КПК України та надати суду оригінали документів, апеляційний суд зауважує на наступному.
Так, дійсно, ч. 3 ст. 99 КПК України встановлює, що сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа.
Разом із тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 217 КПК України, у разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного або кількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені в окреме провадження, якщо одна особа підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень.
Так, матеріали досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000581, в якому ОСОБА_11 висунуто нову підозру, є виділеними із матеріалів кримінального провадження №0001152, які, в свою чергу, були виділені із матеріалів кримінального провадження №0000101, на підставі чого, з огляду на системний аналіз зазначених вище положень кримінального процесуального закону, містять в собі копії відповідних документів, а не їх оригінали, що, на переконання апеляційного суду, не свідчить про допущення органом досудового розслідування порушень вимог закону.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить достатніх та переконливих підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування законної, обґрунтованої та вмотивованої ухвали слідчого судді.
Керуючись ст.ст. 24, 177, 183, 193, 194, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 28.12.2021, якою стосовно ОСОБА_11 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України, застосовано за його відсутності в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4