Справа №373/372/17 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/4485/2021 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
25 листопада 2021року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 потерпілої ОСОБА_9 , прокурора на вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2021 року, яким
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Іванівка Богуславського району Київської області, українця, громадянина України, одруженого, з середньо-спеціальною освітою, потерпілого внаслідок ЧАЕС 2 кат., особи з інвалідністю 3 групи, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробовуванням, з встановленням іспитового строку на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Цим же вироком вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат,
В С Т А Н О В И Л А:
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.1.2, 2.3 б, 12.2, 10.1 та п.п.1.1 розділу 34 ПДР України перебуває в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_11 та спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості потерпілим ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .
Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити.
Крім того. захисник просить дослідити наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази, допитати експерта.
Захисник зазначає, що судом першої інстанції допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповнота судового розляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
На думку захисника, стороною обвинувачення не надано жодного доказу, який би підтверджував вину ОСОБА_7 , у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 ст. 286 КК України, а докази які суд першої інстанції поклав в основу обвинувально вироку є неналежними та недопустими.
Так, зазначає, що судом першої інстанції не враховано доводи сторони захисту ОСОБА_7 щодо визнання недопустимими доказами висновки судово-медичних експертиз щодо встановлення причин смерті водія ОСОБА_11 , оскільки експертизу було призначено неуповноваженим слідчим, допущено порущення вимог ч. 3 ст. 238 КПК України, висновки не містять дослідницької частини, та окрім того не містять відомостей про документ, яким було встановлено особу потерпілого.
Також зазначає, що недопустимими є і висновки судово- медичних експертиз тяжкості тілесних ушкоджень потерпілих ОСОБА_13 (висновок 10/Е від 16 січня 2017 року) та ОСОБА_12 (Висновок 9/Е від 16 січня 2017 року) оскільки експертизи проведені неповноважними установами; проведені з порушенням прав підозрюваного (обвинувачуваного) на захист (п. 13 ч. 1 ст. 7, ст. 20, ч. 1 ст. 2, п. 2. ч. З, ч. 5 ст. 42 КПК), а саме права підозрюваного, обвинуваченого на відвід - в тому числі експерту (експертній установі), права запропонувати свої запитання на вирішення експерту бути присутнім під час проведення експертизи; порушенням частини 3 ст. 101 КПК щодо безпосереднього сприйняття експертом відомостей під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, шляхом медичного обстеження потерпілих; всі судово-медичні експертизи у даному кримінальному провадженні щодо визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проведені щодо невідомих осіб, з порушенням порядку встановлення особи обстежуваного; стороною обвинувачення було здійснено процесуальні дії, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу. Судово-медичні експертизи проведені на підставі медичних документів, які відсутні в матеріалах справи, не були визнані, у встановленому процесуальним кодексом порядку доказом у кримінальному провадженні, не відкривалися у порядку ст. 290 КПК України та зібрані (якщо вони взагалі існують) без ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів (ст. 164 КПК України), що є порушенням ст. 162 КПК України.
Стверджує, що усі висновки судово-медичних експертиз у даному кримінальному провадженні, проведені з істотним порушенням прав людини та основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу та є недопустимими доказами і не могли бути покладені судом першої інстанції в основу обвинувального вироку.
Вказує,що не було взято судом першої інстанції до уваги та необгрунтовано у своєму рішенні відхилення також клопотання сторони захисту щодо недопустимості таких первинних доказів як протокол огляду місця ДТП та схема ДТП від 19 листопада 2016 року, оскільки протокол та схему було складено слідчим з порушенням вимог ст. 104 КПК України, а саме частини 5 зазначеної статті, якою визначено, що протокол підписують усі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії, протокол має доказове значення, лише якщо в ньому засвідчені особами, які брали участь у процесуальній дії факти і обставини, що підлягають доказуванню. Таким чином, встановити місце зіткнення ТЗ зі схеми ДТП, складеної в день аварії не можливо. А відтак і всі інші докази, що ґрунтуються на схемі ДТП, складеній в день аварії є недопустимим доказами.
Зазначає, що недопустимим доказом у кримінальному провадженні є протокол слідчого експерименту, який складався у присутності 8 (восьми) учасників, має підписи лише 5 учасників слідчого експерименту, тобто підписи трьох учасників слідчого експерименту на протоколі відсутні так само як і відмітка про відмову ними підписувати протокол, що виключає можливість визначити достовірність відомостей, що викладені в Протоколі. А при призначенні та проведенні слідчого експерименту, слідчим не було повідомлено всіх зацікавлених осіб про проведення слідчої дії, не роз`ясненні слідчим учасникам слідчої дії їх прав таобов`язків та відповідальності за розголошення таємниці досудового розслідування. А тому є всі підстави вважати результати такого експерименту не об`єктивними, процедуру проведення слідчої дії, встановлену кримінальним процесуальним законом не дотриманою, а права учасників слідчого експерименту порушеними.
