Справа №752/535/20 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/4380/2021 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
09 грудня 2021року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого - ОСОБА_9 ,
представників - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року, яким
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Артемівськ, Донецька область, громадянина України, з освітою вищою, пенсіонера, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.
На підставі ст.ст. 49, 74 КК України, ОСОБА_7 від призначеного покарання звільнено у зв`язку із закінченням строків давності,
Задоволено цивільний позов потерпілого, стягнуто на користь ОСОБА_9 з обвинуваченого ОСОБА_7 26 514 гривень матеріальної шкоди та 10 000 моральної шкоди.
Вирішено питання процесуальних витрат.
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку суду І-ї інстанції, ОСОБА_7 28.08.2018 року приблизно о 18.30 год., керуючи технічно справним автомобілем «Шкода Октавія», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з швидкістю біля 5 км/год., рухався по прибудинковій території неподалік будинку № 93 вул. Володимирської у м. Києві.
ОСОБА_7 допустив порушення вимог п.п. 2.3 б); 12.1; 13.1; 13.3 ПДР України, проявив неуважність, відповідно не зреагував на зміну дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції та інтервалу, не зменшив швидкість і не зупинився та вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який рухався у попутному напрямку, заподіявши йому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог 2.3 б); 12.1; 13.1; 13.3 ПДР України, знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП та її наслідками.
Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Звільнити його від сплати процесуальних витрат та відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілого.
Мотивуючи свої апеляційні вимоги, захисник зазначає, що оскаржуваний вирок ухвалений за відсутності належних та допустимих доказів, що підтверджували б наявність в діях ОСОБА_7 склад кримінального правопорушення, внаслідок чого допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги неналежність та недопустимість ряду доказів, а саме: постанови про призначення групи прокурорів та повідомлення про призначення групи прокурорів, які не мають підпису заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_13 ; протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28 серпня 2018 року, яка проведена неуповноваженим слідчим; висновку експертного дослідження № 031-28-2019 одягу та взуття потерпілого ОСОБА_9 , який отримано в спосіб не передбачений КПК України, не має статусу речового доказу та не відкривався стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України; висновку експертизи № 072-34-2019.
Також, захисник вказує, що у вироку суду не відображено результати розгляду доводів захисника щодо недопустимості як доказу ухвали слідчого судді від 23 серпня 2019 року про продовження строку досудового розслідування, протоколу проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_7 , який не може бути допустимим доказом, оскільки в подальшому він набув статусу підозрюваного та обвинуваченого.
Крім того, на думку захисника, суд першої інстанції вирішуючи цивільний позов потерпілого взагалі не перевірив заявлені до відшкодування витрати на лікування, а експертиза для визначення моральної шкоди не призначалась.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, думку потерпілого та його представників, які заперечували проти задоволення апеляційних вимог, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.
Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.
Покладені в основу вироку докази повністю викривають обвинуваченого ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а твердження захисника про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення були предметом ретельної перевірки судом першої інстанції.
Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, з яким погоджується колегія суддів.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 не визнав себе винним та користуючись своїм правом, визначеним ст. 63 Конституції України, від дачі показань відмовився. Також не визнав цивільний позов потерпілого. На стадії останнього слова в суді першої інстанції відмітив, що при керуванні транспортним засобом ПДР не порушував. Потерпілий ОСОБА_9 , який гуляв з собакою, коли помітив його автомобіль відсахнувся, у нього підвернулася нога та впав. Наїзду на нього він не вчиняв. Якби стався наїзд, ушкодження були б набагато серйозніші. Оскільки винним себе не визнає, не бачить необхідності відшкодовувати кошти за наслідки, до яких не причетний.
Потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанції показав, що 28.08.2018 року ввечері повертався додому та рухався по проходу між будівельним майданчиком. Проїзд був вузький, оскільки були запарковані автомобілі. Пройшов не більше 50 метрів, як з правого боку відчув удар та впав. На плечі у нього була сумка і при падінні вона потягла його на лівий бік. Потім його переїхав автомобіль, який допустив зіткнення з ним. Біль була страшенна. Вивернуло ногу всередину майже на 90 градусів. Помітив, що автомобіль, який вчинив наїзд та переїхав його, почав здавати назад, він зрозумів, що водій намагається втекти. Чітко бачив водія, яким на даний час є обвинувачений та запам`ятав номерний знак його автомобіля. ОСОБА_7 зрозумів що помічений ним, зупинився десь за 20 метрів, вийшов та почав на нього кричати, однак не підходив, щоб надати допомогу. Уже коли він був в лікарні, до нього приходив обвинувачений. Під час слідства він після допиту як потерпілий, добровільно видав слідчому свій одяг, в якому був під час наїзду. Відмічає, що обвинувачений не надавав допомоги на лікування, уникав суду, щоб уникнути відповідальності. Впав не від того, що підвернув ногу, а від наїзду автомобіля.
Крім показань потерпілого, вина ОСОБА_7 підтверджується також і дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, які не викликають сумніву у суду апеляційної інстанції щодо їх належності та допустимості, зокрема: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, та план-схемою і фото таблицями в додаток до нього (т.1 а.с.88-104); протоколами проведення слідчих експериментів з участю ОСОБА_9 та ОСОБА_7 (т.1 а.с. 112-119); висновком експерта № 2026/е (т.1 а.с.125-130); висновком експертного дослідження № 072-34-2019 (т.1 а.с.149-152); висновком експертного дослідження № 072-20-2019 (т.1 а.с. 153-158); висновку № 031-28-2019 комісійної судово-медичної експертизи (т.1 ас. 138-146); висновком авто технічної експертизи № 12-1/2889 (т.1 а.с. 163-168).
Із ухваленого судом першої інстанції вироку слідує, що суд належним чином проаналізував досліджені докази і, дотримуючись вимог ч.3 ст.374 КПК України, зазначив з яких саме підстав дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.
Суд першої інстанції дослідив ці та інші докази, ретельно їх перевірив, проаналізував, детально виклав зміст та результати їх аналізу в вироку і дав їм належну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей, прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні, сумнівів щодо їх достовірності не викликають, а доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі і поясненнях під час апеляційного розгляду кримінального провадження, їх не спростовують.
На думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про те, що показання потерпілого, щодо обставин та механізму отримання ним середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тобто в результаті наїзду автомобілем під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 , повністю підтвердили експерти, зокрема відмічаючи, що враховуючи морфологічні особливості переломів кісток нижніх кінцівок у ОСОБА_14 , можна повністю виключити можливість їх утворення «внаслідок самостійного падіння», і в даному випадку їх утворення можливо лише при переїзді колесом (колесами) транспортного засобу нижніх кінцівок. Показання потерпілого та висновки експертиз, як судово-медичних так і авто технічних, по суті повністю спростовують показання обвинуваченого, який відмічав, що наїзду на потерпілого не вчиняв, а пошкодження той отримав результаті падіння.
Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України отримано в порядку, визначеному КПК України, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення.
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про недопустимість доказів, які покладені в основу вироку суду не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, оскільки порушень під час їх отримання визначених ст. 87 КПК України колегією суддів не встановлено.
Посилання сторони захисту на те, що вирок суду першої інстанції побудований на недопустимих доказах, через порушення вимог КПК України, то такі доводи свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли. Зокрема, такі ж вимоги захисник заявляв і в суді першої інстанції, на що судом надана детальна та об`єктивна оцінка.
Так, судом першої інстанції перевірено доводи захисника ОСОБА_8 про недопустимість як доказу протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28 серпня 2018 року, та зроблено обгрунтований висновок, з яким погоджується колегія суддів, про те, що слідчий ОСОБА_15 проводив лише огляд місця події, проведення якого, згідно ст. 214 КПК України, можливе до моменту внесення відомостей в ЄРДР, з якого і починається досудове розслідування та лише після початку якого, керівник органу досудового розслідування своєю постановою визначає слідчого або слідчих.
Як встановлено в ході апеляційного перегляду матеріалів кримінального провадження, під час допиту в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 відмітив, що він після допиту добровільно надав слідчому одяг, в якому був одягнутий та на якому залишилися сліди пов`язані з вчиненням наїзду на нього. Дані обставини підтверджуються також і наявною в матеріалах кримінального провадження розпискою від 04.09.2018 року (т.1 а.с. 111).
Отримання слідчим предметів, зокрема одягу у вище зазначений спосіб, та подальше його надання та використання під час проведення експертизи, не є порушенням вимог процесуального законодавства, зважаючи на обставини того, що згідно вимог ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення не тільки слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, а й шляхом витребування та отримання в т.ч. від фізичних осіб, як в даному випадку, речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
За таких обставин, доводи захисника, за яких він просив визнати недопустимими доказами висновок експертного дослідження № 072-20-2019 та висновок експерта 031-28-2019, колегія суддів вважає непереконливими.
За приписами п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Із матеріалів кримінального провадження слідує, що відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 23.11.2018 за участю ОСОБА_7 , були відсутні дані про те, що саме ОСОБА_7 є винуватим у вчиненні ДТП. Під час цієї слідчої дії була надана можливість висловити свою власну точку зору з приводу усіх обставин ДТП і в такий спосіб вплинути на вирішення справи, що не суперечить засаді верховенства права. При цьому слід зазначити, що ОСОБА_7 не стверджував про винуватість у ДТП та взагалі не надавав ніякої оцінки своїм діям. Слідчу дію проведено з метою отримання відомостей про обставини ДТП, а не одержання від свідка викривальних показань.
Таким чином, доводи захисника щодо визнання протоколу слідчого експерименту від 23 листопада 2018 року зі свідком ОСОБА_7 недопустимим доказом на підставі п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК є неспроможними.
Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, місцевим судом взято до уваги та надано належну оцінку всім доказам, які містяться в матеріалах кримінального провадження, здобутим у відповідності до вимог кримінального процесуального закону та які є достатніми для висновку про доведеність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України поза розумним сумнівом.
Посилання захисника в поданій апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не перевірено заявлені до відшкодування витрати на лікування, а для визначення моральної шкоди експертиза судом не призначалась, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки розмір завданої ОСОБА_9 матеріальної шкоди підтверджується наявним в матеріалах кримінального продження цивільним позовом та доданими до нього копіями платіжних документів понесених витрат на лікування, а визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди співмірний з завданими потерпілому збитками і відповідає принципу справедливості та розумності.
Обгрунтованим колегія суддів вважає і висновок суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного судом покарання на підставі ст.ст. 49, 74 КК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги за яких захисник просив скасувати вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів і вимог поданої апеляційної скарги і не знаходить підстав для скасування вироку, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України без змін.
Ухваламоже бути оскарженав касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: