Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2271/21
Провадження № 1-кп/553/223/2021
В И Р О К
Іменем України

11.10.2021м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
за участю прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
захисника-адвоката: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження по обвинуваченню:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, без постійного місця проживання, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-10.10.2012 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч.1 ст.186, ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, 104 КК України на 4 роки позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;
- 26.04.2013 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч.2 ст.187, ч.1 ст. 69 КК України на 3 роки позбавлення волі;
- 05.04.2016 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч.2 ст.186, ч.2 ст.190, ч.1 ст.70 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі;
- 13.05.2016 року Ленінським районним судом м. Полтави за ч.2 ст.186, ч.4 ст.70 КК України на 4 роки позбавлення волі;
- 12.05.2020 року Ленінським районним судом м. Полтави за ч.2 ст.190 КК України до штрафу в сумі 850 грн.;

- 07.10.2020 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч.2 ст.190 КК України на 1 рік обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік;

- 09.11.2020 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч.2 ст.190, ст. 71 КК України на 2 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 15, ч.2 ст.186 КК України,
в с т а н о в и в:
Близько 10 години 05 хвилин, 31 березня 2021 року, обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу будинку по вул. Родини Іваненків, 3-в в м. Полтава, діючи умисно, повторно, з метою заволодіння чужим майном, відкрито, із застосуванням насильства, до потерпілої ОСОБА_6 , що виразилось в утримуванні її рукою за шию, внаслідок чого останній заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синця і подряпин обличчя, шляхом ривка, намагався заволодіти жіночою шкіряною сумочкою «Patrizia Pepe», вартістю 2450 грн. 83 коп., в якій знаходились окуляри «Michael Kors», вартістю 1366,67 грн., грошові кошти в сумі 70 грн. та мобільним телефоном «Iphone 11 Pro»вартістю 19333,33 грн., який потерпіла тримала в руках в момент нападу. Однак свій злочинний намір до кінця не довів, не вчинивши усіх дій, яких вважав за потрібне з метою заволодіти майном ОСОБА_7 у зв`язку з опором потерпілої.
Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у вчиненні незакінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечне для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 15, ч.2 ст.186 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, підтвердивши факт його скоєння за викладених вище обставин. Щиро розкаявся у вчиненому та просив його суворо не карати.
Потерпіла ОСОБА_6 подала до суду заяву про розгляд кримінального провадження без її участі, щодо призначеного обвинуваченому покарання покладалася на розсуд суду.
Оскільки обставини справи ніким із учасників судового розгляду не оспорюються, обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає та їм роз`яснено про позбавлення права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав за недоцільне дослідження доказів стосовно цих обставин справи, а вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.15 ч. 2 ст. 186 КК України вважає повністю доведеною сукупністю доказів наданих стороною обвинувачення безпосередньо перевірених судом в ході розгляду даного кримінального провадження.

Надані стороною обвинувачення докази в сукупності з показаннями обвинуваченого, потерпілої, не довіряти яким у суду немає жодних підстав, повністю підтверджують дані про місце, час, спосіб, мотив та обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення передбаченого ст. 15 ч.3 ст. 186 ч.2 КК України.
Зважаючи на викладене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні ним злочину передбаченого ст.15 ч.3 ст. 186 ч.2 КК України сукупністю доказів, які суд визнає належними, допустимими та достовірними, бере їх до уваги та кладе в основу обвинувального вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , який повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений ним злочин.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Згідно ч.2 ст. 8 КПК України та ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при розгляді даного кримінального провадження враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, викладену в рішеннях ЄСПЛ по справах «Кобець проти України», «Коробов проти України» та «Ушаков проти України» щодо концепції доведення вини «поза розумним сумнівом» та вважає, що стороною обвинувачення в повній мірі доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину передбаченого ст.15 ч.3 ст. 186 ч.2 КК України належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами по справі «поза розумним сумнівом», що також узгоджується із положеннями ст. 94 КПК України та які в повній мірі дають змогу суду зробити переконливий висновок щодо притягнення до кримінальної відповідальності обвинуваченого.
Відповідно до ч.ч. 1,3 статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Проаналізувавши всі докази, досліджені в судовому засіданні, суд, з врахуванням вимог ст. 337 КПК України, вважає доказаною винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 15 ч.3 ст. 186 ч.2 КК України.
Відповідно до ч.1 статті 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд, зокрема, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ст.6 Конвенції про захист прав людини, ст.62 Конституції України і норм КПК України кожна людина має право на справедливий розгляд справи, ніхто не може бути підданий кримінальному покаранню поки не буде визнаний винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Оцінюючи всі докази надані стороною обвинувачення за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права».

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, як умисні дії, які виразилися у вчиненні незакінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправдання засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно ч.2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Так, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року ) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) європейський суд сказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Суд, при вирішенні питання щодо призначення виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 враховує положення п. 1 ППВСУ № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», ст. ст. 50 та 65 КК України, та виходить з того, що особі, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
Зважаючи на такі висновки Європейського суду з прав людини, виходячи з положень ст. 65 КК України, приймаючи до уваги викладене вище, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні злочину і щиро розкаявся у цьому, його характеристику, вік, позицію потерпілої по справі, а також те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, вчинив корисливий злочин в період іспитового строку за вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2020 року, не займається суспільно-корисною працею, суд вважає за необхідне призначити останньому покарання у виді реального позбавлення волі передбаченого в межах санкції ст. 186 ч.2 КК України та без застосування положень ст.ст. 75,76 КК України, яке буде необхідне та достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, та із застосуванням положень ст. 71 КК України, оскільки злочин вчинений обвинуваченим ОСОБА_4 в період іспитового строку.
По справі цивільні позови не заявлялись.
Відповідно до ст. 124 КПК України документально підтверджені процесуальні витрати по кримінальному провадженню підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 .
Долю речових доказів, які долучені до матеріалів кримінального провадження, суд вважає необхідним вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись статтями 373 та 374 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 15 ч.2 ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання ОСОБА_4 частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 09.11.2020 року у виді одного місяця позбавлення волі та остаточно призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю вироків у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 31.03.2021 року, тобто з моменту його затримання по даному кримінальному провадженню.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати пов`язані із проведенням експертиз по кримінальному провадженні у сумі 2615,02 грн.
Речові докази окуляри сонцезахисні жіночі із написом «Michael Kors» (Майкл Корс), жіночу шкіряну сумочку з плечовим ремінцем чорного кольору із написом «Patrizia Pepe» (Патріція Пепе); мобільний телефон «Iphone 11 Pro» золотистого кольору 64 GB model A2215; IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 ; Serial № НОМЕР_3 повернути за належністю потерпілій, як її власність.
Вирок може бути оскаржено в Полтавський апеляційний суд через Ленінський районний суд м. Полтави протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя Ленінського районного суду м.Полтави ОСОБА_1