Також захисник посилається на недопустимість результатів судової інженерно - технічної експертизи, оскільки висновок отриманий з порушенням закону в тому числі з порушенням права обвинувачуваного на захист, експертом не було належним чином досліджено матеріали кримінального провадження, вихідні дані для проведення досліджень були отримані ним виключно з постанови слідчого, що дає підстави стверджувати про порушення експертом вимог частини 3 ст. 101 КПК України.
Наступним недопустимим доказом на думку сторони захисту, що був покладений судом при винесенні обвинувального вироку є висновок судової інженерно - технічної експертизи за спеціалізацією «Транспортно-трасологічні дослідження» від 30 грудня 2016 року № 19/8-02/1694, оскільки він не містить у описовій частині конкретних методів, які використовував експерт при дослідженні має також і ряд інших суттєвих порушень, що свідчать про його необ`єктивність, експертом не було належним чином досліджено матеріали кримінального провадження, вихідні дані для проведення досліджень були отримані ним виключно з постанови слідчого та схеми ДТП
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 8 років позбавлення волі.
Вказує, що судом першої інстанції призначено ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Так, потерпіла зазначає, що судом в повній мірі враховано наслідки, які настали в результаті вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у вигляді смерті одного з потерпілих, не враховано відношення обвинуваченого до скоєного, який навіть не приніс свої вибачення потерпілим, натомість, взято до уваги те, що ОСОБА_7 є особою з інвалідністю, проте залишено поза увагою той факт, що інвалідність ОСОБА_7 виникла внаслідок його неправомірних дій, що стали причиною ДТП.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Також просить повторно дослідити наявні в матеріалах кримінального провадження дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 .
Зазначає, що судом першої інстанції надано неналежну оцінку даним про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , обставинам вчинення злочину, наслідками, що настали та прийнято необгрунтоване рішення можливість про застосування щодо ОСОБА_7 ст. 75 КК україни, яка в даному випадку не підлягала застосуванню.
Так, вказує, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого настала смерть потерпілого, а також спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження ще двом особам, в скоєному кримінальному правопорушенні не розкаявся, вину не визнавав, матеріальну шкоду не відшкодував, а тому його виправлення та перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілого та прокурора, позицію прокурора, який підтримав апеляційну скаргу потерпілої та прокурора, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.
Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.
Покладені в основу вироку докази повністю викривають обвинуваченого ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та тілесні ушкодження серднього ступеню тяжкості потерпілим, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а твердження захисника про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення були предметом ретельної перевірки судом першої інстанції.
Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, з яким погоджується колегія суддів.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 винним себе не визнав та показав, що має водійський стаж 38 років, з 1991 року на вантажівках. 19 листопада 2016 року близько 05 години ранку в Миронівку. Дорога була знайома, їхав нормально, не швидко, посередині своєї полоси ближче до правої сторони. Перед зіткненням зустрічний транспорт був десь за 1 км. Перед с. Циблі побачив світлофор, було включено ближнє світло фар, на узбіччі не бачив нікого, потім зближення фар, а потім різко світло в очі і удар. Він не міг виїхати на зустрічну смугу руху, весь осип скла та рідина на його смузі руху. Колеса його автомобіля мають автоблокіровку і після удару заблокувалися. Якби транспортний засіб ще рухався, то були б сліди і скат би зліз. З обвинуваченням не згоден, не виїздив на зустрічну смугу руху.
