Провадження № 1-в/127/405/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №21, в м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_4 про припинення його катування у вигляді довічного позбавлення волі та звільнення його або іншим шляхом захистити його права, -

В С Т А Н О В И В:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання від засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 про припинення його катування у вигляді довічного позбавлення волі та звільнення його або іншим шляхом захистити його права.

Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав заявлене ним письмове клопотання та просив суд його задовольнити з підстав наведених в ньому.

Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 підтримав та просив суд його задовольнити.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 зазначив, що дійсно згідно рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України» було встановлено, що довічне позбавлення волі в тому форматі, що застосовується в Україні не відповідає вимогам ст. 3 Конвенції. Разом з тим, цей же суд наголосив, що держава Україна та її законодавчі органи мають здійснити зміни до законодавства, яке на даний час передбачає лише дві можливості звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, а саме: по хворобі та шляхом помилування. Рішення ЄСПЛ «Фарзієв проти України» на яке посилається засуджений, в якому також встановлено, що порушено питання щодо неможливості звільнення від довічного позбавлення волі в такому форматі є порушення Конвенції. Разом з тим суд зазначив, що ст. 3 Конвенції не забороняє довічне позбавлення волі, проте мають бути реальні механізми щодо звільнення. На даний час, на виконання рішення Конституційного Суду України, не було внесено змін до законодавства України, а тому суд в порядку виконання вироків, відповідно до ст.ст. 537, 539 КПК України, не має повноважень щодо звільнення засудженого від покарання у виді довічного позбавлення волі. Суд не вправі перебирати повноваження органів законодавчої гілки влади, у зв`язку з тим, що відповідно до норм Конституції України суд повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи наведене прокурор просив суд у задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 відмовити.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали письмового клопотання та особову справу на засудженого ОСОБА_4 , суд дійшов до наступних висновків.

З матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_4 вбачається, що останній був засуджений 02.06.1997 вироком Київського міського суду за ч. 3 ст. 22, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 17-215-3, п. «а» ст. 19-93, п.п. «г,ж» ст. 93, ст. 42, ст. 43 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного суду України від 31.07.1997 року вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року щодо засудженого ОСОБА_4 змінено, виключено із вироку кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_4 за ст.ст. 19,19 п. «а» КК України і вважати засудженим ОСОБА_4 за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 93 п.п. «г,ж», 222 ч. 3, 140 ч. 2, 17,215-3 ч. 2 КК України і за сукупністю вироків до смертної кари-розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Київського міського суду Вінницької області від 22.08.2000 року вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року щодо ОСОБА_4 приведено у відповідність із Законом України від 22.02.2000 року. Вважати його засудженим за ст. 93 п.п. «г,ж» КК України до довічного позбавлення волі, за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 93 п.п. «г,ж», 222 ч. 3, 140 ч. 2, 17-215-3 ч. 2 КК України на підставі ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, і відповідно до ст. 43 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно п. п. 2, 3, 14 ч. 1ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Відповідно до положень ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Чинне законодавство України, а саме статті 81 та 82 КК передбачають можливість умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно. Разом з тим, дані правові норми містять посилання на строковий критерій визначення підстав для їх застосування, зокрема: умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 3 ст. 81 КК) та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 4 ст. 82 КК).

Зі змісту частини 7 статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання. Аналогічна правова конструкція закріплена й у частині другій статті 87 КК.

Таким чином, для застосування положень статей 81 та 82 КК необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.

Суд приймає до уваги, що відповідно до пункту 4а Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи «Про умовно-дострокове звільнення» Rec (2003) для зменшення несприятливих наслідків позбавлення волі і сприяння поверненню засудженого у суспільство за умов, які гарантували б безпеку цього суспільства, умовно-дострокове звільнення повинно бути у відповідності до закону доступним кожному засудженому, в тому числі особам, що засуджені до довічного позбавлення волі. При цьому у відповідності до цієї ж Рекомендації умовно-достроковим звільненням в її розумінні не вважаються амністія та помилування (Rec (2003)22-Appendix par.1).

Згідно з пунктом 12 Резолюції щодо поводження із засудженими до тривалого строку ув`язнення (Resolution (76) 2 on the treatment of long-term prisoners on 17 February 1976 (at the 254th meeting of the Ministers Deputies)) має бути забезпечено, щоб перегляд довічного позбавлення волі відбувався у регулярні періоди часу та після відбуття 814 років позбавлення волі. Натомість згідно з чинним порядком, помилування щодо таких осіб може бути розглянуто тільки після відбуття 20-річного строку, але не передбачається регулярний перегляд їхніх покарань, а лише за їхніми клопотаннями.

Однак дані акти не є міжнародними договорами в розумінні пункту а) частини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року, згідно з якою «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування.

Суд приймає до уваги, що ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014 р.).

Чинна в Україні норма (ч. 2 ст. 87 КК) про можливість застосування помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п. 57, справа «Лаезло Магіяр проти Угорщини» від 20.05.2014 р.). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі статті 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п. 58 зазначеного рішення).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог статті 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017 р.; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016 р.), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду.

Для задоволення вимог статті 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008 р.). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014 р.).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту а) сатини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у зазначених судових рішеннях йде мова про позитивне зобов`язання держави-учасниці, в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.

Згідно зі статтею 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів визначено, що Учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору. Це правило діє без шкоди для статті 46.

Зі змісту частини першої статті 46 Конвенції випливає, що Держава не має права посилатись на ту обставину, що її згода на обов`язковість для неї договору була виражена на порушення того чи іншого положення її внутрішнього права, яке стосується компетенції укладати договори, як на підставу недійсності її згоди, якщо тільки це порушення не було явним і не стосувалося норми її внутрішнього права особливо важливого значення.

12.03.2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

З огляду на обов`язковість для виконання Україною рішень Європейського суду з прав людини, гарантовану статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, слід звернути увагу на наступне.

Згідно з частиною першою статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому частиною другою статті 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Зі змісту частини першої статті 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

До повноважень Верховної Ради України згідно з пунктами 3, 5 та 6 частини першої статті 85 Конституції України належать, зокрема, прийняття законів; визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики; затвердження загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля. При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 91 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Зі змісту частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Як зазначено у пункті 4.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 05.10.2005 року № 6-рп/2005, розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв`язку з положеннями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо.

Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24.06.1999 р. № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини).

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 року у справі №21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

З огляду на вищевикладене, суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому в задоволенні клопотання ОСОБА_4 слід відмовити.

Що стосується клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення його від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності виконання відносно нього вироку Київського міського суду від 02.06.1997 року у виді смертної кари, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк п`ятнадцять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин. Згідно з ч. 5 ст. 80 КК України, питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом; якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Вироком Київського міського суду від 02.06.1997 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 22, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 17-215-3, п. «а» ст. 19-93, п.п. «г,ж» ст. 93, ст. 42, ст. 43 КК України в редакції закону від 1960 року до виняткової міри покарання смертної кари розстрілу з призначенням додаткового покарання у виді конфіскації майна засудженого. Ухвалою Верховного суду України від 31.07.1997 року вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року щодо засудженого ОСОБА_4 змінено, виключено із вироку кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_4 за ст.ст. 19,19 п. «а» КК України і вважати засудженим ОСОБА_4 за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 93 п.п. «г,ж», 222 ч. 3, 140 ч. 2, 17,215-3 ч. 2 КК України і за сукупністю вироків до смертної кари-розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Ухвалою Київського міського суду Вінницької області від 22.08.2000 року вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року щодо ОСОБА_4 приведено у відповідність із Законом України від 22.02.2000 року. Вважати його засудженим за ст. 93 п.п. «г,ж» КК України до довічного позбавлення волі, за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 93 п.п. «г,ж», 222 ч. 3, 140 ч. 2, 17-215-3 ч. 2 КК України на підставі ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, і відповідно до ст. 43 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Вирок набрав законної сили 31.01.1997 року та звернутий до виконання, тобто в межах строків виконання обвинувального вироку суду.

З огляду на вищевикладене, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку суду відповідно до ч. 5 ст. 80 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про припинення його катування у вигляді довічного позбавлення волі, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області, а для засудженого, який тримається під вартою з моменту вручення копії судового рішення.

Суддя: