ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №635/626/20 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/2452/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.358 КК України
УХВАЛА
Іменем України
14 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
виправданого - ОСОБА_8 ,
потерпілої - ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та потерпілої на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 13.05.2021 стосовно ОСОБА_8 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харків, громадянин України, з середньо-технічною освітою, одружений, має доньок ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працює заступником директора ТОВ «Аліса-Лайн», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
виправданий за ч. 3 ст. 358 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно вироку, органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що будучи заступником директора ТОВ «Аліса-Лайн», діючи умисно, за попередньою змовою з особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, у період з лютого по березень 2018, більш точної дати досудовим слідством не встановлено, з метою набуття товариством з обмеженою відповідальністю «Аліса-Лайн» права власності на спірне майно у господарській справі № 922/329/18 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю фірма САТП-2006 про визнання права власності та витребування із незаконного володіння майна, за місцем фактичного знаходження ТОВ «Аліса-Лайн» за адресою с. Подвірки Дергачівського району Харківської області по вул. Курязька, 5, виготовили акт приймання передачі майнового комплексу від 01.12.2010, відповідно до якого до ТОВ «Аліса-Лайн» передається у тому числі і майно, яке є предметом спору у суді, а саме трансформаторна підстанція 800 кв. у складі: шафа автоматичного керування 2 шт., трансформатор ТМФ 400/10 №404794, трансформатор ТМФ 400/10 №404841, електрощитова з роз`єднувальними приладами та їх дублерами; зовнішня високовольтна кабельна лінія 6 кв. - 3300м та Наказ № 4-бух від 01.12.2010, відповідно до якого на баланс ТОВ «Аліса-Лайн» було зараховано майно, яке є предметом спору в суді, а саме трансформаторна підстанція 800 кВт у складі: шафа автоматичного керування 2 шт., трансформатор ТМФ 400/10 №404794, трансформатор ТМФ 400/10 №404841, електрощитова з роз`єднувальними приладами та їх дублерами; зовнішня високовольтна кабельна лінія 6 кВ - 3300м.

ОСОБА_8 , завідомо розуміючи, що у вказаному акті та наказі зазначені завідомо неправдиві відомості щодо дати складання та змісту документа з питань передачі та зарахування спірного майна, засвідчив його своїм підписом, тим самим підробив офіційні документи, які видаються ТОВ «АЛІСА-ЛАЙН» з метою використання їх іншою особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.

Згідно висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно- криміналістичного центру МВС України № 162 від 24.05.2018 встановлено, що час нанесення печатки на оригінали документів: акт приймання передачі майнового комплексу, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Подвірки, вул. Дзержинського, 5-а від 01.12.2010 та наказі № 4-бух. по ТОВ «АЛІСА-ЛАЙН» від 01.12.2010 не відповідає даті, якою датовані вказані документи. При цьому, за результатом проведення експертизи встановлено, що печатки на оригінали документів нанесені у період з лютого 2018 року.

Згідно висновку експерта Харківського НДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса № 18643 від 14.09.2018 встановлено, наступне: в наданих на дослідження двох примірниках «Акту приймання передачі майнового комплексу, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Подвірки, вул. Дзержинського, 5-а» від 01.12.2010 спочатку наносився відтиск печатки «Україна * місто Харків * ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АЛІСА-ЛАЙН» № 37190238», потім (поверх) виконувався підпис від імені « ОСОБА_8 »; під час оформлення «Наказу №4-бух. по ТОВ «АЛІСА-ЛАЙН» від 01.12.2010 спочатку був нанесений відтиск печатки «Україна* місто Харків*ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АЛІСА- ЛАЙН» № 37190238», потім (поверх) виконувався напис від імені « ОСОБА_13 ».

Отже встановлено, що зазначені документи не існували та не були підписані у дату, якою вони датовані, а самі документи були виготовлені у період з лютого по березень 2018 року та те, що до зазначених документів внесено недостовірні відомості щодо передачі спірного майна до статутного фонду ТОВ Аліса -Лайн 01.12.2010 у складі майнового комплексу.

У подальшому особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, копії підробленого акту прийому передачі майнового комплексу від 01.12.2010 та Наказу №4-бух від 01.12.2010 в якості доказів в обґрунтування заперечення щодо визнання права власності та витребування із незаконного володіння спірного майна ТОВ фірмою САТП-2006, були надані до господарського суду Харківської області разом з відзивом на позовну заяву.

Дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 3 ст. 358 КК України, як підроблення офіційного документа, який видається та посвідчується підприємством, вчинене за попередньою змовою групою осіб з метою використання іншою особою.

Виправдовуючи ОСОБА_8 за вищевикладеним обвинуваченням, суд дослідивши всі обставини кримінальної справи та оцінивши сукупність представлених доказів прийшов до висновку про необхідність виправдання обвинуваченого на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Суд мотивувв своє рішення тим, що акт прийому-передачі майнового комплексу від 01.12.2010 та наказ №4-бух від 01.12.2010 не є офіційними документами, так як вони не відповідають вимогам, встановленим у примітці до ст. 358 КК України, а отже і відсутній предмет злочину передбачений ч. 3 ст. 358 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 13.05.2021, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України та виправдано його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, та призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України, звільнити від відбування покарання встановивши іспитовий строк 2 роки.

Апелянт вказує, що законодавчо установленою формою Акту приймання- передачі майнового комплексу, який є однією із форм правочину, є його письмова форма, яка була дотримана під час складання та оформлення вказаного документу.

Щодо наявності передбачених законом реквізитів зазначає, що у відповідності до ДСТУ 2732-2004 "Діловодство й архівна справа. Терміни та визначення" під реквізитом розуміється інформація, зафіксована на службовому документі для його ідентифікування, організування обігу і (або) надання йому юридичної сили.

При цьому, Акт приймання-передачі майнового комплексу має необхідні реквізити для ідентифікування, організації його обігу, надання йому юридичної сили, а саме: найменування документу, дату та місце складання, відомості щодо підписантів, зміст правочину, підписи сторін, відбиток печатки товариства, що в силу ст. ст. 203 - 208, 211 ЦК України є достатнім для його дійсності.

Стосовно наказу №4-бух від 01.12.2010 зазначає, що він містить зафіксовану у письмовій формі інформацію, яка підтверджує, певні події (приймання-передачу майнового комплексу), які спричинили наслідки правового характеру (збільшився розмір статутного фонду ТОВ «АЛІСА- ЛАЙН»), складений, виданий та засвідчений повноважними особами юридичної особи (директором ТОВ «АЛІСА-ЛАЙН»), складений з дотриманням визначених законом форм та містить передбачені законом реквізити, а саме: назву документу, дату складання, назву підприємства від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»).

На думку апелянта, хоча окремо наказ №4-бух від 01.12.2010 не спричинив будь- яких наслідків правового характеру, про те підтверджує факт приймання - передачі майнового комплексу, а отже в силу примітки до ст. 358 КК України є предметом вказаного злочину.

Також вказує, що суд в оскаржуваному вироку не надав жодної оцінки наявним у матеріалам справи експертизам, а саме: висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно- криміналістичного центру МВС України №162 від 24.05.2018; висновку експерта Харківського НДІСЕ ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса №18643 від 14.09.2018; комплексній судово-технічній експертизі документів; судовій експертизі волокнистих матеріалів та виробів з них; судовій комп`ютерно-технічній експертизі №12675/12676/5135-5164 у кримінальному провадженні №0000562 від 27.03.2020.

З огляду на викладене, вважає, що висновки суду, в частині відсутності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які суд залишив поза-увагою, що у відповідності до ст. ст. 409, 411 КПК України є підставою для його скасування.

Виходячи з вищезазначених підстав, апелянт просив: повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та докази у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 358 КК України, а саме: допитати у судовому засідання апеляційного суду свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , потерпілу ОСОБА_9 обвинуваченого ОСОБА_8 , а також надати оцінку показам вказаних осіб, дослідити висновки експертів № 162 від 24.05.2018, № 18643 від 14.09.2018, №12675/12676/5135-5164 від 30.03.2020, Акт приймання-передачі майнового комплексу від 01.12.2010, наказ №4-бух від 01.12.2010, інші докази, що мають значення у справі.

Потерпіла в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 13 травня 2021 року та постановити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України та призначити йому покарання у межах санкції даної статті.

Апелянт зазначає, що оскаржуване судове рішення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Судом першої інстанції не було взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Також, потерпіла вважає, що обставини кримінального провадження не повно були досліджені судом першої інстанції.

Виходячи з вищезазначених підстав, апелянт просив під час апеляційного розгляду: повторно дослідити наступні письмові докази :

-Висновок експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 162 від 24.05.2018;

-Висновок експерта Харківського НДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса № 18643 від 14.09.2018;

-Комплексна судово-технічна експертиза документів, судова експертиза волокнистих матеріалів та виробів з них (з дослідження паперу), судова комп`ютерно-технічна експертиза №12675/12676/5135-5164 по кримінальному провадженню №0000562 від 27.03.2020;

-Матеріали реєстраційної справи Департаменту реєстрації Харківської міської ради по ТОВ «Аліса-Лайн».

Заслухавши доповідь головуючого судді, з`ясувавши думку прокурора, який підтримав апеляційні скарги сторони обвинувачення та потерпілої, посилаючись на наведені в них обставини; обвинуваченого, його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг та вважали вирок суду законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про їх задоволення, виходячи з наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розв`язуючи заявлене апелянтами клопотання про дослідження доказів, колегія суддів виходила з положення передбаченого ч. 3 ст. 404 КПК України в якій зазначено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

При обговорені вщезгаданого клопотання сторона захисту звернула увагу на те, що в них відсутне посилання на умови передбачені законом, які б забов`язували апеляційний суд повторно досліджувати обставини.

Крім того, як вбачається з вироку суду, суд першої інстанції акцентував свою увагу на відсутності предмету інкримінованого злочину, а тому колегія суддів не знайшла підстав для задоволення вказаних клопотань.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

На переконання колегії суддів вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Усупереч зазначеним вимогам закону суд першої інстанції свого висновку про виправдання ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення належним чином не мотивував.

Зокрема, Суд, виправдовуючи ОСОБА_8 , послався, у тому числі й на те, що:

- у даному випадку складання та використання вказаних акту прийому-передачі майнового комплексу від 01.12.2010 та наказу №4-бух від 01.12.2010 не спричинило наслідків правового характеру;

- викладена у акті прийому-передачі майнового комплексу від 01.12.2010 та наказу №4-бух від 01.12.2010 інформація (в частині приймання-передачі спірного майна) не здатна була спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків, оскільки зазначена інформація не призводить безпосередньо до будь-якого правового результату, а є лише первинними документами, що є підставою для бухгалтерського обліку;

- дослідивши акт прийому-передачі майнового комплексу від 01.12.2010 та наказ №4-бух від 01.12.2010, у підробленні яких за попередньою змовою групою осіб з метою використання іншою особою, обвинувачується ОСОБА_8 , суд встановив, що форма їх складання та реквізити не визначено (не затверджено) жодним законом чи підзаконним нормативно-правовим актом і є по суті внутрішньою формою підприємства для бухгалтерського обліку;

- акт прийому-передачі та наказ не є документами, що складені за визначеною законом формою та реквізитами, то виходячи із змісту примітки до ст. 358 КК України, вони не відповідають даному критерію, а це, в свою чергу, перешкоджає визнанню їх офіційними, що в сукупності свідчить про відсутність у діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, а саме відсутність предмету злочину, оскільки вказані у обвинувальному акті документи не є офіційними, так як не відповідають вимогам, встановленим у примітці до ст. 358 КК України.

Так, ч. 1 ст. 358 КК України передбачено відповідальність за підроблення посвідчення або іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, нотаріусом, державним реєстратором, суб`єктом державної реєстрації прав, особою, яка уповноважена на виконання функцій держави щодо реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, державним виконавцем, приватним виконавцем, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою або збут такого документа, а також виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, інших офіційних печаток, штампів чи бланків з тією самою метою або їх збут.

