Провадження № 11-кп/824/1578/2022 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
з участю захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
В провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.
Під час судового засідання в порядку ст. 331 КПК України судом поставлено на розгляд питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Під час розгляду вказаного питання прокурор клопотав про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та зазначавв про наявність ризику ухилення від суду, оскільки обвинувачений не має міцних соціальних зв`язків, будь-якого місця проживання та обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, який потяг за собою смерть людини. Обвинувачений та захисник заперечили проти задоволення клопотання прокурора, вважаючи доцільним зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 до 18 лютого 2022 року включно.
Суд, обґрунтовуючи доцільність перебування обвинуваченогопід вартою, вказав, що наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: можливість ухилення обвинуваченого від суду та продовження злочинної діяльності. При цьому судом враховано тяжкість вчиненого злочину, що інкримінується ОСОБА_7 , який відноситься до особливо тяжких злочинів, відсутність у обвинуваченого документів, що посвідчують його особу, ту обставину, що до моменту затримання останній проживав в одному із покинутих будинків, відсутність реєстрації на території України, законних засобів до існування та міцних соціальних зв`язків.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду скасувати та змінити обвинуваченому запобіжний захід на особисте зобов`язання із встановленням для обвинуваченого відповідних обов`язків.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не здійснив неналежної оцінки доказам у кримінальному провадженні, тому факту, що обвинувачений перебуває під вартою протягом 4 років, а суд використовує одні й ті самі підстави для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою. Вказує також на порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки прокурором не було подано письмового клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого, а також на те, що обвинувачений не має намірів переховуватися від суду, позбавлений можливості знищити чи спотворити речові докази, не має змоги впливати на свідків, потерпілого, експерта, оскільки вони були допитані під час досудового розслідування, та не збирається вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Про розгляд апеляційної скарги прокурор, обвинувачений повідомлені, клопотань від них про розгляд апеляційної скарги за їх особистою участю до суду не надійшло, тому їх неявка, в силу вимог ст.422-1 КПК України, не є перешкодою для апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
У відповідності до ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Суд, розглядаючи питання доцільності перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, фактично дійшов висновку про наявність підстав для продовження строку його тримання під вартою у зв`язку з продовженням існування ризиків, передбачених п.п. 1,5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , оскільки продовжують існувати обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_7 перебувати на волі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду про доцільність подальшого перебування під вартою ОСОБА_7 на час судового розгляду.

Як випливає із змісту судового рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд врахував обставини, передбачені ст.178 КПК України.

Суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів, приймаючи до уваги також дані про обвинуваченого у сукупності з іншими наведеними вище даними, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі розгляду кримінального провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

Рішення суду першої інстанції не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Враховуючи суспільну небезпечність інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, що направлене проти життя особи, приймаючи до уваги тяжкість кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, невідворотність наслідків вчиненого злочину, що потягло смерть особи, враховуючи особу обвинуваченого, відсутність у нього документів, що посвідчують особу, місця постійного проживання, засобів для існування та соціальних зв`язків, колегія суддів вважає, що висновки суду про продовження існування зазначених прокурором ризиків є такими, що ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, тому відсутні підстави для зміни обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який у вигляді особистого зобов`язання.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність обставин, які виправдовують продовження дії обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи захисника обвинуваченого про відсутність належних та допустимих доказів винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції при перегляді на предмет законності ухвали суду першої інстанції про доцільність перебування під вартою обвинуваченого під час судового розгляду, оскільки вказані питання віднесені до компетенції суду першої інстанції.

Посилання захисника на відсутність письмового клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого не є безумовною підставою для визнання такої обставини підставою для скасування судового рішення, оскільки в порядку ст.331 КПК України заявлення прокурором клопотання саме у письмовій формі не вимагається.

Відтак, колегія суддів вважає, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого продовжено судом першої інстанції, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні на даній стадії судового розгляду.

Порушень норм кримінального процесуального законодавства, які б могли слугувати підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.
За таких обставин ухвала є законною.
Керуючись ст.404, 405,407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Суддя: Суддя: