Дата документу 25.10.2021 Справа № 331/5184/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 331/5184/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/537/21 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянула 25 жовтня 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 7 грудня 2020 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Токмака Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого органом досудового розслідування у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

28 червня 2017 року, приблизно о 4 год. 00 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, знаходячись на перехресті вул. Гоголя-вул. Базарна в м. Запоріжжя, підійшов до раніше не знайомого йому ОСОБА_7 та наніс останньому один удар кулаком правої руки в обличчя, від чого той упав, а після цього, уникаючи конфлікту, ОСОБА_7 почав відходити в бік вул. Жуковського в м. Запоріжжя. В цей же час, ОСОБА_8 , під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, наніс ОСОБА_7 не менше трьох ударів кулаком правої руки в область обличчя та правою ногою наніс не менше чотирьох ударів в область тулуба потерпілого, чим спричинив ОСОБА_7 згідно висновку експерта № 1680 від 29.06.2017 року: садна в ділянках лівого плеча, лівого ліктьового суглоба, в ділянках лівої та правої кисті, синець та садно в ділянці лівого передпліччя, синець в ділянці підборіддя праворуч, правого променево-зап`ясткового суглоба, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Після цього, ОСОБА_8 залишив місце злочину.

За наслідками судового розгляду суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення під час судового розгляду не надано належних та допустимих доказів щодо доведеності суб`єктивної сторони інкримінованого обвинуваченому злочину, навпаки, показання потерпілого спростовують доводи щодо умислу ОСОБА_8 на відкрите викрадення чужого майна, так як за наявності у потерпілого гаманця, барсетки, мобільного телефону, обвинувачений не скористався можливістю викрасти це майно та не намагався цього зробити. Разом з тим, вважав доведеною поза розумним сумнівом винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 в умисному спричиненні потерпілому легких тілесних ушкоджень, що знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, у зв`язку з чим прийшов до висновку про перекваліфікацію дій ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 7 грудня 2020 року:
ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень в дохід держави.

На підставі ст.ст. 74, 49 КК України звільнено ОСОБА_8 від покарання, провадження у справі закрито.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_8 ухвалено не обирати.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_7 завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Заявлений потерпілим ОСОБА_7 цивільний позов в частині стягнення майнової шкоди залишено без задоволення.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішення, фактичним обставинам кримінального провадження, а також у зв`язку із незастосуванням закону, який підлягає застосуванню. Просить скасувати вирок суду, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України направити на новий судовий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що змінюючи правову кваліфікацію діяння скоєного ОСОБА_8 , суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 94, 349 КПК України, не надав належної, повної та об`єктивної оцінки зібраним під час досудового розслідування доказам та оцінивши докази односторонньо, незаконно змінив кваліфікацію злочинного діяння з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України.

Зазначає, що всупереч дослідженим доказам, наданим стороною обвинувачення, які «поза розумним сумнівом» підтверджують направленість умислу обвинуваченого на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, однобічно прийняв покази сторони захисту.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, просив вирок суду скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Вказав про доведеність умислу обвинуваченого саме за ч. 2 ст. 186 КК України.
Потерпілий у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, зазначивши, що він був без майки та футболки. Він відчув удар в підборіддя і після цього він вже не відчував на собі ланцюжка.
Захисник у судовому засіданні висловив заперечення вимогам та доводам апеляційної скарги прокурора.
Обвинувачений в судовому засіданні підтримав думку свого захисника.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Під час апеляційного розгляду прокурор заявив клопотання про повторне дослідження доказів, яке не містить аргументованих доводів про таку необхідність, з огляду на вимогу автора апеляційної скарги про скасування вироку суду та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання та констатує відсутність підстав, передбачених ч.3 ст. 404 КПК України для повторного дослідження доказів.

За вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В порядку ст. 349 КПК України суд досліджує повно, об`єктивно та безпосередньо всі докази, обсяг дослідження яких визнано на початку судового розгляду.

За вимогами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються, окрім іншого: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

На переконання колегії суддів, вирок, ухвалений судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_8 , вказаним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Разом з тим, суд першої інстанції, за результатами судового розгляду вказаного кримінального провадження дійшов висновку, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів щодо доведеності суб`єктивної сторони інкримінованого обвинуваченому злочину, навпаки, показання потерпілого спростовують доводи щодо умислу ОСОБА_8 на відкрите викрадення чужого майна, так як за наявності у потерпілого гаманця, барсетки, мобільного телефону, обвинувачений не скористався можливістю викрасти це майно та не намагався цього зробити. Разом з тим, вважав доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 в умисному спричиненні потерпілому легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим перекваліфікував дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Проте, колегія суддів, звертаючись до змісту оскаржуваного вироку, ставить під сумнів обґрунтованість та вмотивованість висновків місцевого суду.

Так, змінюючи правову кваліфікацію скоєного ОСОБА_8 діяння, місцевий суд, в порушення вимог ст.ст. 94, 349 КПК України, не надав належної, повної та об`єктивної оцінки зібраним під час досудового розслідування доказам.

Районний суд, надавши перевагу показанням обвинуваченого про відсутність у нього умислу на відкрите заволодіння майном потерпілого, залишив поза увагою, що згідно показань потерпілого ОСОБА_7 , наданих ним в судовому засіданні, ОСОБА_8 під час бійки зірвав у нього з шиї золотий ланцюжок.

При цьому, районний суд не проаналізував показання потерпілого у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними в матеріалах провадження письмовими доказами.

Зокрема, зі змісту протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27.06.2017 року вбачається, що потерпілий пояснював про те, що невстановлена особа під час бійки відкрито заволоділа його золотим ланцюжком, який був у нього на шиї (т. 1 а.п. 148-149).

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 10.07.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_7 , останній пояснив, що ОСОБА_8 наносив йому удари, після чого правою рукою зірвав з його шиї золотий ланцюжок (т. 1 а.п. 152-160).

Під час апеляційного розгляду потерпілий вказав, що в момент скоєння відносно нього злочину він був роздягнутий (з голим торсом) та на шиї висів ланцюжок. Також зазначив про наявність у нього фрагменту ланцюжка, який залишився після проведення ремонту цього ланцюжка, що може ним бути наданий для проведення відповідного порівняльного дослідження.

Натомість, зазначені судом покази потерпілого засвідчують, що суд не встановлював обставин, які мають значення для всебічного та повного дослідження всіх обставин кримінального провадження, обов`язковість якого передбачена ст. 94 КПК України, а тому висновки суду щодо аналізу речового доказу про неможливість встановити приналежність вилученого у обвинуваченого фрагменту ланцюжка викраденому предмету, слід визнати передчасним.

Об`єктивні обставини, які впливають на вирішення питання щодо скерованості умислу ОСОБА_8 залишилися не з`ясованими судом першої інстанції і тому висновки суду про не доведення суб`єктивної сторони інкримінованого обвинуваченому злочину є недостатньо переконливими.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що сам суд, відображаючи покази потерпілого, зазначив у вироку, що обвинувачений зірвав з шиї ланцюжок.

Тобто, висновки районного суду не відповідають показанням потерпілого, викладеним судом у вироку та відомостям слідчого експерименту з ОСОБА_7 ,зміст яких засвідчує цілеспрямованість дій обвинуваченого.

Також суд не приділив достатньої уваги обставині виявлення та вилучення фрагменту ланцюжка з металу жовтого кольору у ОСОБА_8 під час проведення його обшуку при затриманні останнього.

Наведене засвідчує, що висновки суду першої інстанції вочевидь не відповідають наведеним у вироку доказам, а аргументування чому відкинуті покази потерпілого, свідка ОСОБА_11 , письмові докази судом не зазначено.

Крім того, з огляду на висунуте ОСОБА_8 обвинувачення за ч.2 ст. 186 КК України та остаточної кваліфікації дій останнього, є цілком безпідставним аналіз суду і наведення правової позиції Верховного суду щодо розмежування хуліганства та умисного тілесного ушкодження.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не надав оцінки зібраним в ході досудового розслідування доказам з точки зору достатності та взаємозв`язку, що вплинуло на обґрунтованість висновків щодо вчинення кримінального правопорушення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші, у зв`язку з чим судовий розгляд даного провадження не може вважатися справедливим, а прийняте процесуальне рішення законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваного вироку.

Переглядаючи вирок суду у межах, передбачених ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості виправити допущені місцевим судом помилки.

При цьому доводи прокурора щодо достатності доказової бази на підтвердження провини ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України судова колегія не розділяє внаслідок неможливості їх оцінити з огляду на заявлену апеляційну вимогу. З цього приводу слід додатково зазначити про неможливість іншим чином, ніж районний суд, оцінити докази та про неповноту судового розгляду, що за відсутності відповідних клопотань не може бути усунуто апеляційною інстанцією.

Наведені обставини згідно п.1, п.3 ч.1 ст. 409, ч.1 ст. 412, 415 КПК України обумовлюють скасування вироку з призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, виходячи із засад кримінального провадження, закріплених у ст.ст. 7-9 КПК України щодо законності, змагальності і диспозитивності.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі, повно, всебічно та неупереджено дослідити всі обставини провадження та, в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Відтак, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, зважаючи на вищенаведені обставини істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та одночасно неповноту судового розгляду.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 7 грудня 2020 року відносно ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 125 КК України скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4