Згідно з приміткою під офіційним документом у цій статті слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, що спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Що стосується суб`єктивної сторони кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 3 ст. 358 КК України, то вона характеризується прямим умислом з обов`язковою суб`єктивною ознакою - метою використання підробленого документа як підроблювачем, так і іншою особою, що підлягає доказуванню в судовому засіданні. Наявність чи відсутність умислу та вказаної мети суд має встановити на підставі об`єктивного з`ясування обставин та оцінки наданих сторонами та досліджених під час судового розгляду доказів, що судом першої інстанції належним чином також не було зроблено.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що при розгляді господарської справи № 922/329/18 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю фірма САТП-2006 про визнання права власності та витребування із незаконного володіння майна, за місцем фактичного знаходження ТОВ «Аліса-Лайн» за адресою с. Подвірки Дергачівського району Харківської області по вул. Курязька, 5, - ТОВ «Аліса-Лайн» за підписом ОСОБА_8 подали до вказаного суду разом з відзивом на позовну заяву, акт приймання передачі майнового комплексу від 01.12.2010, відповідно до якого до ТОВ «Аліса-Лайн» передається у тому числі і майно, яке є предметом спору у суді, а саме трансформаторна підстанція 800 кв. у складі: шафа автоматичного керування 2 шт., трансформатор ТМФ 400/10 №404794, трансформатор ТМФ 400/10 №404841, електрощитова з роз`єднувальними приладами та їх дублерами; зовнішня високовольтна кабельна лінія 6 кв. - 3300м та Наказ № 4-бух від 01.12.2010, відповідно до якого на баланс ТОВ «Аліса-Лайн» було зараховано майно, яке є предметом спору в суді, а саме трансформаторна підстанція 800 кВт у складі: шафа автоматичного керування 2 шт., трансформатор ТМФ 400/10 №404794, трансформатор ТМФ 400/10 №404841, електрощитова з роз`єднувальними приладами та їх дублерами; зовнішня високовольтна кабельна лінія 6 кВ - 3300м.

Згідно висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно- криміналістичного центру МВС України № 162 від 24.05.2018 встановлено, що час нанесення печатки на оригінали документів: акт приймання передачі майнового комплексу, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Подвірки, вул. Дзержинського, 5-а від 01.12.2010 та наказі № 4-бух. по ТОВ «АЛІСА-ЛАЙН» від 01.12.2010 не відповідає даті, якою датовані вказані документи. При цьому, за результатом проведення експертизи встановлено, що печатки на оригінали документів нанесені у період з лютого 2018 року.

Згідно висновку експерта Харківського НДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса № 18643 від 14.09.2018 встановлено, наступне: в наданих на дослідження двох примірниках «Акту приймання передачі майнового комплексу, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Подвірки, вул. Дзержинського, 5-а» від 01.12.2010 спочатку наносився відтиск печатки «Україна * місто Харків * ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АЛІСА-ЛАЙН» № 37190238», потім (поверх) виконувався підпис від імені « ОСОБА_8 »; під час оформлення «Наказу №4-бух. по ТОВ «АЛІСА-ЛАЙН» від 01.12.2010 спочатку був нанесений відтиск печатки «Україна* місто Харків*ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АЛІСА- ЛАЙН» № 37190238», потім (поверх) виконувався напис від імені « ОСОБА_13 ».

Отже встановлено, що зазначені документи не існували та не були підписані у дату, якою вони датовані, а самі документи були виготовлені у період з лютого по березень 2018 року та те, що до зазначених документів внесено недостовірні відомості щодо передачі спірного майна до статутного фонду ТОВ Аліса -Лайн 01.12.2010 у складі майнового комплексу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 вересня 2019 року, справа 918/370/18, яка також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.06.2019 у справі №927/352/18 - відповідно до ч. 1 - 4 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин має вчинятися у формі, встанволеній законом це одна із основних вимог його чинності.

Формою правочину ж спосіб вираження волі його сторін. Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встанволено законом.

Стаття 208 ЦК України визначає правочини, які належить вчиняти у письмовій формі: правочин між фізичною та юридичною особою.

Колегія суддів, надаючи оцінку акту приймання-передачі майнового комплексу від 01.12.2010, вважає його правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні настідки набуття та припинення права володіння, тож вказаний документ містить інформацію, яка підтверджує певні факти, що здатні спричинити наслідки правового характеру, використання цього документу як доказу у господарському суді підтверджує його використання у правозастосовчій діяльності.

Вищенаведений висновок грунтується на правовій позиції наведеної у постанові Верховного Суду справа №727/12903/18 (провадження №51-4088км20), згідно якої особа, надаючи довідку до суду як додаток до апеляційної скарги, усвідомлювала, що інформація, яка міститься в ній, не відповідає дійсності, проте може вплинути на вирішення цивільної справи за її позовом, визнається винуватою у використанні завідомо підробленого документа.

Що стосується висновків суду першої інстанції, що акт прийому-передачі майнового комплексу від 01.12.2010 та наказ №4-бух від 01.12.2010, є по суті внутрішньою формою підприємства для бухгалтерського обліку, а форма їх складання та реквізити не визначено (не затверджено) жодним законом чи підзаконним нормативно-правовим актом, то колегія суддів зазначає наступне:

Касаційний кримінальний суд у своїх рішеннях звертав увагу на те, що під офіційним документом слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити (див. Постанова Верховного Суду від 22 серпня 2019 року справа №701/1114/16-к, провадження №51-6327км18; Постанова Верховного Суду від 10 грудня 2019 року справа №711/530/18, провадження №511848км19).

Так, законодавчо установленою формою Акту приймання- передачі майнового комплексу, який є однією із форм правочину, є його письмова форма, яка була дотримана під час складання та оформлення вказаного документу.

У відповідності до ДСТУ 2732-2004 "Діловодство й архівна справа. Терміни та визначення" під реквізитом розуміється інформація, зафіксована на службовому документі для його ідентифікування, організування обігу і (або) надання йому юридичної сили.

Колегія суддів, зазначає, що вищевказаний Акт приймання-передачі майнового комплексу має необхідні реквізити для ідентифікування, організації його обігу, надання йому юридичної сили, а саме: найменування документу, дату та місце складання, відомості щодо підписантів, зміст правочину, підписи сторін, відбиток печатки товариства, що в силу ст. ст. 203-208, 211 ЦК України є достатнім для встановлення його дійсності.

А наказ №4-бух від 01.12.2010 містить зафіксовану у письмовій формі інформацію, яка підтверджує, певні події (приймання-передачу майнового комплексу), які спричинили наслідки правового характеру (збільшився розмір статутного фонду ТОВ «АЛІСА- ЛАЙН»), складений, виданий та засвідчений повноважними особами юридичної особи (директором ТОВ «АЛІСА-ЛАЙН»), складений з дотриманням визначених законом форм та містить передбачені законом реквізити, а саме: назву документу, дату складання, назву підприємства від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»).

Таким чином, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, а саме відсутність предмету злочину, оскільки вказані в обвинувальному акті документи не є офіційними, так як не відповідають вимогам, встановленим у примітці до ст. 358 КК України, є недостатньо мотивованим і передчасним, з огляду на вищезгадані правіві висновки Верховного Суду.

Відповідно до положень п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження.

При цьому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

За змістом ч. 2 ст. 411 КПК України, вирок підлягає скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням наведеного, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, тобто висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і це вплинуло на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, що у свою чергу є підставою для скасування судового рішення, а тому вирок підлягає скасуванню.

Водночас, відповідно до вимог п. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, тобто такий розгляд даного кримінального провадження відносно ОСОБА_8 з порушенням вимог ст. ст. 94, 370 КПК України, у положеннях кримінально-процесуального закону не врегульований.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, а саме положення ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності. А у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи порушені загальні засади кримінального провадження, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, в іншому складі суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, перевірити інші доводи апеляційних скарг про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та розглянути кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, з дотриманням норм кримінального процесуального законодавства, оцінити всі надані сторонами кримінального провадження докази, надати їм належну правову оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 410, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги задовольнити частково.

Вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 13.05.2021 стосовно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді