ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №643/9841/21 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/1224/22 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.255-1, ч.4 ст.189, ч.3 ст.28,
ч.2 ст.347, ч.2 ст.296, ч.2 ст.296 КК України
УХВАЛА
Іменем України

08 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,
захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скарг ами захисників обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 18.01.2022 стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , -

ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою, окрім іншого, обвинуваченим ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено строк тримання під вартою, який не може перевищувати шістдесяти днів, тобто до 18 березня 2022 року включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_7 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, оскільки вважає її незаконною, безпідставною, постановленою з порушеннями норм процесуального законодавства та постановити свою, якою обрати стосовно ОСОБА_9 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, а саме домашній арешт з забороною залишати місце свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 21 год. 00 хв. до 06 год.00 хв. наступного дня або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в межах санкції п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

В обґрунтування вимог апелянт зазначив, що суд першої інстанції не зазначив які докази свідчать про існування ризиків, і дають підстави вважати, що останній може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків та інших підозрюваних або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Так, захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 також подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, а клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Обрати відносно ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту строком до 18.03.2022 року включно, заборонивши ОСОБА_10 в нічний час доби з 22год. 00хв. до 06 год. 00хв. залишати житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Визначити коло обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які будуть покладені на ОСОБА_10 у разі застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту.

На думку сторони захисту, при розгляді клопотання прокурора у суду першої інстанції, в оскаржуваному рішенні не зазначено жодного конкретного доводу у відношенні ОСОБА_10 , який дає підстави для продовження останньому найсуворішої міри запобіжного заходу.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши думку захисників, які просили задовольнити апеляційні скарги сторони захисту, думку прокурора, який заперечував проти апеляції захисників та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Як слідує з матеріалів провадження, під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003475 від 17.12.2020 за обвинуваченням, поміж інших, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-1, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 347 КК України, а ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 347, ч. 2 ст. 194 КК України та за кримінальним провадженням №0001922 від 30.12.2020 за обвинуваченням поміж інших, ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції були дотримані.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 була заслухана думка прокурора, потерпілого та представників потерпілих, захисників та надані пояснення обвинувачених для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, за один з яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, довгий час офіційно не працевлаштовані, у них відсутні офіційні джерела доходу. Окрім цього, у Жовтневому районному суді м. Харкова знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 3, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146 КК України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Так, з урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, незаконні дії, які поміж інших, інкримінуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що вчинені за версією органу досудового розслідування, які прокурор вважає доведеними, обвинуваченні діяли організованою групою, а ОСОБА_9 з метою створення злочинного впливу був організатором та співучасником злочинної діяльності проти власності, а саме спрямованої на вимагання передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим та його батьками та його близькими родичами, з погрозою пошкодження та знищення їхнього майна, а також проти майна, що належить працівникові правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, вчинене організованою групою, що на думку колегії суддів свідчить, проте, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків. За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою. Твердження сторони захисту щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Окрім цього, станом на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження не закінчений, потерпілі та свідки ще не допитані.

За таких обставин, враховуючи дані про осіб обвинувачених, тяжкість покарання, що їм загрожує в разі визнання їх винними, інші обставини кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що на даній стадії кримінального провадження ризики здійснення обвинуваченим дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання відносно обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та на які посилався прокурор в клопотанні про продовження застосування запобіжного заходу, через усвідомлення імовірності визнання вини за висунутим їм обвинуваченням та тиску тягаря можливого відбування покарання, не зменшились настільки, що вже не могли би виправдовувати подальше тримання обвинувачених під вартою, та жодний з інших, більш м`яких запобіжних заходів, не здатний їм запобігти.

Твердження апелянтів щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду, тому аргументацію захисника щодо проведення аналогії з іншим обвинуваченим, стосовно якого обраний запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, колегія суддів вважає недоречною.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг захисників.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги захисників залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 18.01.2022 стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді