Справа №591/7656/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1335/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Зарічного районного суду м.Суми від 26 жовтня 2021 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

У судовому засіданні суду першої інстанції прокурор заявив клопотання, в якому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, яке обґрунтовував тим, що підстави, які існували при застосуванні запобіжного заходу, не змінилися, зокрема ОСОБА_8 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

26 жовтня 2021 року ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми було продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до 24 грудня 2021 року включно.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких:

- обвинувачений просив скасувати ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 26 жовтня 2021 року та змінити йому запобіжний захід на більш м`який у виді домашнього арешту.

- захисник просив скасувати вищевказану ухвалу та ухвалити нову, якою застосувати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою з покладанням на нього обов`язків, передбачених КПК України для певного виду запобіжного заходу.

Свої вимоги обвинувачений ОСОБА_8 обґрунтовував тим, що що він обвинувачується та рік утримується під вартою за злочин, якого він не скоював: йому пред`явлене обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, а саме в тому, що 19 вересня 2020 року близько 13:00 ОСОБА_8 в буд. АДРЕСА_1 , де проживає разом з матір`ю ОСОБА_9 , в приміщенні кухні під час словесного конфлікту на побутовому ґрунті, взяв зі столу кухонний ніж та наніс ним численні удари ОСОБА_9 , чим спричинив її смерть, але це не відповідає дійсності, дане кримінальне провадження було сфальсифіковано.

Також зазначав, що працівники поліції, прокурор та слідчі внесли неправдиву інформацію про вчинення ним злочину.

Вказував, що прокурор у своєму клопотанні про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою не надав ні одного обґрунтованого факта, що може перешкоджати застосуванню більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, а вказав лише необґрунтовані підстави та ризики.

Зазначав, що свідків скоєння ним злочину не має, у висновках судово-медичної експертизи також не має ні єдиного підтвердження його причетності до скоєння злочину.

Звертав увагу на те, що суд відмовив за необґрунтованістю у його клопотанні про зміну запобіжного заходу, але він у своєму письмовому клопотанні обгрунтовано зазначав всі правопорушення.

Вказував, що потерпілий підтримав клопотання прокурора з корисливих мотивів.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник - адвокат ОСОБА_7 вказував, що суд першої інстанції не навів достатнього обґрунтування стосовно того, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 необхідно продовжити, обмежився лише наведенням таких мотивів: останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, обізнаний про місце проживання свідків, не має міцних соціальних зв`язків, не має постійного місця роботи.

Зазначав, що обвинувачення ОСОБА_8 фактично побудовано на показах свідків, які вказали на те, що в обвинуваченого та його загиблої матері виникали певні конфлікти в стосунках на побутовому грунті, такий конфлікт виник і вдень вбивства, який став мотивом для вбивства, будь-яких інших прямих доказів вчинення даного злочину сторона обвинувачення не надає та існують обґрунтовані сумніви в тому, що вбивство було здійснене саме обвинуваченим, а відтак у розумінні ч.2 ст.177 КПК України, обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_8 не можна вважати обґрунтованим, відповідно відсутні підстави для застосування найбільш суворого запобіжного заходу.

Вказував, що в оскаржуваній ухвалі не наведено обґрунтування наявних ризиків, які визначені в ч.1 ст.177 КПК України, а саме: доказів стосовно того, що обвинувачений чинив чи має намір чинити тиск на свідків чи потерпілого судом не наведено; обвинувачений проживав в шлюбі разом з ОСОБА_10 в гуртожитку в м.Суми, після того, як вона виїхала в м.Харків, став проживати зі своєю матірю та сином, таким чином судом безпідставно зроблено висновок про відсутність міцних соціальних зв`язків у обвинуваченого; судом безпідставно зроблено висновок про відсутність постійного місця роботи, оскільки ОСОБА_11 працював неофіційно водієм; не зрозуміло, яким чином суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , які вимоги апеляційних скарг підтримали, просили їх задовольнити, ухвалу суду скасувати та застосувати більш м`який запобіжний захід, думку прокурора, який проти задоволення вимог апеляційних скарг заперечив, та просив ухвалу суд першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст. 331 КПК Укрїни, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів, в провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0002609 відносно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

