Номер провадження: 11-кп/813/296/21
Номер справи місцевого суду: 498/115/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Фрунзівського районного суду Одеської області від 01.10.2020 року в кримінальному провадженні №0000238, внесеному до ЄРДР 02.10.2018 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Шибка, Григоріопільського району, Республіки Молдова, мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, з середньою освітою, не працюючої, одруженої, раніше не судимої,

обвинуваченої у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.
В силу ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Цивільний позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1033 (одна тисяча тридцять три) гривні та моральної 10000 (десять тисяч) гривен.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винною в тому, що вона 01.10.2018 року, біля 18:30 години, знаходячись на межі городів, розташованих по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, під час сварки з ОСОБА_9 , маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень, навмисно нанесла ОСОБА_9 один удар держаком від сапи в область плечей. Після чого ОСОБА_9 схопила ОСОБА_8 за волосся, а ОСОБА_8 в свою чергу взяла ОСОБА_9 за одежу спереду та нахиливши її трохи до себе, нанесла один удар коліном лівої ноги в область живота останньої. В результаті чого ОСОБА_9 зігнулася та почала присідати на землю. В цей час ОСОБА_8 нанесла один удар коліном правої ноги в область лівого боку ОСОБА_9 . Від нанесеного удару ОСОБА_9 впала на землю спиною до низу. Після того, як ОСОБА_9 підвелася із землі та відштовхнула від себе ОСОБА_8 , та взяла із землі камінь і нанесла один удар каменем в область лівого глаза обличчя ОСОБА_9 , яка від нанесеного удару впала на землю, чим завдала потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно мозкової травми у формі струсу головного мозку, синців в лівій навколоочній ділянці, лівого плеча, лівої половини грудної клітини, закритих переломів передніх відрізків 2, 3, 6 ребер зліва зі зміщенням на ширину кортикального шару , які згідно висновку судово медичної експертизи №79 від 10 грудня 2018 року відносяться до категорії середньої тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачена не погоджуючись із рішенням суду зазначає, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим через неповноту судового розгляду.
Доводи обґрунтовує тим, що посилання суду на висновки трьох експертиз не дають можливості встановити дійсну ступінь важкості тілесних ушкоджень та мають противоріччя. Вказує, що судовими експертами порушено вимоги, оскільки проведення експертизи проводиться шляхом медичного обстеження потерпілої та за документами допускається лише у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів. Вважає, що відмова суду призначити по справі комісійну судово-медичну експертизу призвело до незаконного вироку.
Просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Не погодившись з вказаним рішенням суду в частині часткового задоволення цивільного позову представник потерпілої ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що вирок суду винесений при неповному досліджені обставин та дій обвинуваченої, які спричинили шкоду здоров`ю потерпілої, призвели до страждань, приниження, болю.
Вважає, що відмова потерпілій у відшкодовуванні моральних, матеріальних збитків та судових витрат в оскаржуваному вироку не ґрунтується на законі, не відповідає завданням кримінального провадження в частині захисту інтересів особи від кримінального правопорушення.
Просить вирок суду змінити в частині, що стосується цивільного позову потерпілої та задовольнити цивільний позов у повному обсязі.
Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача; пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали доводи своєї апеляційної скарги, однак заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої; потерпілу та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу у повному обсязі та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, прокурора, який просив апеляційній скарги залишити без задоволення, а вирок без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення в цілому відповідає приписам наведеним нормам кримінального процесуального закону.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_8 не зважаючи не невизнання нею своєї вини у вчиненні злочину, що їй інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на досліджені докази, а саме покази потерплої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також висновки експертів про встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

