Ухвала
іменем України
04 жовтня 2021 року

м. Київ
справа №751/8237/19

провадження №51-4074ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 березня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 червня 2021 року,
встановив:
Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 березня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва та жителя м. Чернігова, визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Районний суд встановив, що ОСОБА_4 20 листопада близько 15:00, 20 грудня 2018 року близько 17:40 та 14 березня 2019 року близько 17:40 перебуваючи у приміщенні магазину «Союз» по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 умисно, повторно шляхом підбору ключа проник до комірки №67, 68 та 57 шафи для зберігання речей, звідки таємно викрав належне ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 майно, завдавши 206 грн, 4 781,60 грн та 1 597,50 грн матеріальної шкоди відповідно.

Також 14 березня 2019 року близько 16:40 він же, перебуваючи у приміщенні магазину «Седам» на АДРЕСА_3 , повторно шляхом підбору ключа проник до комірки №18 шафи для зберігання речей, звідки таємно викрав належне ОСОБА_8 майно, завдавши останній 514,80 грн матеріальної шкоди.

Окрім цього, 19 березня 2019 року близько 17:00 ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні магазину «Квартал», на просп. Перемоги, буд. 17 в м. Чернігові, повторно шляхом підбору ключа проник до комірки №26 шафи для зберігання речей, звідки таємно викрав належне ОСОБА_9 майно, чим завдав останній 1420 грн матеріальної шкоди

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 10 червня 2021 року залишив вирок без змін.
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності його винуватості у вчиненні вказаного злочину, порушує питання про зміну судових рішень через неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, вважаючи його занадто суворим. Просить застосувати до нього положення ст. 69 КК та пом`якшити йому призначене покарання, визнавши відповідно до п. 1 ч. 1 цієї статті пом'якшуючою покарання обставиною, його щире каяття у вчиненому та активне сприяння в розкритті злочину. На думку ОСОБА_4 , при постановленні рішень суди першої та апеляційної інстанцій не у повній мірі врахували його особу, не взяли до уваги, що він має ряд тяжких хронічних захворювань, внаслідок чого потребує постійного медичного обстеження. Також, на його думку, розгляд справи апеляційним судомбуло здійснено незаконним складом суду, оскільки судді ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 усупереч положень ч. 1 ст. 76 Кримінального процесуального Кодексу (далі КПК) приймали участь у цьому кримінальному провадженні під час досудового розслідування.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі.
Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень, районний суд, обґрунтовуючи свій висновок у вироку щодо виду та розміру покарання, яке підлягало призначенню ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. 65 КК, разом із ступенем тяжкості вчиненого злочину, які за класифікацією ст. 12 КК відноситься до тяжкого злочину, кількість епізодів злочинної діяльності та вартість викраденого майна, також урахував й дані про особу засудженого, який не судимий у відповідності до ст. 89 КК, станом на момент ухвалення вироку до адміністративної відповідальності не притягувався, не працює, не має зареєстрованого постійного місця проживання, розлучений, має на утриманні малолітню дитину-інваліда, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має низку хронічних хвороб, у зв`язку з чим перебуває на обліку в медичній частині ДУ «Чернігівського слідчого ізолятору», потребує періодичного проведення лабораторних обстежень та диспансерного нагляду лікаря-терапевта, лікаря-інфекціоніста.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав добровільне часткове відшкодування ним матеріальної шкоди завданої потерпілим. Обставин, що обтяжують покарання суд не встановив.
При цьому суд був обізнаний із висновком досудової доповіді органу пробації, згідно з якими виправлення ОСОБА_4 без реального позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.
Врахувавши всі обставини кримінального провадження, місцевий суд дійшов умотивованого висновку, що необхідним і достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією частини третьої ст. 185 КК.
При цьому санкція ч. 3 ст. 185 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.
Отже, суд першої інстанції визначив обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у мінімальних межах передбачених цією нормою.
Як убачається з вироку, при розгляді справи судом не було встановлено обставин, які би істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, як це передбачено ст. 69 КК.
Таким чином, суд першої інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене засудженому покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, при перегляді вироку цей суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо виду і розміру покарання, призначеного ОСОБА_4 за вчинений злочин, вказавши, що воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є справедливим, співрозмірним тяжкості вчиненого правопорушення і даним про особу засудженого, та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Так, відповідаючи на доводи апеляційної скарги засудженого, аналогічні доводам його касаційної скарги, про те, що місцевий суд при призначенні покарання не взяв до уваги факт його щирого каяття у вчиненому та активного сприяння розкриттю злочину, апеляційний суд указав, що щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї вини у скоєному злочині, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, однак ОСОБА_4 у судовому засіданні вину за одним із епізодів у вчиненні злочину за обставин, зазначених в обвинувальному акті не визнав, зокрема щодо викрадення грошових коштів у потерпілої ОСОБА_6 у сумі 2000 грн, що входить до об`єму пред`явленого обвинувачення, вказавши, що у сумці було близько 550-600 грн. При цьому, апеляційний суд вказав у своєму рішенні про відсутність у матеріалах кримінального провадження матеріалів, які би підтверджували факт активного сприяння ОСОБА_4 розкриттю злочину.
Крім того, під час слухання справи апеляційним судом не було встановлено обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та давали б підстави для призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК.

Враховуючи наведене, правових підстав стверджувати про суворість призначеного ОСОБА_4 покарання колегія суддів не знаходить.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих аргументів на спростування висновків районного суду, з якими погодився й апеляційний суд, щодо відсутності у справі такої кількості обставин, які не лише пом`якшують покарання, а й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину і є правовою підставою для застосування ст. 69 КК і призначення йому основного покарання нижче від найнижчої межі, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
Доводи, викладені у касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 щодо істотних порушень судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, а саме постановлення ним рішення незаконним складом суду, оскільки судді ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 усупереч положень ч. 1 ст. 76 КПК приймали участь у цьому кримінальному провадженні під час досудового розслідування, колегія суддів визнає безпідставними з огляду на таке.
Обґрунтовуючи свої доводи, ОСОБА_4 посилається у своїй касаційній скарзі на ухвали Чернігівського апеляційного суду від 7 липня 2020 року, 25 березня та 21 квітня 2021 року в складі колегій суддів ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , постановлені за результатами розгляду його апеляційних скарг на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 травня 2020 року та ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 березня та 02 квітня 2021 року про обрання та продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на стадії досудового розслідування та розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Разом із тим, як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ці судові рішення були прийняті в іншому кримінальному провадженні №0002083 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК (справа № 750/9797/19). Також слід зазначити, що у цьому кримінальному провадженні вже постановлений обвинувальний вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 травня 2021 року, яким ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого та захисника ОСОБА_15 на даний час перебувають на розгляді в Чернігівському апеляційному суді в складі колегії суддів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .
Таким чином, зміст касаційної скарги та наведені у ній доводи не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Cуд

постановив:
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 березня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 червня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3