26 жовтня 2021 року ухвалою Зарічного районного суду м.Суми відносно ОСОБА_8 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до 24 грудня 2021 року, включно.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та продовжуючи строк тримання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції виходив з того, що на даний час не зменшились та продовжують існувати ризики відносно ОСОБА_8 , наведені прокурором - що обвинувачений обвинувачується в особливо тяжкому правопрушенні, обізнаний про місце проживання свідків, ніде не працює, не має міцних соціальних зв`язків, перебуваючи на волі, може ухилитися від суду, перешкоджати слідству шляхом здійснення впливу на свідків.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Щодо доводів апелянта про те, що злочин він не скоював, свідків злочину не має, у висновках судово-медичної експертизи не має ні єдиного підтвердження його причетності до скоєння злочину, дане кримінальне провадження було сфальсифіковане, то колегія суддів зазначає, що ОСОБА_8 є обвинуваченим у кримінальному провадженні і обґрунтованість пред`явленого обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, яким закінчується кримінальне провадження, а тому колегія суддів не уповноважена надавати оцінку доказам і може вирішувати питання тільки щодо наявності передбачених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання.

Щодо тверджень апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що працівники поліції, прокурор та слідчі внесли неправдиву інформацію про вчинення апелянтом злочину, то колегія суддів вважає їх безпідставними, в зв`язку з тим, що даний факт спростований клопотанням прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та матеріалами справи.

Щодо доводів апелянта про те, що прокурор у своєму клопотанні про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою не надав ні одного обґрунтованого факта, що може перешкоджати застосуванню більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, а вказав лише необґрунтовані підстави та ризики, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки вони спростовуються клопотанням прокурора, яким доведена неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу та доцільність продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Щодо заявленого клопотання ОСОБА_8 , зміст якого зводився до зміни запобіжного заходу, в якому на його думку судом було безпідставно відмовлено, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки підстави для подальшого тримання особи під вартою доведені клопотанням прокурора та встановлені в ході судового розгляду.

Твердження ОСОБА_8 про те, що потерпілий підтримав клопотання прокурора з корисливих мотивів, то колегія суддів також вважає їх надуманими, оскільки підтверджень даних обставин не встановлено.

Щодо доводів апелянта про те, що обвинувачення ОСОБА_8 фактично побудовано на показах свідків, які вказали на те, що в обвинуваченого та його загиблої матері виникали певні конфлікти в стосунках на побутовому грунті, такий конфлікт виник і вдень вбивства, який став мотивом для вбивства, будь-яких інших прямих доказів вчинення даного злочину сторона обвинувачення не надає та існують обґрунтовані сумніви в тому, що вбивство було здійснене саме обвинуваченим, то колегія суддів зазначає, що ОСОБА_8 є обвинуваченим у кримінальному провадженні і обґрунтованість пред`явленого обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, яким закінчується кримінальне провадження, а тому колегія суддів не уповноважена надавати оцінку доказам і може вирішувати питання тільки щодо наявності передбачених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання.

Колегія суддів також не погоджується з апеляційними доводами апелянтів відносно того, що в оскаржуваній ухвалі не наведено обґрунтування наявних ризиків, які визначені в ч.1 ст.177 КПК України, а саме: доказів стосовно того, що обвинувачений чинив чи має намір чинити тиск на свідків чи потерпілого судом не наведено; обвинувачений проживав в шлюбі разом з ОСОБА_10 в гуртожитку в м.Суми, після того, як вона виїхала в м.Харків, став проживати зі своєю матірю та сином, таким чином судом безпідставно зроблено висновок про відсутність міцних соціальних зв`язків у обвинуваченого; судом безпідставно зроблено висновок про відсутність постійного місця роботи, оскільки ОСОБА_8 працював неофіційно водієм; не зрозуміло, яким чином суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду, оскільки такі доводи спростовуються змістом клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з якого вбачається, що ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України були належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку усім обставинам провадження та прийшов до вірного висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора, яким доведена неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу та доцільність продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, підстави для його зміни чи скасування відсутні, а тому, оскаржувану ухвалу слід залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу судді Зарічного рацйонного суду м.Суми від 26 жовтня 2021 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4