Справа № 753/5593/20 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/424/2022 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.187 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року. Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
із участю

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві, кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2004 року за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

- вироком Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2005 року за ч.2 ст.186 КК України, із застосуванням положень ст.71 КК України, до 5 років позбавлення волі, 23 серпня 2008 року звільнений умовно-достроково з невідбутим покаранням 2 роки 1 місяць 23 дні;

- вироком Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2014 року за ч.1 ст.121 КК України до 6 років позбавлення волі;

- вироком Дарницького районного суду м. Києва від 11 серпня 2014 року за ч.2 ст.187 КК України, із застосуванням ст.71, ч.4 ст.70 КК України, до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, 21 березня 2016 року звільнений з Бучанської ВК по відбуттю строку покарання, -

визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та призначено йому покарання - 7 (сім) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного обвинуваченому на праві власності майна.

Ухвалено строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 обчислювати з 21 лютого 2020 року.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_7 у виді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» - залишено без змін.

Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 засуджено за скоєння злочину, передбачено ч.2 ст. 187 КК України, вчиненого за наступних обставин.

15 лютого 2020 року приблизно о 18 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчиняла розбій, діючи умисно, переслідуючи мету заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я особи, що зазнала нападу, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 14-а, підійшов до раніше невідомого ОСОБА_9 , який перебував стані поганого самопочуття.
Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_9 та скориставшись поганим самопочуттям останнього, провів потерпілого за торгові приміщення до будинку АДРЕСА_2 , де наніс декілька ударів кулаком по обличчю, руці та по тулубу, чим спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді:
- синців навколо правого та лівого ока, на спинці та скатах носа по типу «окулярів», в лобно-скроневій ділянці справа, в лобній ділянці зліва на межі росту волосся, на лівій вушній раковині, в проекції нижньої щелепи зліва, на верхній губі по центру та справа, на передній та зовнішній поверхні правого передпліччя у нижній третині; крововиливу на склері лівого ока в проекції зовнішнього кута, на слизовій оболонці верхньої губи, на слизовій оболонці нижньої губи зліва; садна на фоні синця на зовнішній поверхні правого стегна у середній третині; садна по нижньому краю правої очниці, на волосистій частині скроневій ділянки зліва, на передній поверхні закрутка лівої вушної раковини у верхній третині, на тильній поверхні правого передпліччя які відносяться до легких тілесних ушкоджень;
- закритої травми лівої кисті: перелом основи середньої фаланги 5-го пальця лівої кисті зі зміщенням уламків, основи дистальної фаланги 4-го пальця зі зміщенням уламків які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.
Від нанесених ударів ОСОБА_9 втратив рівновагу та впав на асфальт. Подолавши таким чином волю потерпілого до опору, ОСОБА_7 шляхом ривка, відкрито заволодів майном ОСОБА_9 , а саме: золотим ланцюжком 585 проби вартістю 8383,50 гривень; золотим хрестиком 585 проби вартістю 3726,00 гривень; золотим перснем 585 проби вартістю 6986,25 гривень; годинником марки «Citizen Eco-Drive», вартістю 4800,00 гривень.
Окрім цього, ОСОБА_7 заволодів шкіряною сумкою чорного кольору, вартістю 765 гривень, в якій перебували наступні речі: мобільний телефон марки iPhone 5S, чорного кольору, IMEI93990, вартістю 1666,67 гривень; паспорт громадянина України ОСОБА_9 ; ламіноване посвідчення з надписом «Преса» на ім`я ОСОБА_9 ; шкіряний гаманець чорного кольору, вартістю 400 гривень, в якому було посвідчення учасника бойових дій на ім`я ОСОБА_9 , п`ять банківських карток, дисконтні картки, грошові кошти в сумі 1000 гривень, 100 доларів США (згідно курсу НБУ станом на 15.02.2020 становить 2447 гривень); мобільний телефон марки Sony Xperia XZ1 Compact black, чорного кольору, вартістю 3899,67 гривень, з сім картою НОМЕР_1 ; мобільний телефон марки iPhone XS, чорного кольору, вартістю 23142,80 гривень, з сім картою НОМЕР_2 /
Після чого, ОСОБА_7 , утримуючи при собі вказане майно, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріального збитку на загальну суму 57216,89 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, обвинуваченим ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, у якій, з урахуванням змін, він просить скасувати вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок суду першої інстанції є незаконним, невмотивованим і необґрунтованим. Суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання сторони захисту про визнання доказів, які надала сторона обвинувачення, недопустимими.

Обвинувачений стверджує, що судом першої інстанції не взято до уваги його покази та не надано їм належної оцінки, адже він вказував, що коли він зустрів ОСОБА_9 він вже був побитий і перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння, падав на землю. Між ними відбулася штовханина, однак він ударів ОСОБА_9 не наносив, жодних тілесних ушкоджень йому не спричиняв. Вказані його покази стороною обвинувачення не спростовані.

В свою чергу покази потерпілого ОСОБА_9 жодним чином не підтверджують його винуватість в інкримінованому злочині.

Огляд місця події та квартири ОСОБА_10 було проведено з грубим порушенням кримінального процесуального законодавства. Обвинувачений вказує, що слідчим було проведено фактично обшук, а не огляд квартири, а отже докази отримані в результаті цієї слідчої дії слід визнати недопустимими, оскільки не дотримані вимоги ст.ст.233, 234 КПК України.

Крім того, обвинувачений вказує на недопустимість як доказу протоколу проведення слідчого експерименту від 20 лютого 2020 року, адже під час проведення слідчої дії не було встановлено особи її учасників, не роз`яснено їм права. Впізнання, на думку обвинуваченого, за участю потерпілого ОСОБА_9 , також проведено з порушеннями, адже потерпілий фактично не вказав за якими ознаками він його впізнав, а ті ознаки, що він вказав притаманні кожній особі, що зображена на фото.

Висновок судово-медичної експертизи №042/1-223-2020 також жодним чином не підтверджує його вини у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому. Обвинувачений зазначає, що при призначенні даної експертизи було порушено його права, адже він був позбавлений можливості заявити експерту відвід та ставити перед ним додаткові запитання. Також, вказаний висновок не містить дослідної частини та з нього не вбачається, яким чином до експертів потрапила медична документація ОСОБА_9 . Суд першої інстанції, безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про призначення додаткової судово-медичної експертизи для визначення механізму спричинення нібито наявних у потерпілого тілесних ушкоджень.

Апелянт вказує, що суд незаконно перебрав на себе функцію обвинувачення самостійно визнавши доведеним, що злочин вчинено 15 лютого 2020 року, замість 15 лютого 2019 року, як про це зазначено в обвинувальному акті.

Також, на думку обвинуваченого кваліфікація його дій за ст.187 КК України є невірною, а його дії слід кваліфікувати за ст.186 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, перекваліфікувати його дії зі ст.187 КК України на ст.186 КК України та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав рішення суду першої інстанції правильним, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягаєіз наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано в повній мірі.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , правильно кваліфікувавши його дії за ч.2 ст.187 КК України.

В оскаржуваному вироку місцевий суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст.91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених у судовому засіданні доказів.

Так, вина ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого злочину підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені у районному суді.

Обвинувачений ОСОБА_7 у суді першої та апеляційної інстанції вину у пред`явленому обвинуваченні визнав частково та пояснив що 15 лютого 2020 року близько 18-30 год. по вул. Ревуцького він зустрів потерпілого, який перебував в стані алкогольного сп`яніння. Він спитав потерпілого, де він мешкає, після чого провів його додому за адресою: АДРЕСА_2 . Біля під`їзду дому потерпілий почав виражатись нецензурною лайкою в його адресу з приводу того, що він його привів додому, після чого між ними виникла сутичка, в ході якої вони штовхались, наносили один одному удари, падали на землю. Він наніс один удар потерпілому в площину плеча. Після цього він забрав належне потерпілому майно, яке на наступний день мав намір повернути родичам потерпілого, щоб останній це майно не загубив. Характер отриманих потерпілим тілесних ушкоджень внаслідок його дій обвинувачений заперечував. ОСОБА_7 зазначив, що коли він побачив потерпілого, той вже був побитий та ледь тримався на ногах. Загальний перелік майна, яке обвинувачений забрав у потерпілого ОСОБА_7 не заперечував, крім мобільного телефону iPhone XS, який він не забирав.