Незважаючи на заперечення обвинуваченим своєї вини, суд першої інстанції, безпосередньо дослідив докази по справі та дійшов правильного висновку про наявність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами, зокрема:
показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка в суді першої інстанції показала, що її чоловік ОСОБА_11 працював з 1999 року в ТОВ «Агробудсшлях» водієм. Прокидався о 05 годині ранку і працював до 18 години, 19 години або до 20 години. В ДТП ніколи не потрапляв. Хвороб у нього не було, він постійно проходив медичний огляд. Ніякі ліки він на той час не приймав. Зранку 19 листопада 2016 року самопочуття у чоловіка було нормальне і він пішов на роботу. Потім їй зателефонували і сказали, що він загинув;
показаннями потерпілого ОСОБА_12 , про те, що автобус, яким керував ОСОБА_11 мав постійний маршрут. 19 листопада 2016 року близько 06 години ранку вони їхали із с.Циблі в м. Переяслав-Хмельницький. Біля зупинки ОСОБА_11 знизив швидкість. Хоча ніколи по дорозі нікого не підбирав, в цей день хотів підібрати. Безпосередньо він сидів за водієм та перебирав прибори в сумках. Чи горіли фари, не бачив, вже ніби світало. Самого удару він не бачив, однак автобус ніби вправо здав. Коли прийшов до тями, хлопці витягували його із автобуса. Зіткнення відбулося на їх полосі руху біля зупинки при виїзді із с. Циблі. Потерпілий ОСОБА_13 показав суду, що 19 листопада 2016 року близько 06 години ранку на робочому автобусі виїхав разом із іншими працівниками із с.Циблі. Автобус їхав по правій смузі руху. Перед ударом автобус загальмував і вправо трішки здав. Фура була на їх смузі руху;
показаннями свідка ОСОБА_14 про те, що він сидів за водієм, дрімав, за дорогою не спостерігав. Вони виїхали на трасу із с. Циблі. Автобус рухався нешвидко, чи гальмував, не пам`ятає. Де була фура після зіткнення, також не пам`ятає, а автобус після ДТП розвернуло. Швидку допомогу ніби викликала жінка, яка була на зупинці;
показаннями свідка ОСОБА_15 , яка показала суду, що проживає в с. Циблі. 19 листопада 2016 року їхала на роботу, тому близько 05 год. 40 хв. вже стояла на трасі. Зупиняла автобус. Водій зменшив швидкість, однак сигнал повороту не включав, тому не знає, чи водій хотів її забрати, чи ні. Фура їхала в сторону м. Черкаси, а автобус їхав в сторону м. Переяслав-Хмельницького. Швидкість в обох була невеликою, включено дальнє світло фар. Зіткнення відбулося на смузі руху автобуса. Бачила момент зіткнення. Коли автобус почав гальмувати біля неї різко вискочила фура і в автобус. Вважає, що якби автобус уникав удару, то збив би її. Останнього розвернуло на 180 градусів, а фура перегородила трасу. Кабіна фури після зіткнення була на своїй стороні, а задні колеса на зустрічній;
показаннями свідка ОСОБА_16 про те, що в день ДТП їхав у автобусі, сидів на третьому сидінні справа у напівоберта. Коли вони виїхали із с. Циблі на трасу, ОСОБА_11 переключився на дальнє світло фар, швидкість автобуса була десь 60 км на годину. Їхали по своїй полосі руху. Коли вони доїхали до зупинки, перед наближенням зустрічного автомобіля, водій переключився на ближнє світло, а потім світло від фар і удар. При чому перед ударом автобус змістився вправо. Удар був у сторону водія. Автобус розвернуло по часовій стрілці в бік села в межах траси;
показаннями свідка ОСОБА_17 , який показав суду, що 19 листопада 2016 року виїхав на трасу, коли там вже був затор. Побачив, що сталася дорожньо-транспортна пригода за участю їхнього автобуса. Автобус був розвернутий практично на своїй смузі руху. На обочині були сліди розвороту автобуса. Гальмівного шляху не було. Ліва частина тягача була на зустрічній смузі руху. Гальмівні сліди тягача були невеликі;
показаннями свідок ОСОБА_18 про те, що він є лікарем швидкої допомоги. Водій був зажатий за кермом. Автобус стояв в бік Черкас, а фура стояла посеред дороги також в сторону м. Черкаси;
показаннями свідка ОСОБА_19 , який показав суду, що приїхав на місце ДТП близько 10 години та бачив, що автомобіль і автобус були повернуті в сторону м. Золотоноші, стояли на своїх полосах. Осип скла був на полосі «Сканії», номерний знак автобуса був під «Сканією». При огляді місця події був присутній, однак не залучався. 23 листопада 2016 року за його участі проводився слідчий експеримент. Він не пам`ятає, щоб слідчий пояснював його права. Перевіряли покази жінки, яка стояла на зупинці. Фари були на ближньому світлі. Чи переключали їх, не пам`ятає. Був автомобіль «Сканія», а автобус був не «ПАЗ», а «ГАЗ»;
показаннями свідок ОСОБА_20 , який показав, що був понятим при проведенні слідчого експерименту. Вони встановлювали видимість і виставляли транспортні засоби зі слів свідка. Світло фар було включене ближнє. Під час експерименту прив`язувалися до схеми місця дорожньо-транспортної пригоди. Не пам`ятає, чи встановлювали положення транспортних засобів після дорожньо-транспортної пригоди. Він був присутній і на місці дорожньо-транспортної пригоди. «Сканія» була під осьовою на своїй смузі руху. Зліва був пошкоджений скат та відбитий гур. Розсип скла перед «Сканією». Сліди гальмування були під «Сканією». Колесо було пробите у «Сканії», не могло крутитися, бо автоматично блокувалося. Диск був увігнутий;
показаннями експерта ОСОБА_21 , який показав суду, що працює старшим експертом в Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України. Він проводив інженерно-технічну експертизу за спеціалізацією «Дослідження обставин та механізму ДТП». В постанові про призначення експертизи його було попереджено про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України. На експертизу йому надали постанову слідчого та матеріали кримінального провадження. Цього було достатньо. Чи дивився диск із записом слідчого експерименту, не пам`ятає. По першому питанню у вихідних даних зазначені елементи дороги із слідчого експерименту. Швидкість руху «Сканії» ніби встановили з експертизи, а автобуса, із показань свідка. Місце зіткнення було вказано у вихідних даних, його визначав інший експерт. А він перевіряв дані з постанови слідчого з технічної спроможності та з письмовими доказами;
показаннями експерта ОСОБА_22 , який показав суду, що в той час працював експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України його попереджують.
В даному кримінальному провадженні проводив декілька експертних досліджень та брав участь у слідчому експерименті. Всі зроблені ним висновки підтримує. Коли проводив експертизу технічного стану транспортних засобів, то оглядав транспортні засоби особисто. А при трасологічному досліджені йому ще надавали матеріали кримінального провадження. Укомплектування він не перевіряв, бо питання були по гальмах та рульовому керуванні. По автобусу ПАЗ всі елементи рульового керування були нормальні, пошкодження сталися після дорожньо-транспортної пригоди. Чи був гідропідсилювач, він не пам`ятає, однак в процесі руху ніякого значення не має. Робив особисто фото, коли перевіряв систему робочого гальма автобуса ПАЗ. Каркас автобуса був розбитий, а гальма були захищені, вони цілі. У автобуса ПАЗ були ресори і амортизатори. Питання справності світла йому не ставилося і він не знає, як це могло б вплинути на ДТП. Автомобіль «Сканія» також оглядав, робив фото. Гальмівні колодки були цілі, АБС не перевіряв, все було розбито. Однак якби «Сканія» гальмувала, були б переривчасті сліди, а Схемі до слідчого експерименту вони цілісні. Бампер був відсутній з лівого боку. При проведені трасологічного дослідження траекторія руху автобуса ПАЗ не встановлювалася, його довжина приблизно 7 метрів, він міг розвернутися, підіймаючись. Після зіткнення «Сканія» чи рухалася, не пам`ятає, все вказав у висновку. Вихідні дані для слідчого експерименту - свідки надали. Слідчий встановлював якісь обставини, а він допомагав визначити розміри, про які говорили учасники;
показаннями слідчого ОСОБА_23 , який показав суду, що виїхав на місце ДТП, допомагав в оформленні ДТП.
Із ухваленого судом першої інстанції вироку слідує, що суд належним чином проаналізував досліджені докази і, дотримуючись вимог ч.3 ст.374 КПК України, зазначив з яких саме підстав дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.
Суд першої інстанції дослідив ці та інші докази, ретельно їх перевірив, проаналізував, детально виклав зміст та результати їх аналізу в вироку і дав їм належну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей, прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні, сумнівів щодо їх достовірності не викликають, а доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі і поясненнях під час апеляційного розгляду кримінального провадження, їх не спростовують.
Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України отримано в порядку, визначеному КПК України, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення.
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про недопустимість доказів, які покладені в основу вироку суду не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, оскільки порушень під час їх отримання визначених ст. 87 КПК України колегією суддів не встановлено.
Щодо тверджень захисника обвинуваченого стосовно того, що вирок суду першої інстанції побудований на недопустимих доказах, через порушення вимог КПК України, то такі доводи свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли. Зокрема, такі ж вимоги захисник ОСОБА_8 заявляла і в суді першої інстанції, на що судом надана детальна та об`єктива оцінка. При цьому, місцевим судом допитано судово-медичних експертів, з приводу даних ними висновків, допитано усіх понятих як свідків, які підтвердили факти зафіксовані в протоколах процесуальних дій у кримінальному провадженні, у яких вони приймали участь. Порушень вимог кримінального-процесуального законодавства при збиранні доказів, на яких побудовано обвинувачення, і які суд першої інстанції визнав допустимими, дослідив та дав їм належну оцінку, апеляційним судом не встановлено.
Доводи захисника ОСОБА_8 про недопустимість як доказів висновків судово-медичних експертиз № № 204 від 19 грудня 2016 рокута № 235 від 19 грудня 2016 року щодо встановлення причин смерті ОСОБА_11 , з тих підстав, що експертизу призначено неуповноваженим слідчим, висновки експерта не містять описової частини, а також відомостей про документ, яким встановлено особу потерпілого, є неспроможними.
При цьому, як встановлено судом першої інстанції, водій автобуса «ПАЗ» ОСОБА_11 помер в кареті швидкої допомоги. Згідно протоколу огляду від 19 листопада 2016 року слідчим ОСОБА_24 на території Переяслав-Хмельницької ЦРЛ був оглянутий автомобіль, де знаходився труп ОСОБА_11 .
Відповідно до ч.3 ст. 238 КПК України, після огляду труп підлягає обов`язковому направленню для проведення судово-медичної експертизи для встановлення причин смерті, що слідчий ОСОБА_24 і виконав в межах своєї компетенції відразу після огляду 19 листопада 2016 року.
Перевіркою висновків судово-медичних експертиз № 240 від 19.11.2016 та № 235 від 19.11.2016 року встановлено, що вони відповідають вимогам ст. ст. 101, 102 КПК України, зокрема, містять докладну описовову частину, при цьому відсутність у висновку даних про документ, на підставі яких було встановлено особу потерпілого, не суперечать вимогам закону.
Також не грунтується на законі твердження сторони захисту щодо визнання недопустимими висновків судово-медичних експертиз тяжкості тілесних ушкоджень потерпілих ОСОБА_13 № 10/Е від 16 січня 2017 року та ОСОБА_12 № 9/Е від 16 січня 2017 року, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних щодо медичної документації потерпілих.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що в цьому кримінальному провадженні сторона захисту не прагнула реалізувати комплекс прав та процесуальних можливостей, передбачених ст. 42 КПК, не демонструвала наміру отримати та ознайомитися з відповідними медичними документами потерпілих, які покладені в основу висновків судово-медичних експертиз, ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду, при цьому, захисник посилається виключно на відсутність в кримінальному провадженні інформації про джерело походження медичних документів, наданих експерту, як на формальну підставу для визнання недопустимими доказами висновків експерта № 9Е та 10Е від 16 січня 2017 року.
Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, судом першої інстанції належним чином перевірено вказівки сторони захисту щодо недопустимості як доказу протоколу слідчого експериметну від 23 листопада 2016 року, та вірно зазначено, що, передбачених ст. 87 КПК України підстав, для визнання протоколу проведення слідчого експерименту, схеми до нього та відеозапису слідчого експерименту немає, не встановлено таких підстав і судом апеляційної інстанції.
Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, місцевим судом взято до уваги та надано належну оцінку всім доказам, які містяться в матеріалах кримінального провадження, здобутим у відповідності до вимог кримінального процесуального закону та які є достатніми для висновку про доведеність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України поза розумним сумнівом.
Посилання захисника ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, не знайшли свого підтвердження перевіркою матеріалів кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 та прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає безпідставними.
Так, частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 вид і міру покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідки, які настали в результаті його вчинення, ставлення обвинуваченого до скоєного, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, офіційно не працює, є інвалідом 3 групи.
Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
На підставі вищенаведеного, суд першої інстанції визнав за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, але враховуючи обставини кримінального провадження, з урахуванням даних про особу обвинуваченого в сукупності, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому визнав за доцільне застосувати до нього положення ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України.
Враховуючи принципи індивідуалізації, співмірності заходу примусу характеру вчинених дій та конкретні обставини справи, призначене ОСОБА_7 покарання за вчинення інкримінованого злочину відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Крім того, відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12 червня 2009 року, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
На думку колегії суддів, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону та правильно звільнив останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, навівши переконливі мотиви на обгрунтування прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання, належним чином мотивувавши таке рішення.
Колегія суддів, зважаючи на конкретні обставини справи, з урахуванням вищезазначених фактів і даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції його від суспільства із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням останнього від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
На думку колегії суддів, звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованим, а встановлений іспитовий строк буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним в подальшому нових злочинів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через м`якість апеляційний суд не вбачає.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку щодо ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено.
Виходячи з наведеного, апеляційні скарги захисника, потерпілої та прокурора слід залишити без задоволення, а вирок Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 27 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , прокурора - залишити без задоволення, а вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухваламоже бути оскарженав касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: