Ухвала

Іменем України
04 жовтня 2021 року

м. Київ

Справа № 753/9385/19

Провадження № 51-4322 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 травня 2021 року щодо нього,
встановив:
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Фащівка Підволочиського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанцій обставин, ОСОБА_4 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 15 лютого 2019 року приблизно о 16:40, знаходячись на вул. Срібнокільській, 11-Г у м. Києві, реалізуючи умисел направлений на пошкодження чужого майна шляхом підпалу, облив зовнішню сторону вітрин магазину «Рошен», яке належить ДП «Ізюмінка», заздалегідь підготовленим бензином та кинув запалену паперову серветку у вітрину вказаного магазину, що призвело до його загорання та спричинення загрози життю та здоров`ю осіб, які перебували у магазині, заподіявши ДП «Ізюмінка» матеріальну шкоду на загальну суму 146 160 грн.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить питання про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та не погоджуючись з оцінкою доказів, засуджений вказує, що доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ґрунтуються на недопустимих та неналежних доказах. Зазначає, що обшук проведено, на його думку, з порушенням норм кримінального процесуального закону, а тому, отримані в ході цієї процесуальної дії речові докази є недопустимими доказами. Посилаючись на ст. 97 КПК України, вважає показання свідка ОСОБА_5 неналежним доказом, оскільки даний свідок є поліцейським, який отримав інформацію щодо вчинення кримінального правопорушення від невідомої особи, тобто з чужих слів. Зокрема, вважає, що дані отримані з відеозаписів магазину «Рошен» та супермаркету «Епіцентр К» не підтверджують участь засудженого у вчинені злочину, а тому вони є неналежними доказами.

Крім того, вважає, що у порушення вимог ст. 65 КК України, вибираючи захід примусу, суд не врахував всі характеризуючи дані про його особу, а саме стан його здоров`я та похилий вік.

Стверджує, що апеляційний суд, всупереч вимогам статей 23, 404 КПК України, при перевірці аналогічних доводів, зазначених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 , не дослідив безпосередньо доказів та повторно не дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження.

Зазначає, що наведені доводи захисника в апеляційній скарзі, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив та безпідставно залишив її без задоволення.
Крім того, у касаційній скарзі засуджений просить поновити йому строк касаційного оскарження постановлених щодо нього судових рішень.
Перевіривши дотримання засудженим порядку строку касаційного оскарження, колегія суддів вважає, що в клопотанні наведені обґрунтовані підстави для його задоволення.
Разом із тим, перевіривши доводи касаційної скарги засудженого та додані до скарги копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з огляду на наступне.

За змістом касаційної скарги засуджений оспорює правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, вказує на неповноту судового розгляду та не погоджується з оцінкою доказів.
Згідно з положеннямич. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і вони перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України, не підлягають.

Так, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 , в основу вироку обґрунтовано поклав наступні докази: дані, зафіксовані в протоколі огляду місця події від 15 лютого 2019 року та додатках до нього; дані, зафіксовані в протоколі затримання від 15 лютого 2019 року; дані, зафіксовані в протоколі обшуку затриманої особи від 15 лютого 2019 року; дані, зафіксовані в протоколах огляду відеозаписів від 16 лютого 2019 року; дані, зафіксовані в копії фіскального чека від 15 лютого 2019 року; дані, зафіксовані в копії акта про пожежу від 15 лютого 2019 року; дані, зафіксовані у висновку експерта 14-104/11-1/127 від 25 квітня 2019 року; дані, зафіксовані у заяві представника потерпілого ОСОБА_7 , та показання свідка ОСОБА_5 .

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 194 КК України.
Крім того, мотивуючи своє рішення, суд дотримався критеріїв доведеності винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року та «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року.
Вирок суду першої інстанції відповідає положенням статей 370, 374 КПК України.

Переглядаючи вирок суду за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , зокрема, в частині неповноти судового розгляду, невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження та його тверджень щодо недопустимості певних доказів, апеляційний суд, залишаючи скаргу без задоволення, у своїй ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку діям засудженого.

Спростовуючи доводи захисника щодо недопустимості протоколу обшуку затриманої особи від 15 лютого 2019 року, під час якого були вилучені у ОСОБА_4 речові докази: паперова серветка, три запальнички та фіскальний чек ТОВ «Епіцентр К» на купівлю відра, апеляційний суд вмотивовано визнав їх безпідставними, погодившись з висновками суду першої інстанції щодо законності проведення вказаної слідчої дії та допустимості отриманих речових доказів. При цьому апеляційним судом було встановлено, що при дослідженні речових доказів в суді першої інстанції жодних зауважень від сторони захисту не надходило.
Аналізуючи доводи скарги захисника щодо недопустимості показань свідка ОСОБА_5 , який є працівником патрульної служби МВС, апеляційний суд не встановив порушень вимог ст. 97 КПК України при оцінці доказів судом першої інстанції, оскільки вказаний свідок не здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 , а лише забезпечував публічний порядок і громадську безпеку шляхом патрулювання в районі розташування магазину «Рошен», визнавши такі посилання захисника на недопустимість показань вказаного свідка необґрунтованими.

При цьому, доводи захисника щодо недопустимості отриманих свідком ОСОБА_5 даних щодо факту підпалу магазину «Рошен» від невідомої особи, також були перевірені судом апеляційної інстанції та визнані безпідставними, скільки зазначені дані, отримані з чужих слів враховані судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні, визнаними судом допустимими.
Також, апеляційний суд детально перевірив викладені в апеляційній скарзі доводи захисника щодо неналежності та недопустимості даних отриманих з відеозаписів з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та супермаркету « ІНФОРМАЦІЯ_3 », та визнавши їх необґрунтованими, навів у рішенні належні й достатні мотиви їх спростування.
Суд зазначив у своєму рішенні, що відеозапис з камер відео нагляду з приміщення гіпермаркету ТОВ «Епіцентр К», який є додатком до протоколу огляду відеозапису від 16 лютого 2019 року, підтверджує факт придбання ОСОБА_4 пластикового відра. Вказаний доказ було досліджено в суді першої інстанції та жодних зауважень зі сторони захисту не надходило. При цьому, погодившись з висновком суду щодо допустимості вказаних доказів, вказав, що даний відеозапис було добровільно надано начальником служби безпеки ТОВ «Епіцентр К».
Крім того, спростовуючи твердження захисника щодо недопустимості посилань у вироку на відеозапис з магазину «Рошен», апеляційний суд вказав, що даними відображеними у протоколі огляду відеозапису від 16 лютого 2019 року та відеозапису до вказаного протоколу підтверджується факт пожежі у вказаному магазині. При цьому суд зауважив, що зазначення незначних розбіжностей у часі, не спростовують вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому злочину.
Крім того, апеляційний суд детально перевірив викладені в апеляційній скарзі доводи захисника, які за своїм змістом є аналогічні доводам касаційної скарги засудженого щодо неналежності та недопустимості інших доказів у кримінальному провадженні, та визнавши їх необґрунтованими, навів у рішенні належні й достатні мотиви їх спростування.
Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги засудженого щодо недопустимості покладених в основу обвинувального вироку певних доказів колегія суддів вважає безпідставними.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Твердження засудженого про порушення апеляційним судом засад безпосередності дослідження доказів є безпідставними.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто, повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Стаття 404 КПК України не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У ч. 2 ст. 23 цього Кодексу зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з такою оцінкою, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Відповідно до змісту ухвали апеляційного суду в даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції погодився із тією оцінкою доказів, яку дав суд першої інстанції, а тому підстав для їх повторного дослідження не було.
За таких обставин не вбачається порушення апеляційним судом принципу безпосередності дослідження доказів.
Призначене судом першої інстанції покарання засудженому ОСОБА_4 , з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особи, у наближеному до мінімального розміру, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 194 КК України, яке залишено апеляційним судом без зміни, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого необхідно відмовити.
Враховуючи наведене та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 травня 2021 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3