Справа № 454/3181/21
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Сокаль 01.10.2021 року

Слідчий суддя Сокальського районного суду Львівської області ОСОБА_1 за участю :
секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши в приміщенні суду скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження,

в с т а н о в и в:

Заявник подав суду скаргу, в якій просить скасувати постанову слідчого від 20.04.2018р.

Скарга мотивована тим, що погроза вбивством зі сторони ОСОБА_4 були реальними та сприймалися ОСОБА_3 як загроза його життю.

Крім того, під час таких погроз, ОСОБА_4 демонстрував предмет, схожий на пістолет.

Вважає оскаржувану постанову незаконною та необґрунтованою, оскільки ставить під сумнів покази свідків, психічний стан слідчих та прокурора, а також не допитано інших свідків подій, які описані в заяві про вчинення кримінального правопорушення.

Судом призначено розгляд скарги на 01.09.2021р. о 10.30год. та у вказаний день заявником було подано заяву про відвід слідчого судді ОСОБА_1 , внаслідок чого справу було передано до канцелярії суду для визначення судді з метою розгляду відводу.

Після вирішення заяви про відвід (в задоволенні якого відмовлено суддею, визначеним в порядку ч.3 ст.35 КПК України), ухвалою від 22.09.2021р. скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження повернуто останнім, а провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 продовжено та призначено судове засідання на 28.09.2021р.

ОСОБА_3 у вказаний день прибув в приміщення суду, однак відмовився бути присутнім під час розгляду скарги, в зал судових засідань не прибув та подав до канцелярії суду заяву про участь в даній справі представника.

Ухвалою слідчого судді 28.09.2021р. зазначену заяву про залучення до участі представника повернуто ОСОБА_3 , оскільки така містить неприпустимі для процесуальних документів і звернень образливі висловлювання на адресу прокурорів, судів та суддів вказує на зловживання процесуальними правами зі сторони заявника.

Розгляд скарги відкладено на 01.10.2021р. о 10.30год. У вказаний час ОСОБА_3 прибув до суду, подав до канцелярії суду повторну заяву про відвід та не прибув до залу судових засідань для участі в судовому засіданні.

Ухвалою від 01.10.2021р. заяву ОСОБА_3 про відвід слідчого судді ОСОБА_1 залишено без розгляду, оскільки така містить ознаки зловживання правом на відвід, а також образливі і лайливі слова і вислови, що свідчить про очевидну неповагу до суду та як наслідок зловживання процесуальними правами.

З наведених обставин, доходжу висновку, що ОСОБА_3 хоча і не прибув у судове засідання, проте не відмовився від вимог, заявлених у скарзі та підтримав їх.

Згідно ч.4 ст.107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.

Дослідивши матеріали скарги та кримінального провадження, доходжу наступного висновку.

Відповідно до положень ст.477 КПК України, кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, крім інших, статтею 129 КК України.

З витягу встановлено, що 09.11.2017р. за заявою ОСОБА_3 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000808 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України з приводу вказаних останніх обставин, зокрема, погроз фізичною розправою зі сторони ОСОБА_4 .

З наданих на вимогу суду матеріалів кримінального провадження встановлено, що конфлікт між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник з приводу незаконного продажу ОСОБА_3 вугілля зі свого господарства. З цього приводу ОСОБА_4 викликав працівників поліції.

Під час досудового розслідування слідчим допитано ОСОБА_3 , який зазначив, що 07.11.2017р. близько 10.00год. ОСОБА_4 погрожував йому розправою, зокрема поламати руки та ноги, а також повідомив про наявність в нього пістолета, застосуванням якого також погрожував. Після цих подій ОСОБА_4 поїхав автомобілем від його господарства.

Також, допитано ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , з показів яких встановлено, що 07.11.2017р. жодних погроз ОСОБА_3 не було висловлено та не вчинено дій, які свідчили про такі погрози.

Інших свідків та доказів, які стосуються даного кримінального провадження слідчим не встановлено.

В матеріалах кримінального провадження відсутні покликання ОСОБА_3 на інших очевидців зазначених подій, або інші докази на підтвердження вказаних ним обставин, а тому покликання скаржника, що слідчим не допитано всіх очевидців, як підставу скасування оскаржуваної постанови, є необґрунтованими, оскільки інших свідків не встановлено.

В свою чергу, досліджені слідчим докази спростували обставини, викладені ОСОБА_3 в заяві про вчинення ОСОБА_4 протиправних дій щодо нього.

Постановою слідчого від 08.02.2018р. закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. передбаченого ч.1 ст.129.

Постановою прокурора від 20.02.2018р. зазначену постанову слідчого скасовано та надано вказівки досудового розслідування.

Дані вказівки слідчим виконано та на підставі здобутих доказів встановлено відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, про що 20.04.2018р. винесено постанову про закриття даного кримінального провадження.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, крім іншого, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Так, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що лише ОСОБА_3 зазначив про вчинення ОСОБА_4 протиправних дій щодо нього, однак позиція скаржника повністю спростована доказами, здобутими під час досудового розслідування.

За таких підстав, слідчий дійшов вірного висновку про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України та закрив кримінальне провадження, оскільки подальше провадження досудового розслідування за відсутності будь-яких доказів, які підтверджують позицію заявника про вчинення щодо нього кримінального правопорушення та наявність доказів, які спростовують вказані ним обставини, може мати ознаки безпідставного кримінального переслідування.

Окрім цього, оскаржувана постанова винесена слідчим 20.04.2018р., а дана скарга подана до суду лише 27.08.2021р., тобто після спливу понад трьох років.

Із зазначеного випливає, що ОСОБА_3 не цікавився досудовим розслідуванням за його заявою тривалий період часу.

Звернувшись з даною скаргою ОСОБА_3 в судові засідання не прибував, а лише подавав клопотання та заяви з метою допущення до судового засідання ОСОБА_5 , яка не являється заявником в даному кримінальному провадженні, та ОСОБА_6 , який не може бути представником в кримінальному провадженні, оскільки не відповідає критеріям, визначеним кримінальним процесуальним законодавством, про що йому було неодноразово роз`яснено.

Таким чином, з поданих ОСОБА_3 скарги та заяв не вбачається, що метою таких є захист його прав як потерпілого, оскільки такі зводилися виключно до надання дозволу участі в судових засідань ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

В даних зверненнях останній в грубій та образливій формі описує суд, органи поліції та прокуратури і такій же формі звертається до суду.

Таким чином, підстав скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження не встановлено, а тому скарга задоволенню не підлягає.

Разом з тим, оскільки відомості, викладені в заяві ОСОБА_3 про вчинення щодо нього злочину, передбаченого ч.1 ст.129 КК України в ході досудового розслідування повністю спростовані, в даному випадку вбачається ознаки завідомо неправдивого повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

В свою чергу, ОСОБА_3 після подання скарги жодного разу не прибув у судове засідання для участі у судовому розгляді цієї скарги.

Поряд із цим, останній прибував до приміщення суду та подавав до канцелярії суду звернення, які зводилися до образливих висловів на адресу судді та суду, а також вимог допустити до участі в розгляді скарги ОСОБА_6 .

Дані заяви судом розглянуті, про що постановлено відповідні ухвали, в яких судом роз`яснено, що нормами національного та міжнародного законодавства останній не наділений правом бути представником в кримінальному провадженні.

Відмовляючи в задоволенні даних клопотань суд виходив з наступного.

Виходячи з положень Кримінального процесуального кодексу України, представником фізичної особи в кримінальному провадженні може бути - особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником.

Відповідно до статті 45 КПК України захисником є адвокат, який здійснює захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, а також особи, стосовно якої передбачається розгляд питання про видачу іноземній державі (екстрадицію).

Захисником не може бути адвокат, відомості про якого не внесено до Єдиного реєстру адвокатів України або стосовно якого у Єдиному реєстрі адвокатів України містяться відомості про зупинення або припинення права на зайняття адвокатською діяльністю.

Статтею 50 КПК України встановлено, що повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються: 1) свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю; 2) ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Встановлення будь-яких додаткових вимог, крім пред`явлення захисником документа, що посвідчує його особу, або умов для підтвердження повноважень захисника чи для його залучення до участі в кримінальному провадженні не допускається.

При цьому, відповідно до положень ч.1 ст. 59 Конституції України кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Конституційний суд України у справі № 1-17/2000 від 16. 11. 2000 року справа за конституційним зверненням гр. ОСОБА_9 "Справа про право вільного вибору захисника" зазначив, що положення ч.1 ст. 59 Конституції України треба розуміти, як конституційне право підозрюваного, обвинуваченого і підсудного при захисті від обвинувачення та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, з метою отримання правової допомоги вибирати захисником своїх прав особу, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Також, Конституційний Суд України у Рішенні № 23-рп/2009 від 30.09.2009 р. у справі № 1-23/2009 про право на правову допомогу вказав, що "правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати" І далі: "Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права" (абзаци 1-2 п. 3.2 мотивувальної частини Рішення).

Відповідно до п. "с" ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: … захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя".

Разом з цим, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає застосування практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерела права.

У п. 52-55 рішення від 24.11.2011 р. у справі "Загородній проти України" ЄСПЛ вказав, що "хоча право кожної особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну з головних підвалин справедливого судового розгляду (див. рішення у справі "Кромбах проти Франції", заява № 29731/96, п. 89, ECHR 2001-II). Особа, проти якої висунуті кримінальні обвинувачення, яка не бажає захищатись особисто, повинна бути в змозі скористатись юридичною допомогою за власним вибором (див. рішення від 16 квітня 2009 року у справі "Ханжевачкі проти Хорватії", заява № 17182/07, п. 21, з подальшими посиланнями). Проте це останнє право також не може вважатись абсолютним і, таким чином, національні суди можуть не прийняти вибір особи, коли існують відповідні та достатні підстави вважати, що того вимагають інтереси правосуддя (див. рішення від 25 вересня 1992 року у справі "Круассан проти Німеччини", п. 29, Series A N 237B). Більш того, законодавча вимога щодо наявності у захисника юридичної освіти не є порушенням вищезазначеного положення (див. рішення від 19 лютого 2009 року у справі "Шабельник проти України", заява № 16404/03, п. 39).

У цій справі право заявника на вільний вибір свого захисника було обмежене, оскільки захисник за його вибором був юристом, але не мав свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. На думку Суду, таке обмеження права на вільний вибір захисника само по собі не порушує питання за підпунктом "c" пункту 3 статті 6 Конвенції, оскільки певна юридична кваліфікація може вимагатись для забезпечення ефективного захисту особи (див. рішення від 20 січня 2005 року у справі "Майзіт проти Росії", заява N 63378/00, п. 68) та безперешкодного функціонування системи правосуддя (див. рішення у справі "Мефтах та інші проти Франції", заяви NN 32911/96, 35237/97 та 34595/97, п. 45, ECHR 2002-VII). Однак, як стверджував заявник, вже у листопаді 2000 року таке обмеження було визнано неконституційним (див. вище пункт 37) і відповідне національне законодавство мало бути приведене у відповідність з Рішенням Конституційного Суду. З цією метою у червні 2001 року було запроваджено зміни до законодавства, але, як стверджувалось Урядом, необхідним було проведення додаткових законодавчих заходів (див. вище пункт 48). Заявник не погодився з Урядом щодо цього твердження, вважаючи, що чинне законодавство не передбачало обмеження його права на вибір захисника, а його вибір був обмежений внаслідок неправильного тлумачення кримінально процесуального законодавства Верховним Судом. Що стосується цього питання, Суд зауважує, що його завданням не є встановлення того, чи було обмеження права заявника на вибір адвоката наслідком відсутності подальших змін до законодавства, як про це стверджував Уряд, чи непослідовності у тлумаченні Рішення Конституційного Суду, як про це стверджував заявник.

Суд зазначає, що національні органи не стверджували, що виправданням для такого обмеження права заявника на вибір захисника були інтереси правосуддя. Суд вважає, що, навіть якщо припустити, що обмеження, як стверджував Уряд, було наслідком незавершеності процесу приведення кримінально-процесуального законодавства у відповідність з Рішенням Конституційного Суду, така ситуація тривалої невизначеності відповідних положень національного законодавства залишається. Постанова Пленуму Верховного Суду, ухвалена у 2003 році, не забезпечила послідовного та одноманітного застосування законодавства. Раніше Суд уже зазначав, що втручання у конвенційні права не може вважатись законним тільки через відсутність будь-якого законодавчого положення, якому воно може суперечити. Само по собі втручання повинно мати достатнє підґрунтя у національному законодавстві, щоб запобігти свавіллю (див., mutatis mutandis, рішення від 27 листопада 2008 року у справі "Свершов проти України", заява N 35231/02, п. 48, та рішення від 18 лютого 2010 року у справі "Гарькавий проти України", заява N 25978/07, п. 74) 55. На думку Суду, залишаючи питання обмеження права на вільний вибір захисника невирішеним протягом тривалого часу, державні органи створили ситуацію, що є несумісною з принципом юридичної визначеності, закріпленим Конвенцією, та який є одним з основних елементів верховенства права (див., mutatis mutandis, рішення від 2 листопада 2010 року у справі "Штефаніца та інші проти Румунії", заява N 38155/02, п. 31). Отже, право заявника на вільний вибір захисника було обмежено у спосіб, що є несумісним з вимогами пунктів 1 та 3 статті 6 Конвенції".

Враховуючи позицію Європейського суду з прав людини викладену у рішенні від 19.02.2009р. у справі "Шабельник проти України" заявник скаржився, що було порушено його право на справедливий судовий розгляд, оскільки його засудження судом за вбивство пані ОСОБА_10 ґрунтувалося на зізнавальних показаннях, вибитих з нього підтиском і без присутності захисника. Він також скаржився, що національні суди відмовили в дозволі його матері представляти його інтереси у порушеній проти нього справі.

ЄСПЛ вказав, що у контексті положення пункту 3 (c) статті 6 Конвенції "щодо скарги заявника на відмову національних судів дозволити його матері бути його додатковим (законним) представником під час судового провадження у справі Суд нагадує, що передбачене цим положенням право на юридичного представника, вибраного на власний розсуд, не має абсолютного характеру. Законодавча вимога наявності у захисника юридичної освіти не є порушенням згаданого вище положення. Далі Суд зазначає, що на момент подання клопотання, про яке йдеться, заявника представляв адвокат і що надалі цей адвокат протягом усього судового розгляду представляв його інтереси. У матеріалах справи немає жодних свідчень того, що заявник не міг вільно вибрати собі іншого захисника з відповідною кваліфікацією. Можливість бути представленим родичами, передбачена кримінально-процесуальним законодавством, є додатковою до права на захист і не може підлягати захисту гарантіями пункту 3 (c) статті 6 Конвенції". Тому Європейський суд з прав людини відхилив скаргу заявника на відмову в дозволі його матері виступати його представником.

Таким чином, в розумінні ч.1 ст.59 Конституції України, в даному випадку ОСОБА_11 не може бути представником, оскільки положення зазначеної норми про те, що кожен є вільним у виборі захисника своїх прав, слід розуміти як таке, що гарантує право кожної особи для отримання правової допомоги стосовно захисту її прав на вільний вибір будь-якого фахівця у галузі права, тобто особи, яка має повну вищу юридичну освіту, засвідчену в Україні дипломом державного зразка, незалежно від того, чи отримала така особа свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, чи надає правову допомогу індивідуально, зокрема як фізична особа-підприємець, або за дорученням юридичної особи (наприклад, як її працівник).

Крім того, заяви ОСОБА_3 містять численні образливі слова та вислови в сторону судді, суду, прокурора та органу поліції, адресатом своїх звернень останній вказує не Сокальський районний суд Львівської області, а «юридичній особі приватного права Сокальському районному суду» тощо.

Судом звернуто увагу заявника на неприпустимість такого змісту клопотань та заяв, зокрема.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься повага до людської гідності.

Також положеннями ч. 1 ст. 11 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи.

При цьому, як вбачається з ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст. цього Кодексу. Тобто на практиці в деяких випадках це може обумовити необхідність ухвалення рішень, які прямо не передбачені КПК.

З врахуванням наведених норм, також положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. практики Європейського суду з прав людини, Верховного Суду, нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні в заявах по суті справи, заявах із процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників.

Водночас використання учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів, символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом, з іншими учасниками процесу, їхніми представниками, а також вчинення інших аналогічних дій свідчать про очевидну неповагу до їх честі та гідності з боку осіб, які такі дії вчиняють, оскільки вказані дії суперечать основним засадам (принципам) кримінального провадження, а також його завданню.

Керуючись ст.ст.306, 307 КПК України,

у х в а л и в:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її постановлення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 05.10.2021р.

Слідчий суддя : ОСОБА_1