30 грудня 2021 року Справа № 991/196/20
Головуючий суддя у 1-й інстанції: ОСОБА_1 Провадження №11-п/991/27/21
Головуючий в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду ОСОБА_3
щодо ухвали від 30 грудня 2021 року
I. Зміст прийнятого рішення.
II. Стисла позиція щодо рішення.
2. Із ухваленим колегією суддів рішенням про закриття провадження за поданням, направленим у порядку абз. 2 ч. 3 ст. 34 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), я повністю згідний.
2.1. Разом із тим, я не погоджуюся з мотивами вищевказаного рішення у тій його частині, яка стосується (1) надання колегією суддів у ньому оцінки тому чи підсудне вказане кримінальне провадження Вищому антикорупційному суду з одночасним (2) ненаведенням у мотивах такої ухвали достатніх підстав, які були необхідними та виправдовували б відступ від принципу правової визначеності.
2.2. У зв`язку із наведеним лише у вказаній частині мотивів я висловлюю цю окрему думку.
III. Детальні мотиви окремої думки.
(§1) Загальні підходи до застосування res judicata та відступу від цього принципу
3. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України).
3.1. Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (ст. 8 КПК).
4.2. Отже, за відсутності вагомих й непереборних обставин повторний розгляд та винесення у справі нового рішення судом, який щодо тих самих вимог тієї ж особи уже висловлював власну позицію, буде суперечити принципу юридичної визначеності.
5. І хоча в національному законодавстві ніде прямо не вказано, які ж обставини можна вважати вагомими і непереборними для цілей повторного розгляду та винесення у справі нового рішення, але вважаю за можливе, з огляду на правила ч. 6 ст. 9 КПК, застосувати до вказаної ситуації підхід, пов`язаний із тлумаченням ЄСПЛ положень ст. 4 Протоколу №7 до Конвенції (далі Протокол №7), оскільки у вказаній нормі згадується про підстави для «відновлення провадження у справі» у випадку «наявності нових або нововиявлених фактів» чи в разі «виявлення суттєвих недоліків у попередньому судовому розгляді».
5.1. Зокрема, за змістом п. 2 ст. 4 Протоколу №7 положення попереднього пункту (п. 1) не перешкоджають відновленню провадження у справі згідно із законом та кримінальною процедурою відповідної держави за наявності нових або нововиявлених фактів чи в разі виявлення суттєвих недоліків у попередньому судовому розгляді, які могли вплинути на результати розгляду справи.
(§2) Застосування загальних підходів до обставин цієї справи
8. Крім того, надане Апеляційною палатою в ухвалі від 28.01.2020 у справі №991/196/20 тлумачення змісту абз. 2 п. 3 ч. 5 ст. 216 КПК не можна вважати суттєвим недоліком в розумінні п. 2 ст. 4 Протоколу №7 та п. 1 ст. 6 Конвенції як підставою для нового вирішення питання про підсудність, незважаючи на незгоду з таким тлумаченням відповідної норми, висловлену в мотивувальній частині ухвали Касаційного кримінального суду від 14.12.2021 у справі №991/4989/21.
8.1. Адже законодавець не лише заборонив спори про підсудність (ч. 5 ст. 34 КПК), але й вирішення питання щодо предметної підсудності/непідсудності конкретного кримінального провадження Вищому антикорупційному суду відніс до виключної компетенції колегії у складі п`яти судів Апеляційної палати (абз. 2 ч. 3 ст. 34 КПК) та не передбачив можливості Верховного Суду переглядати рішення Апеляційної палати, ухвалене в ході реалізації наданих абз. 2 ч. 3 ст. 34 КПК повноважень.
8.3. Отже, додаткова гарантія, закріплена в абз. 2 ч. 3 ст. 34 КПК, обмежує Верховний Суд у можливості тлумачити зміст п. 3 ч. 5 ст. 216 КПК для цілей визначення підсудності справи за Вищим антикорупційним судом чи виведення її з-під юрисдикції такого суду в ситуації, коли дане питання є компетенцією колегії у складі п`яти судів Апеляційної палати.
8.4. Зважаючи на вищевказане, переконаний, що навіть у випадку, коли висновок колегії з п`яти суддів Апеляційної палати, зроблений за результатами вирішення питання про підсудність на підставі абз. 2 ч. 3 ст. 34 КПК, щодо залишення кримінального провадження на розгляді у Вищому антикорупційному суді чи його направлення до іншого суду не відповідатиме позиції колегії суддів Верховного Суду, то суд касаційної інстанції при перегляді вироку не матиме права (1) надавати оцінки правильності визначення Апеляційною палатою підсудності такої справи, оскільки протилежний підхід неминуче призведе до нівелювання волі законодавця і цілі запровадження додаткової гарантії від втручання в діяльність вищого спеціалізованого суду, а також (2) не буде вправі скасовувати рішення з підстави порушення підсудності.
9. Тому, жодних вагомих й непереборних обставин, які б надавали суду повноваження в ухвалі від 30.12.2021 відступити від застосування у цій справі принципу res judicata (поваги до остаточного судового рішення), колегією суддів не було вказано, бо їх не існує.
10. Із огляду на вищенаведене, постановляючи 30.12.2021 ухвалу колегія суддів Апеляційної палати не повинна була в такому рішенні надавати оцінки тому чи підсудне вказане кримінальне провадження Вищому антикорупційному суду та робити висновки (щодо підсудності за п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК), які вступають у суперечність із тими, що викладені в ухвалі іншої колегії від 28.01.2020 у цій справі (щодо непідсудності за п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК).
Суддя: ОСОБА_3