Однак, незважаючи на невизнання, вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, повністю доводиться зібраними та дослідженими доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що 15 лютого 2020 року приблизно о 18-00 год. він вийшов з дому та направився на ринок «Позняки». При собі він мав шкіряну сумку, в якій було два телефони, гаманець, банківські картки, грошові кошти. Ще один телефон Iphone XS був при ньому. По дорозі він зайшов до магазину та випив приблизно 200 гр. коньяку. Біля ринку він відчув спазм в лівій частині грудної клітини, йому стало погано та він присів біля переходу. Перехожі підходили та пропонували йому допомогу, але він відмовлявся. В подальшому до нього підійшли двоє осіб, серед яких був обвинувачений, та відвели в інше незнайоме місце, де обвинувачений почав наносити йому удари по обличчю та руці, після чого зірвав з шиї ланцюжок, зняв годинник, та зірвав перстень з пальців, внаслідок чого він отримав перелом пальців. Після цього він втратив свідомість, та приблизно через годину прийшов до тями та виявив відсутність належних йому речей, які зазначені в обвинувальному акті. Після цього він самостійно пішов додому, де вже викликав працівників поліції. Вдома від дружини він дізнався, що з його номеру мобільного телефону дзвонила невідома особа та просила повідомити ПІН-код картки, стверджуючи, що він (потерпілий) потрапив у ДТП та направляється до лікарні.
Крім того, вина ОСОБА_7 у вчиненому підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження та належним чином дослідженими судом першої інстанції.

Зокрема, з протоколу огляду місця події від 19 лютого 2020 року вбачається, що за місцем проживання ОСОБА_10 по АДРЕСА_3 було виявлено чорну чоловічу шкіряну сумку, яку йому залишив ОСОБА_7 , в якій знаходився мобільний телефон «Iphone», паспорт на ім`я ОСОБА_9 , посвідчення на ім`я останнього, банківські картки (т.1 а.с .96-98).
Також в ході огляду місця події 19 лютого 2020 року у ОСОБА_10 в квартирі було вилучено мобільний телефон «Sony» та золотий ланцюжок, що належать потерпілому ОСОБА_9 (т.1 а.с. 105-108).
На думку суду апеляційної інстанції, районний суд дійшов вірного висновку, що дані докази об`єктивно підтверджують показання ОСОБА_7 в тій частині, що після заволодіння майном ОСОБА_9 він передав це майно своєму знайомому ОСОБА_10 . Тобто даний доказ підтверджує факт незаконного заволодіння ОСОБА_7 належним потерпілому майном.
Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками районного суду щодо необґрунтованості доводів сторони захисту щодо недопустимості як доказів вказаних протоколів огляду. Адже дійсно, як зазначив районний суд, огляд місця події було проведено відповідно до вимог ст. 237 КПК України з дозволу користувача цим приміщенням, який вказав, що у нього наявні речі, які йому не належать, а саме майно, яке належне потерпілому. На підставі положень ч.5 ст. 237 КПК України дані речі були вилучені. Огляд вмісту сумки не суперечить вказаним положенням, оскільки ці речі належать потерпілому. Сама сумка знаходилась у вільному доступу в приміщенні квартири, на неї вказав ОСОБА_10 , який повідомив, що дане майно йому передав ОСОБА_7 . Жодних дій, спрямованих на відшукання цієї сумки в приміщенні квартири, які б зумовлювали необхідність відкривати шафи, інші сховища, під час огляду місця події не було здійснено. Крім того, суд дійшов вірного висновку, що не заслуговує на увагу посилання захисника на те, що учасникам огляду місця події не були роз`яснені процесуальні права, не було встановлено осіб, задіяних в ході проведення судового розгляду, оскільки спростовуються змістом протоколів та відеозапису зазначеної процесуальної дії. Таким чином і доводи апеляційної скарги в цій частині слід визнати безпідставними.
Також судом першої інстанції було надано вірну оцінку доводам сторони захисту, яка просила визнати недопустимими доказами відеодиск та протоколи огляду місця події через ненадання прокурором оригіналу цього відеозапису.
Зокрема суд вказав, що відповідно до ч. 3 ст. 99 КПК оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа ще і його відображення, якому надається таке ж значення як документу. Водночас за ч. 1 ст. 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 року (справа № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20), ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. У випадку зберігання електронного документа на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Таким чином, долучений як додаток до протоколів огляду місця події компакт диск із відеозаписом є оригіналом електронного документа, та відсутні об`єктивні дані про те, що на вказаному відеозаписі зафіксовані інші обставини, ніж ті, які зафіксовані в протоколах огляду місця події. Також в цих протоколах зазначено характеристику технічного засобу, за допомогою якого проводилась зйомка та роз`яснено учасникам про те, що відео зйомка огляду місця події відбувається за допомогою мобільного телефону.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов належного висновку щодо відсутності підстав для визнання вказаних протоколів огляду місця події недопустимими доказами.
З висновку експерта № 13-1/436 від 04 березня 2020 року вбачається, що загальна ринкова вартість станом на 15 лютого 2020 року чорної чоловічої сумки «НТ», мобільного телефону «Apple Iphone», мобільного телефону «Sony» могла становити 6821,34 грн. (т.1 а.с.114-122).
Відповідно до висновку експерта № 1089/20 від 23 березня 2020 року загальна ринкова вартість золотої каблучки з камінням, золотого ланцюжка вагою 9 г. 585 проби, золотого хрестика вагою 4 гр. 585 проби, годинника «Citizen» становила 23895 грн. 75 коп. (т.1 а.с. 126-129).
Згідно висновку експерта № 894 від 24 березня 2020 року, ринкова вартість мобільного телефону «Iphone XS» станом на 15 лютого 2020 року складає 23142 грн. 80 коп. (т.1 а.с. 131-135).
З протоколу огляду місця події від 19 лютого 2020 року вбачається, що по вул. Ревуцького 35 біля під`їзду № 6 було виявлено годинник «Citizen» (т.1 а.с. 141-142).
Висновком судово-медичної експертизи №042/1-223-2020 від 12 березня 2020 року встановлено, що внаслідок розбійного нападу обвинуваченого потерпілий ОСОБА_11 зазнав тілесних ушкоджень у виді синців навколо правого та лівого ока, на спинці та скатах носа по типу «окулярів», в лобно-скроневій ділянці справа, в лобній ділянці зліва на межі росту волосся, на лівій вушній раковині, в проекції нижньої щелепи зліва, на верхній губі по центру та справа, на передній та зовнішній поверхні правого передпліччя у нижній третині; крововиливу на склері лівого ока в проекції зовнішнього кута, на слизовій оболонці верхньої губи, на слизовій оболонці нижньої губи зліва; садна на фоні синця на зовнішній поверхні правого стегна у середній третині; садна по нижньому краю правої очниці, на волосистій частині скроневій ділянки зліва, на передній поверхні закрутка лівої вушної раковини у верхній третині, на тильній поверхні правого передпліччя які відносяться до легких тілесних ушкоджень; закритої травми лівої кисті: перелом основи середньої фаланги 5-го пальця лівої кисті зі зміщенням уламків, основи дистальної фаланги 4-го пальця зі зміщенням уламків які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. (т.1 а.с. 144-152).

Експертним шляхом підтверджено, що дані тілесні ушкодження утворились 15 лютого 2020 року.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що даний висновок експерта підтверджує показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що обвинувачений ОСОБА_7 наніс йому удари в обличчя, про що свідчать тілесні ушкодження у виді синців та крововиливу на обличчі. Також експертизою підтверджуються показання ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_7 силою зривав з пальців каблучку, внаслідок чого він зазнав середньої тяжкості тілесних ушкоджень у виді перелому пальців.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що начебто судом першої інстанції безпідставно відмовлено стороні захисту у задоволенні клопотання про проведення додаткової судово-медичної експертизи.
Адже відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, районний суд зазначив, що захисник не надав відомостей, які б з урахуванням обставин справи та детальним показанням потерпілого свідчили, що всупереч ч. 1 ст. 244 КПК України наявний в матеріалах справи висновок судово-медичної експертизи є неповним. Вказані висновки суду є цілком обґрунтованими та мотивованими. В свою чергу ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник також не вказали в чому полягає неповнота вищевказаного висновку судово-медичної експертизи.
Також як вбачається з матеріалів кримінального провадження предметом оцінки районного суду була позиції сторони захисту про те, що з висновку експерту неможливо встановити яким чином на дослідження експертам була направлена медична документація потерпілого, та суд урахував, що стороною захисту під час судового розгляду не було заявлено клопотання про витребування відомостей щодо направлення медичних документів потерпілого до медичної установи та захисником не наведено відомостей, які б викликали обґрунтований сумнів в тому, що експертом була досліджена неналежна медична документація. При цьому у висновку зазначено яка сама документація досліджувалась експертом, який також безпосередньо проводив огляд потерпілого.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про те, що відсутні підстави для визнання висновку судово-медичної експертизи недопустимим доказом.
Відповідно до договору з ломбарду «Скарбниця» 15 лютого 2020 року о 20-22 належна потерпілому золота каблучка була здана до Ломбарду (т.1 а.с. 154-156).
Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 лютого 2020 року потерпілий ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка 15 лютого 2020 року нанесла йому тілесні ушкодження та викрала особисті речі (т.1 а.с. 157-159)
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відомості, які містяться в цьому протоколі не суперечать ст. 228 КПК України, оскільки в протоколі потерпілий зазначив, за якими ознаками він впізнав обвинуваченого. Крім того, потерпілий в судовому засіданні суду першої інстанції також впізнав обвинуваченого, як особа, яка скоїла на нього розбійний напад. Обвинувачений також не заперечував, що був присутній разом із потерпілим в зазначений день. Таким чином, як обґрунтовано зазначив районний суд, відсутні обставини, які б викликали сумнів в об`єктивності проведеної слідчої дії, а також відсутні відомості, які б свідчили про порушення процедури впізнання.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо необхідності визнання недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 лютого 2020 року, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
В ході слідчого експерименту 20 лютого 2020 року ОСОБА_7 розповів на місці про механізм заволодіння майном потерпілого ОСОБА_9 , підтвердивши таким чином свої показання, які він надав в ході судового розгляду.(т.1 а.с. 174-176).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доводи сторони захисту щодо того, що під час слідчого експерименту обвинувачений фактично надав показання, є необґрунтованими, адже вказані доводи в повній мірі спростовуються відеозаписом проведення слідчого експерименту, де зафіксовано, як ОСОБА_7 на місці події показав обставини супроводження потерпілого до під`їзду, вказав на місце де між ними виникла бійка та де потерпілий падав, тобто не лише надавав показання, а й візуалізував їх на місці. Таким чином, відсутні підстави для визнання даного доказу недопустимим.
Також колегія суддів вважає належними висновки районного суду щодо необґрунтованості позиції ОСОБА_7 , який стверджував, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження утворились внаслідок обопільної бійки, адже ці твердження є такими, що спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який в ході судового розгляду підтвердив, що не виникало жодних бійок між ним та ОСОБА_7 , який його відвів від підземного переходу, де йому стало погано, після чого наніс йому декілька ударів по обличчю та тулубу, внаслідок чого він втратив свідомість, після чого заволодів належним йому майном. Показання потерпілого узгоджуються із висновком судово-медичної експертизи, де зафіксовані тілесні ушкодження на обличчі та тілі потерпілого, а також зафіксований перелом пальців рук, що підтверджує показання потерпілого, що після подолання опору потерпілого ОСОБА_7 зривав каблучку з пальців рук, спричинивши пошкодження пальців. Також обставинами, що спростовують позицію обвинуваченого про обопільну бійку суд вірно вважає той факт, що у обвинуваченого ОСОБА_7 не було зафіксовано жодних тілесних ушкоджень, які б свідчили про бійку. Також обвинувачений ОСОБА_7 стверджував, що потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння, ледь тримався на ногах та потребував сторонньої допомоги, що також викликає обґрунтований сумнів в показаннях обвинуваченого щодо спроможності потерпілого брати участь в бійці. Також є обґрунтований сумнів районного суду в достовірності показань ОСОБА_7 що майно, яке він забрав у потерпілого, він мав намір повернути наступного дня родичам потерпілого, викликає та обставина, що обвинувачений не був знайомий з потерпілим, не знав адресу проживання потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що його дружині з викрадених телефонів дзвонила особа, яка не повідомила про необхідність забрати речі потерпілого, а навпаки вимагала пін-код від викраденої у потерпілого банківської картки та повідомила неправдиву інформацію, що потерпілий перебуває в лікарні та потрібні гроші на його лікування. Крім того, встановлено, що частину майна обвинувачений не залишив собі, щоб в наступному передати потерпілому, а передав на зберігання своєму знайомому, у якого це майно в подальшому було вилучено, що також викликає сумнів в достовірності показань обвинуваченого.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі обвинувачення зазначивши рік скоєння злочину 2020, замість 2019, як вказано в обвинувальному акті, не заслуговують на увагу, адже колегія суддів апеляційного суду погоджується, що це є очевидна описка та жодним чином не впливає на обсяг пред`явленого обвинувачення.
Доводи сторони захисту про відсутність у діях обвинуваченого ознак розбою та необхідність кваліфікації вчиненого ним діяння за ст. 186 КК як грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, є безпідставними.
За загальним визначенням, розбій як злочин проти власності (ст. 187 КК) це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
Під час грабежу, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, основним об`єктом посягання виступає власність і, незважаючи на те, що в момент вчинення грабежу відбувається вплив на потерпілого, він є незначним.
При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є характер застосованого до потерпілого насильства або погрози як способу заволодіння чужим майном, при розбої воно є небезпечним для життя чи здоров`я.
Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_9 у результаті нападу на нього обвинуваченим отримав легкі тілесні ушкодження та середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, зокрема в результаті нападу у потерпілого були зламані пальці. Крім того, від нанесених ОСОБА_7 ударів потерпілий ОСОБА_9 втратив рівновагу та впав на асфальт.
Тому дії ОСОБА_7 були правильно кваліфіковані саме за вчинення розбійного нападу (ч. 2 ст. 187 КК), підстав для перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 186 КК, як про це зазначає обвинувачений та його захисник, не встановлено.
Таким чином, суд першої інстанції встановивши фактичні дані, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у своїй сукупності, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного злочину та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.187 КК України.

Згідно з ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував обставини вчинення та суспільну небезпеку злочину, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, вчинив тяжкий злочин проти власності, характеризується посередньо, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, відповідно до ст.66 КК України, не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, відповідно до ст.67 КК України, суд визнав рецидив злочинів.

Враховуючи вказані обставини, на думку колегії суддів, районний суд дійшов вірного висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства та обґрунтовано призначив йому покарання, у межах санкції ч.2 ст.187 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного обвинуваченому на праві власності майна, яке відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації.

Із урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень і домірне скоєному.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів і вимог апеляційної скарги, і не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Головуючий :

Судді :