№ провадження 1-в/208/79/22
УХВАЛА
Іменем України

08 лютого 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді ОСОБА_1 , при секретарях ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника заявника, адвоката ОСОБА_4 ,

у відкритому судовому засіданні розглянувши клопотання засудженого:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, маючого середню технічну освіту, одруженого, не працюючого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

про відстрочку виконання вироку, -

ВСТАНОВИВ:

Велика Палата Верховного Суду зазначає про просту мову судових рішень, та зокрема наголошує, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю.

Для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими.

У викладенні підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору.

Зміст судових рішень по суті клопотання:

Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 18.01.2021 року ОСОБА_7 засуджений за скоєння кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 125 КК України до покарання у вигляді штрафу.

Дніпровський апеляційний суд розглянувши апеляційну скаргу потерпілого на вищезазначений вирок, задовольнив її частково, та 13.08.2021 року ухвалив рішення про призначення ОСОБА_7 покарання за ст. 125 ч.2 КК України у вигляді шести місяців арешту.

Судові рішення апеляційної інстанції відповідно до ч.4 ст. 532 КПК України набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Мотиви клопотання:

Засуджений ОСОБА_8 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з клопотанням про відстрочку виконання вироку.

Згідно листа КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. Мечнікова від 19.11.2021 року № 996/415-15, він з 05.11.2021 року, ОСОБА_8 знаходився на лікуванні в зазначеній установі та потребує подальшого лікування. Його хвороба має психічний характер з діагнозом тяжкий депресивний епізод з психосоматичними симптомами та суїцідальними тенденціями, код F 32.3.

Встановлене в нього психічне захворювання відповідності до «Переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», являється тяжкою хворобою, є підставою для звільнення особи від відбуття покарання, так як може становити небезпеку як для нього самого так і для оточуючих, потребує подальшого стаціонарного лікування

Наявність тяжкої психічної хвороби перешкоджає відбуттю ОСОБА_8 покарання в звичайних умовах, у зв`язку з чим він просив відстрочити виконання вироку відносно нього до його одужання.

В судовому засіданні:

Представник заявника, адвокат ОСОБА_4 підтримав клопотання свого довірителя, надав суду повний текст виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_7 та висновок ЛКК диспансерного психіатричного відділення Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня № 1» про встановлення тому комісійного діагнозу «тяжкий депресивний епізод з психосоматичними симптомами та суїцідальними тенденціями, код F 32.3»

Згідно цього документу ОСОБА_8 внесений в відповідний реєстр лікаря психіатра, отримує підтримуюче лікування за призначенням.

Уточнив, що діагноз психічного захворювання ОСОБА_8 , згідно «Переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання» визначений ч.5 глави VI цього нормативного акту, і ця хвороба перешкоджає відбуванню його довірителем покарання у вигляді арешту.

Прокурор не оспорюючи по суті надані медичні документи, заперечував проти задоволення клопотання. Зазначив, що медичні документу надані ОСОБА_8 та адвокатом до суду, на його думку не свідчать про якісь перешкоди відбуттю засудженим покарання у вигляді арешту.

Встановлені обставини:

До суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про відстрочку виконання вироку суду, яке обґрунтоване встановленням в нього тяжкого захворювання у вигляді «тяжкого депресивного епізоду з психотичними симптомами та суїцідальтними тенденціями»

Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 18.01.2021 року ОСОБА_7 засуджений за скоєння кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 125 КК України до покарання у вигляді штрафу. Покарання ОСОБА_8 змінено 13.08.2021 року Дніпровським апеляційним судом та ухвалено рішення про призначення засудженому покарання за ст. 125 ч.2 КК України у вигляді шести місяців арешту, яке набрало законної сили.

На підтвердження зазначеної у клопотанні хвороби суду надана виписка із медичної картки ОСОБА_7 , який знаходився на стаціонарному лікуванні в зазначеній установі з 05.11.2021 року по 26.11.2021 року, з діагнозом «тяжкий депресивний епізод з психосоматичними симптомами та суїцідальними тенденціями, код F 32.3»

Висновком Лікарсько-консультативної комісії диспансерного психіатричного відділення Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня № 1» від 21.12.2021 року, ОСОБА_7 підтверджено діагноз «тяжкий депресивний епізод з психосоматичними симптомами та суїцідальними тенденціями, код F 32.3»

Процесуальні норми якими суд керувався при розгляді клопотання:

Питання про відстрочку виконання вироку відповідно до п.1 ч.1 ст. 537, п.4 ч.2 ст. 539 КПК України, розглядаються судом, що ухвалив вирок, згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318380 КПК України, з урахуванням положень Розділу VIII цього Кодексу.

