Дата документу 14.09.2021 Справа№ 310/6681/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/6681/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/262/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запорізької області, громадянина України, який неодружений, не працює, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст.89 КК України,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Прокурор Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 серпня 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75 КК України постановлено звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього відповідно до ч.1 ст.76 КК України, обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Покладено на ОСОБА_6 як на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, додаткові обов`язки, передбачені ч.3 ст.76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_6 скасований та звільнено останнього з під варти у залі суду негайно.

Вирішена доля речового доказу у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 , правильність кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що суд першої інстанції, застосовуючи щодо ОСОБА_6 положення ст.75 КК України, належним чином не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який є тяжким, а також особу обвинуваченого, який ніде не працює, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, скоїв два правопорушення за ч.2 ст.263 та за ч.1ст.125 КК України під час іспитового строку за попереднім вироком від 26 грудня 2017 року, проте судом 28 січня 2019 року за ч.2 ст.263 КК України його було звільнено від відповідальності на підставі ч.3 ст.263 КК України, а за ч.1 ст.125 КК України провадження було закрито судом 10 липня 2020 року вже під час розгляду цієї справи за ч.2 ст.186 КК України, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у формі приватного обвинувачення. Вказане, на думку апелянта, свідчить про небажання ОСОБА_6 ставати на шлях виправлення і можливість скоєння ним нових правопорушень.

Крім того, судом не враховано висновок органу з питань пробації, відповідно до якого виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства.

Згідно з вироком суду, 04 січня 2020 року приблизно о 01-34 годині, знаходячись біля кафе «Сніжна Королева», яке розташоване за адресою: Запорізька область м.Бердянськ пр.Праці буд.31-Г, ОСОБА_6 підійшов до потерпілого ОСОБА_10 та діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна наніс йому один удар ліктем правої руки в область обличчя, від якого потерпілий ОСОБА_10 впав на землю, чим спричинив потерпілому, згідно з висновком експерта №2 від 06 січня 2020 року, тілесні ушкодження у вигляді крововиливу на слизовій оболонці верхньої губи ліворуч, садно на голові, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_6 з кишень куртки потерпілого ОСОБА_10 відкрито викрав мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 4» вартістю 3000 гривень та мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 7» вартістю 1500 гривень.
Після цього ОСОБА_6 залишив місце скоєння злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 4500 гривень.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинуваченого, його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених у судовому засіданні, та є обґрунтованими.
Із матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачений повністю визнав себе винним, дав показання по суті висунутого йому обвинувачення.
Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України - як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.
Разом з тим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, його критичне ставлення до скоєного, той факт, що він усвідомив протиправність своїх дій, думку потерпілого, який не наполягає на суворому покаранні, повне відшкодування шкоди. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
З урахуванням фактичних обставин провадження та відомостей про особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, але на мінімальний строк.

Проте, дійшовши висновку про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.75,76 КК України, суд не в повній мірі врахував фактичні обставини вчиненого правопорушення, те, що ОСОБА_6 не працює, законного джерела доходів не має, є особою, яка хоча і не судима в силу ст.89 КК України, проте раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в т.ч. за тяжкі злочини проти життя та здоров`я та за аналогічний злочин проти власності; також до обвинуваченого застосовувалось звільнення від відбування покарання з випробуванням; інші кримінальні провадження щодо ОСОБА_6 були закриті з нереабілітуючих підстав; у кримінальному провадженні за ч.1 ст.125 КК України ОСОБА_6 обвинувачувався у правопорушенні, вчиненому під час іспитового строку; на цей час ОСОБА_6 знову обвинувачується у тяжкому злочині, пов`язаному із застосуванням насильства, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення та про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого.
За таких обставин, висновки суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання є помилковими. Звільнення обвинуваченого судом від відбування покарання на підставі ст.75 КК України колегія суддів вважає необґрунтованим та такими, що не відповідає засадам та меті покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України.
Отже, вирок суду в частині призначеного покарання не може бути визнаний законним та обґрунтованим, тому в зазначеній частині підлягає скасуванню на підставі ст.ст.409,413,420 КК України, з ухваленням нового вироку.
З урахуванням викладеного, а також обставин, які пом`якшують покарання, на які послався суд першої інстанції у вироку, та приймаючи до уваги досудову доповідь, відповідно до якої застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню потворних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з реальним його відбуванням, тобто без застосування положень ст.ст.75,76 КК України.
Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Крім того, в строк відбування покарання підлягає зарахуванню строк перебування ОСОБА_6 під вартою в період з 04 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року.
Керуючись ст.ст.404-405, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів
ЗАСУДИЛА:
апеляційну скаргу прокурора Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 серпня 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та засуджено, в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити покарання:
за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Зрахувати в строк відбування покарання ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення у період з 04 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року.
У решті вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4