Відповідно до Інструкції про проведення судово-медичної експертизи №6 від 17.01.1995 року судово-медична експертиза виконується згідно з Законом України «Про судову експертизу», процесуальним законодавством, іншими законодавчими актами, міжнародними договорами та угодами про взаємну правову допомогу і співробітництво, що регулюють правовідносини у сфері судово-експертної діяльності, даною Інструкцією та нормативними документами, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України №6 від 17 січня 1995 року.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 02.10.2018 року СВ Великомихайлівського ВП Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме за фактом спричинення 01.10.2018 року приблизно о 18:30 годин ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_9 .
Частиною 1 ст. 243 КПК України, передбачено, що експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження.
Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 243 КПК України, слідчий або прокурор зобов`язані звернутися з клопотанням до слідчого судді для проведення експертизи щодо: встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень. (Абзац перший частини другої статті 242 в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017 - зміни не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін - див. пункт 4 § 2 розділу 4 Закону).
10.12.2018 року на підставі ухвали слідчого судді Великомихайлівського районного суду Одеської області ОСОБА_15 за результатами розгляду клопотанням слідчого СВ Великомихайлівського ВП Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_16 у приміщенні Великомихайлівського РВ ООБСМЕ лікар судово-медичний експерт ОСОБА_17 провів експертизу ОСОБА_9 , 1974 року народження (по медичній документації), за результатами якої надав висновок №79 про те, що виявлені тілесні ушкодження спричиняють за собою тривалий розлад здоров`я терміном понад три тижні (більш ніж 21 день), тому згідно п. 2.2.2 «Правил судово-медичного визначенню ступеню тяжкості тілесних ушкодження» (1995 року) відноситься до категорії середньої тяжкості.
При проведені експертизи лікар судово-медичний експерт використовував надану медичну документацію ОСОБА_9 , а саме медичну карту стаціонарного хворого «2541 з В-Михайлівської ЦРЛ, рентгенівські знімки та КТ знімки.
Згідно з ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.
Частиною 3 ст. 101 КПК України, передбачено, що висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.
Відповідно до п. 3.1 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи №6 від 17.01.1995 року результати судово-медичної експертизи оформляються документом, який має назву висновок експерта. Структура цього документа визначається правилами проведення окремих видів експертиз, що затверджені наказом МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року.
Пунктом 4.2. наказу №6 МОЗ України від 17.01.1995 року судово-медичний експерт встановлює особу обстежуваного за паспортом чи іншим документом, що його замінює, з`ясовує у нього обставини заподіяння ушкоджень, скарги та, за потребою, інші відомості; ознайомлюється з матеріалами справи і наявними медичними документами. Всі отримані відомості фіксуються у висновку експерта (акті судово-медичного обстеження - надалі акт).
Разом з цим, відповідно до п. 4.5 наказу МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року про правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень в необхідних випадках судово-медичний експерт може використовувати відомості досліджень, що проводяться із залученням відповідних спеціалістів, не обстежуючи потерпілого особисто.
У цих випадках у висновках експерта (акті) зазначається: де, коли і ким досліджувався потерпілий, які відомості при цьому встановлені і яких висновків дійшов спеціаліст. Підсумки складаються експертом з урахуванням вказаних результатів, що викладені письмово.
Тобто, аналіз відповідного наказу МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року свідчить про те, що експерт може використовувати досліджені медичну документацію хворого без виклику особи.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що наявний акт судово медичного дослідження (обстеження) №71 від 08.10.2018 року, який свідчить про наявність легких тілесних ушкоджень, не є остаточним висновком експерта та є одним з документів, який у відповідності до наведеного вище наказу є лише невід`ємною частиною висновку експерта на підставі якого в сукупності з іншими даними експерт може надати висновок щодо наявності чи відсутності тілесних ушкоджень.
Разом з тим, наявний висновок експерта №352, який проведений судово-медичною експертною комісією 13.02.2020 року на підставі ухвали Фрунзівського районного суду Одеської області в приміщенні ООБСМЕ взагалі не зазначає ступень тяжкості тілесних ушкодження, оскільки питання повторного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень завданих ОСОБА_9 не було предметом розгляду у суді першої інстанції та у сторони захисту викликало сумнів лише питання про наявність або відсутність у потерпілої тілесних ушкоджень та яка давність спричинення тілесних ушкодження.
Відповіді на зазначені вище питання також відображені у висновку експерта №29 від 03.06.2020 року.
Таким чином акт судово-медичного дослідження (обстеження) не є висновком експерта, який встановлює ступень тяжкості тілесних ушкоджень, а висновок експерта №352 про проведення комісійної судово-медичної експертизи та висновок експерта №29 від 03.06.2020 року не встановлював ступінь тяжкості тілесних ушкоджень та єдиним документом, який дійсно встановлює ступінь тяжкості тілесних ушкоджень є саме висновок експерта №79.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вина обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується матеріалами кримінального провадження, у тому числі висновком експерта №79, який є належним та допустимим доказом, а доводи обвинуваченої щодо неможливості встановити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, порушення експертами вимог (без проведення потерпілої та лише за медичною документацією), відмова суду про призначення комісійної експертизи є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи із правил ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються в тому числі підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи матеріали кримінального провадження, апеляційний суд, всупереч доводів представника потерпілої, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь потерпілої ОСОБА_9 моральної шкоди в сумі 10000 гривень.

При цьому апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про відшкодування потерпілої матеріальної шкоди у розмірі 1033 гривень, оскільки вартість лікування та медичного обстеження потерпілої підтверджується лише товарним чеком від 03.10.2018 року. Інші чеки, які були надані потерпілою ОСОБА_9 до цивільного позову документально не підтверджують, що саме ці медикаменти були рекомендовані медичною установою для лікування потерпілої.

Разом з цим, у випадку вирішення питання щодо процесуальних витрат суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Однак цих вимог закону судом першої інстанції під час вирішення питання про процесуальні витрати потерпілого у кримінальному провадженні дотримано не було.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що, вирішуючи питання про відшкодування процесуальних витрат, понесених ОСОБА_9 на оплату допомоги її представнику, суд першої інстанції виходив з того, що витрати потерпілої на правничу допомогу документально не підтверджені, а саме не надано акт приймання передачі наданих послуг.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного вище Закону).

Тобто зазначене свідчить про те, що витрати на правничу допомоги не обов`язково повинні бути доведені спеціальними розрахунками та для підтвердження достатні лише складені процесуальні документи, вчинені процесуальні дії (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо.

Натомість захисником надано у суді першої інстанції документи, які підтверджують витрати на правничу допомогу, а саме: угоду доручення №309 з захисту у кримінальній справі від 05.11.2018 року між адвокатом ОСОБА_10 та ОСОБА_9 відповідно до якої клієнт погоджується сплатити адвокатові гонорар в сумі 20000 гривень (п. 2.1 зазначеної угоди) та квитанцію прибуткового касового ордеру №424 від 05.12.2018 року про сплату ОСОБА_9 зазначеної суми гонорару (т. 1 а.с. 51-52).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що керуючись принципами справедливості й виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, які підтверджені документально, розумності їхнього розміру, виходячи з обставин кримінальної справи, приходить до висновку, що розмір понесених потерпілою ОСОБА_9 витрат на правову допомогу в розмірі 20000 гривень, підлягають стягненню з обвинуваченої на користь потерпілої.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково, апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок - змінити в частині вирішення цивільного позову та стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 судові витрати за надання правової допомоги в суді у сумі 20000 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Фрунзівського районного суду Одеської області від 01.10.2020 року в кримінальному провадженні №0000238, внесеному до ЄРДР 02.10.2018 року, яким ОСОБА_8 , визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України змінити в частині вирішення цивільного позову.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 судові витрати за надання правової допомоги в суді у сумі 20000 гривень.

В іншій частині вирок суду першої інстанції - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Повний текст ухвали буде проголошено 30.11.2021 року о 09:00 годині в залі судових засідань Одеського апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4