Відстрочка виконання вироку можлива лише після набрання вироком законної сили.

Виконання вироку про засудження особи до арешту, може бути відстрочено у разі тяжкої хвороби засудженого, яка перешкоджає відбуванню покарання до його видужання, що встановлено п.1 ч.1 ст. 536 КПК України.

Згідно ч.2 ст. 536 КПК України, відстрочка виконання вироку не допускається щодо осіб, засуджених за тяжкі та особливо тяжкі злочини незалежно від строку покарання.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 536 КПК України, при відстрочці виконання вироку необхідно надавати рішення закладу охорони здоров`я, в якому буде чітко відображено, що виконання стосовно такого засудженого покарання створюватиме його життю чи здоров`ю реальну загрозу. При цьому, прийняття самого рішення про те, чи перешкоджає таке захворювання подальшому відбуванню покарання, залишається за судом відповідно до прямої вказівки, що міститься в ч. 5 ст. 534 КПК України.

Мотиви суду:

Чинним кримінальним законодавством передбачено, що застосування відстрочки виконання вироку, є винятком із загального правила про те, що вирок підлягає негайному виконанню з моменту набрання ним законної сили. Таке відкладення передбачено у випадках, передбачених законом, початку виконання вироку на певний строк.

Застосування відстрочки виконання вироку, про яке має право заявити засуджений, є правом, а не обов`язком суду. Вирішуючи це питання, суд, окрім підстав застосування відстрочки виконання вироку, враховує також тяжкість вчиненого злочину, особу засудженого та інші обставини, що мають істотне значення для вирішення даного питання.

Повноваження суду, надані державою та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, тощо, визначають поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві.

Зазначені дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Розглядаючи питання про відстрочку виконання вироку, суд повинен з`ясувати, чи допускає закон таке рішення щодо цього виду покарання та чи є для цього передбачені законом підстави, а в ухвалі навести мотиви його прийняття та положення закону, якими керувався суд. При вирішенні питання про відстрочку виконання вироку засудженому у зв`язку з тяжкою хворобою суд повинен встановити не лише факт хвороби, а й те, що вона перешкоджає відбуванню покарання. На підтвердження того й іншого має бути наданий висновок спеціальної лікарської комісії.

Виходячи з наведеного, відстрочка відбуття покарання допускається за наявності двох критеріїв: медичного (наявність хвороби, що закріплена у відповідному переліку хвороб) та юридичного (встановлюється судом)

Стосовно доказування наявності тяжкої хвороби ані в кримінальній процесуальній, ані в медичній галузі права роз`яснень не надано. Не розроблено відповіді на це питання й на теоретичному рівні.

Відстрочка виконання вироку передбачена ст. 536 КПК України, за своєю правовою природою є відмінною від положень ст. 84 КК України, що передбачає можливість взагалі звільнення засудженого від відбуття призначеного покарання.

Підставою можливості застосування ст. 84 КК України є встановлення у засудженого захворювання яке знаходиться в «Переліку хвороб, і є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання». Частиною 5 глави VI зазначеного «Переліку…» визначене «біполярні афективні розлади, рекурентні депресивні розлади епізод важкої депресії з психотичними симптомами, суїцідальним ризиком», і цей діагноз встановлено у ОСОБА_8 .

Перешкоджання відбуванню покарання означає реальну загрозу життю та здоров`ю засудженого. Зокрема, захворювання має бути тяжким, тобто таким, за якого психічний стан обвинуваченого виключає можливість ним такого відбуття, так як в протилежному випадку особі може бути завдано сильних фізичних і моральних страждань, тобто суттєвою є не сама хвороба, а ті наслідки, які вона має для засудженого.

Методичний посібник Науково-дослідного центру гуманітарних проблем Збройних сил України, яким надається психологічна оцінка суїцідального ризику (К.: НДЦ ГП ЗСУ, 2019) визначає суїцид як:

«складномотивований поведінковий акт, у якому тісно переплітаються соціальні, психологічні та психофізіологічні чинники. Це протиприродний і кардинальний крок, тому рішення на його вчинення визріває не миттєво. Йому, як правило, передує більш-менш тривалий період переживань, боротьби мотивів і пошуку виходу із ситуації, що склалася. Основною причиною самогубства є соціально-психологічна дезадаптація особистості, що настає на тлі гострого стресового або посттравматичного стресового розладу внаслідок несприятливого збігу життєвих обставин, або при суб`єктивній інтерпретації цих обставин як нерозв`язних. Численні дослідження показують, що суїцидальна поведінка результат складної взаємодії різного роду психофізіологічних, моральних, психологічних, соціальних, екологічних і культурних чинників, наслідок фізичних та емоційних перевантажень зі зниженням опору до стресів і емоційних навантажень, неблагополуччям у комунікативних сферах, слабкістю психологічного захисту особистості, зниженням або втратою цінності життя при дефектах морального виховання особистості. Оцінка ризику суїциду є одним із найбільш важливих і важких завдань сучасної превентивної медицини і стосується не тільки лікарів, фахівців в області психіатрії, але й практичних психологів. Оцінка ймовірності скоєння суїциду ускладнена через досить великі групи факторів ризику суїциду та їх не специфічність»

Сам стан психічного захворювання, визначений відповідно до медичних документів, встановлює у засудженого ОСОБА_8 «суїцідальні тенденції», який визначається медичними довідниками як приготування до здійснення самогубства (написання прощального листа, збирання ліків, перевірка місця, з якого можна виконати смертельний стрибок і т. д.), і на відміну від пасивних суїцидальних думок і фантазії про самогубство, суїцидальних думок, у випадку наявності психічних розладів, є абсолютним показом до госпіталізації у психіатричне відділення.

Ризик самогубства зростає, коли зміст самогубства пов`язаний з психопатологічними симптомами (напр., галюцинації, які змушують до самогубства, маячення переслідування, що веде до суїциду, маячення провини), також у випадках одночасного вживання психоактивних речовин.

Надання можливості засудженому проходити лікування поза межами установи виконання покарань та без застосування покарання у вигляді арешту на цей строк до видужання, обґрунтовується судом тим, що з урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_8 дійсно страждає на тяжку психічну хворобу, яка загрожує його життю, а лікування в умовах відбування (виконання) покарання є неможливим або ускладненим, що підтверджується наступним.

Європейський суд із прав людини у своїх рішеннях тлумачить ненадання або неналежне надання потрібної медичної допомоги саме як приниження гідності особи або нелюдське поводження.

Відповідно до доповіді Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо імплементації в Україні Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання за 2020 рік вказується, що нині отримання прав осіб на медичну допомогу в пенітенціарних установах має негативні тенденції у цьому напрямі. Залишаються невирішеними питання щодо належного забезпечення медичних частин необхідним обладнанням та медикаментами, не проведення або формальне проведення медичних оглядів в`язнів у процесі звільнення зі штрафних приміщень або застосування до них спецзасобів, відсутності організації медичного забезпечення в`язнів під час їх етапування. Ситуація за останні роки суттєво не змінюється, та уповноважені органи не роблять ніяких кроків щодо таких змін. Рішення ЄСПЛ, які були ухвалені проти України у 2019 році, підтверджують існування фактів порушення прав засуджених осіб на охорону здоров`я та медичну допомогу. У судовому рішенні «Король та інші проти України» Європейський суд із прав людини об`єднав звернення вісьмох заявників, які скаржились на ненадання їм належної медичної допомоги під час тримання під вартою. Аналізуючи рішення, можна побачити системні порушення та вироблення певних кроків для швидкого вирішення проблеми, яка насамперед пов`язані з неналежним виконанням державними органами своїх повноважень, які полягають у підборі кваліфікованих кадрів, якісного обладнання та системному постачанні ліків.

Практика Європейського суду з прав людини постійно розширюється та не відкидає порушення Україною зобов`язань, передбачених Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод у частині порушення статті 3 Конвенції 1950 року.

Якість медичної допомоги, яка надається особам у місцях позбавлення волі України, є такою, що значною мірою не відповідає міжнародним стандартам, і держава із року в рік виплачує компенсації за рішеннями ЄСПЛ у результаті порушення статті 3 Конвенції 1950 року.

Реалізація відстрочки виконання вироку на підставі тяжкої хвороби засудженого, яка перешкоджає відбуттю покарання, має практичне значення як прояв гуманного ставлення держави до засудженого.

Саме про таке ставлення йдеться в ст. 5 Загальної Декларації прав людини яка наголошує, що ніхто не повинен піддаватись тортурам, або жорстокому, нелюдському або принижуючого його гідність поводженню та покаранню.

Про доцільність дотримання саме такої позиції при розумінні перешкоджання відбуванню покарання свідчать положення ст. 3 Конституції України, згідно з якою життя й здоров`я людини визнаються найвищою соціальною цінністю, та положення ст. 11 КПК України, згідно якої:

«Під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи.

Забороняється під час кримінального провадження піддавати особу катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого поводження, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій, що принижують її гідність»

Своє відображення знайшли ці положення і в ст. 5 КВК України, якою сформовано принципи кримінально-виконавчого законодавства, виконання і відбування покарань і де зазначається, що кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів.

Кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 125 КК України за якою ОСОБА_8 засуджено до шести місяців арешту, відповідно до ст. 12 КК України віднесено до кримінальних проступків як таке, що не передбачає в своїй санкції покарання за його вчинення у виді позбавлення волі. Кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_8 відносно свого тестя, внаслідок сімейної сварки. Відповідно до наданих характеризуючих ОСОБА_8 матеріалів, останній є приватним підприємцем, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2016 року народження, за місцем мешкання характеризується позитивно.

На думку суд, надані матеріали в своїй сукупності свідчать про необхідність задоволення клопотання засудженого ОСОБА_8 та відстрочку виконання відносно нього вироку.

Правове значення «відстрочка виконання рішення» означає перенесення виконання на інший час, але під час розгляду клопотання, передбачити конкретний строк покращення стану здоров`я ОСОБА_8 неможливо.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України, Законі України «Про психіатричну допомогу», яким така допомога визначається як комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади.

В Законі України «Про психіатричну допомогу», ч.2 ст. 95 КК України термін чергового огляду лікарем-психіатром встановлено не рідше одного разу на місяць, а комісією лікарів-психіатрів - не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про продовження чи припинення надання їй такої допомоги.

Безумовно, ці положення стосуються виключно примусових заходів медичного характеру, але саме таким чином законодавчо врегульоване встановлення терміну перевірки наявності підстав для припинення або про зміну застосування такого заходу, тобто повного чи часткового одужання особи, і на думку суду вони повинні бути застосовані при наданні відстрочки виконання вироку.

При тяжкій хворобі засудженого відстрочка виконання вироку надається до його одужання, а засудженому роз`яснюється його обов`язок повідомити суд про своє одужання. За необхідності суд може періодично перевіряти перебіг одужання засудженого через лікувальну установу. Після одужання засудженого вирок підлягає негайному виконанню.

Задовольняючи клопотання ОСОБА_8 про відстрочку виконання вироку, суд вважає за необхідне направити до лікувального закладу - Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня № 1» ухвалу суду до відома, для слідкування за станом здоров`я засудженого, і у разі покращення його психічного стану, зобов`язати зазначену установу повідомити про це суд для звернення вироку до виконання.

Необхідність проходження лікування ОСОБА_8 у психіатра визначена наданими ним медичними документами, згідно яких останній також знаходиться у відповідному реєстрі лікаря-психіатра, і тому, застосовуючи відстрочку виконання вироку, ніяких порушень прав засудженого при прийнятті рішення про його лікування у психіатра та слідкування за його станом здоров`я, суд не вбачає.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки:

1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі,

і покарання призначене ОСОБА_8 у виглядів арешту є менш суворим ніж обмеження волі відповідно до ст. 51 КК України.

Вирок відносно ОСОБА_7 набрав законної сили з дня ухвалення відповідного рішення Дніпровським апеляційним судом 13.08.2021 року, і таким чином ухвалюючи рішення про відстрочку виконання вироку строком на шість місяців, невідворотність покарання як один з головних принципів кримінального процесу, судом не порушується.

На підставі викладеного, керуючись Загальної Декларації прав людини, Конституцією України, ст. ст. 532-537, 539 КПК України, суд -

ухвалив:

Клопотання засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Відстрочити виконання вироку Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.01.2021 року, зміненого 13.08.2021 року Дніпровським апеляційним судом, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений за ст. 125 ч.2 КК України до покарання у виді шести місяців арешту,

до його одужання, але не більш ніж строком на шість місяців, тобто до 07.08.2022 року.

Направити до Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня № 1» ухвалу суду про відстрочку виконання вироку до відома, для слідкування за станом здоров`я засудженого ОСОБА_7 , і у разі видужання чи покращення його психічного стану, зобов`язати зазначену установу повідомити про це суд для звернення вироку до виконання.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 7-ми днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1