У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2021 року, якою

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Вознесенськ Миколаївської області, українцю, громадянину України, який має середню освіту, неодруженому, раніше судимому
-відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Засуджений ОСОБА_5 просить ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2021 року скасувати та постановити нову, якою умовно-достроково звільнити його від відбування покарання.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2021 року, відмовлено в задоволені клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Засуджений ОСОБА_5 не погоджується з постановленою ухвалою, вважає її незаконною.

Зазначає, що має заохочення, а накладені на нього стягнення погашені у встановленому законом порядку, також зазначає, що позитивно характеризується за місцем відбування покарання.

На думку апелянта він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.
До суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 в якому посилаючись на вимоги ст.81 КК України, просив застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 липня 2011 року, за ч.3 ст.185, ч.1 ст.115, ч.1 ст.70 КК України до 12 років позбавлення волі
Початок строку 18 квітня 2011 року, кінець строку 16 січня 2023 року.
З 18 березня 2014 року засуджений відбуває покарання у Державній установі «Казанківська виправна колонія (№93)».
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_5 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів, що він став на шлях виправлення.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваної ухвали, доводи, викладені в апеляційній скарзі, думку прокурора, який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали судового провадження та особової справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання, зокрема, і у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до положень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно до вимог ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині. Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних та психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі КВК України), але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами ст. 81 КК України та статей 537, 539 КПК України.

Так, ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 липня 2011 року, за ч.3 ст.185, ч.1 ст.115, ч.1 ст.70 КК України до 12 років позбавлення волі
Початок строку 18 квітня 2011 року, кінець строку 16 січня 2023 року.
З 18 березня 2014 року засуджений відбуває покарання у Державній установі «Казанківська виправна колонія (№93)».
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те що засуджений ОСОБА_5 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів, що він став на шлях виправлення.
Як слідує із матеріалів особової справи, а саме з витягів з протоколів № 3 від 10.02.2017 року, № 1 від 18.01.2019 року, № 1 від 30.01.2020 року вбачається, що комісією прийнято рішення про відмову засудженому ОСОБА_5 в застосуванні ст.101 КВК України, ст.82 КК України та УДЗ як такому, що не став на шлях виправлення (а.о.с. 39, 50, 61)..
Згідно характеристики від 24 січня 2019 року, засуджений ОСОБА_5 до роботи ставився посередньо, не приділяє увагу до необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, не здійснює за ними належного догляду, не використовує їх тільки за призначенням, допускає порушення вимог пожежної безпеки і безпеки праці, намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, але достатніх навичок для самостійного їх виконання не має, визначену судом міру покарання вважає занадто суворою, загальноосвітній рівень не підвищує, на заходи виховного впливу реагує посередньо, не завжди робить для себе правильні висновки, участі в програмах диференційованого впливу не приймає ( а.о.с. 63).
З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що засуджений ОСОБА_5 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, що виключає можливість його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах особової справи засудженого, даних щодо його особи та поведінки під час відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, також рішення суду постановлене з урахуванням вимог кримінального матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його скасування немає.

Окрім того, апелянт не навів жодної достатньо переконливої підстави для скасування ухвали суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2021 року, якою відмовлено в задоволені клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: