Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 1-1/02
Провадження 1-о/711/7/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М УК Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі колегії:
головуючого судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі:
секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяви засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року за нововиявленими обставинами, колегія суддів -

ВСТАНОВИЛА :

У провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси перебувають на розгляді заяви засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року за нововиявленими обставинами: провадження справи № 1-о/711/7/21 справа 1-1/02; провадження 1-о/711/8/21 справа 1-1/02; провадження 1-о/711/9/21 справа 1-1/02; провадження 1-о/711/10/21 справа 1-1/02.
Засуджений ОСОБА_6 в своїх заявах зазначає, що вироком Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року його засуджено за ст.ст.69, 190-1, 223 ч.2 КК України (ред.1960 р.), ст.187 ч.4 КК України (ред..2001 р.) з застосуванням ст.42 КК України (ред.. 1960 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалою Верховного Суду України від 09.07.2002 року вирок залишено без змін.
Підставою для перегляду, на думку засудженого ОСОБА_6 , є той факт, що за результатами розгляду кримінальної справи йому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, хоча на час інкримінованого йому злочину (квітень 1998 року) такого виду покарання санкція статті 190-1 КК України (у редакції 1960 року) ще не містила. Водночас встановлене санкцією вказаної статті Кодексу покарання у виді смертної кари вже було скасовано. У зв`язку з цим засуджений ОСОБА_6 вважав, що йому мало бути призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі, яке він фактично відбув, а тому просив вирок апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року скасувати.
Крім того, після набрання вироку законної сили йому стали відомі обставини, які не були відомі на час судового розгляду ні йому, ні суду, але вони доводять незаконність і несправедливість вироку, так як винесений незаконним складом суду. Зокрема народний засідатель ОСОБА_8 1927 р.н., який брав участь у складі суду в якості народного засідателя, станом на день розгляду його справи мав вік 74 роки. Оскільки під час розгляду справи народний засідатель наділений повноваженнями судді, а тому на нього розповсюджуються вимоги та обов`язки передбачені ЗУ «Про статус суддів», згідно якого виконувати обов`язки судді має право особа до 65 років. Враховуючи, що на час розгляду кримінальної справи відносно нього, народний засідатель ОСОБА_8 перебував у віці, який значно більший за 65 років, що підтверджується архівною довідкою від 11.12.2018 року №291-р/05-08 виданою на запит Соснівського районного суду м.Черкаси від 04.12.2018 р. №712/11516/18/11034/2018, а тому вважає, що вирок ухвалено незаконним складом суду, а тому він підлягає перегляду за нововиявленими обставинами.
Крім того, під час постановлення вироку та призначення покарання у вигляді довідного позбавлення волі, суд вважав, що таке покарання відповідає правам людини та положенням Конституції України і міжнародним договорам ратифікованим Україною. Проте 05.06.2019 року із ЗМІ йому стало відомо, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі передбачене чинним законодавством порушує права людини і не відповідає вимогам Європейської Конвенції із захисту прав людини і основних свобод ст. 3 та Конституції України, а тому таке покарання не повинно було застосовуватися в його випадку. Вважає, це також ново виявленою обставиною, яка дає підстави на перегляд справи.
Крім того, Апеляційним судом Черкаської області його визнано винним у ряді злочинів. В основу вироку покладено зізнавальні покази, отримані у спільників під час досудового слідства без забезпечення доступу до захисників. Отже, у вироку суд послався на покази обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які на досудовому слідстві під фізичним насильством, шантажем рідних, про що вони пояснювали у суді, давали покази, підписували документи без адвокатів. Проте 03.07.20219 року із ЗМІ, а саме газети «Закон і Бізнес» йому стало відомо, що Європейський суд визнав такі докази такими, що порушують §1 та п.п. «с» §3 ст.6 Конвенції у рішенні від 24.04.2018 року у справі «Гелестей проти України» № 23040/07, на підставі якого постановою Великої палати Верховного Суду України № 810/5004 від 06.02.2019 року, скасовано вирок та направлено на новий розгляд до першої інстанції. Вважає, що всі підстави зазначені ним в його заявах, є нововиявленими, та такими, що дають підстави для звернення до суду, про перегляд вироку за нововиявленими обставинами. ОСОБА_6 підтримав свої заяви та просив задовольнити в повному обсязі. Пояснив, що вказані в заявах обставини нововиявленими обставинами, на підставі яких вирок має бути скасований та справу направлено на новий розгляд.
Захисник ОСОБА_7 доводи викладені в заявах засудженого про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року за нововиявленими обставинами підтримала та просила суд задовольнити заяви засудженого ОСОБА_6 з підстав, зазначених останнім.
Прокурор ОСОБА_11 в судовому засіданні заперечила проти задоволення заяв ОСОБА_6 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ст.ст.69, 190-1,223 ч.2 КК України (ред..1960 р.), ст.187 ч.4 КК України (ред..2001 р.) з застосуванням ст.42 КК України (ред.. 1960 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, за нововиявленими обставинами.
Заслухавши доводи учасників провадження, дослідивши письмові матеріали, заяви засудженого ОСОБА_6 та додані до такої заяви матеріали, колегія суддів дійшла наступних висновків:
У провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси перебувають на розгляді заяви засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року за нововиявленими обставинами (провадження справи № 1-о/711/7/21 справа 1-1/02; провадження 1-о/711/8/21 справа 1-1/02; провадження 1-о/711/9/21 справа 1-1/02; провадження 1-о/711/10/21 справа 1-1/02).
Зважаючи, на те що ОСОБА_6 в своїх заявах просить переглянути за нововиявленими обставинами один і той самий вирок суду, справи за його заявами підлягають об`єднанню в одне провадження з урахуванням вимог ст.334 КПК України
В судовому засіданні встановлено, що вироком Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року ОСОБА_6 засуджено за ст.ст.69, 190-1,223 ч.2 КК України (ред..1960 р.), ст.187 ч.4 КК України (ред..2001 р.) з застосуванням ст.42 КК України (ред.. 1960 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 09.07.2002 року вирок Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Глава 34 Кримінального процесуального кодексу України передбачає особливий вид провадження - провадження за нововиявленими обставинами.
Відповідно до положень ч.1 ст.459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими та виключними обставинами.
Відповідно до ч.2 ст.459 КПК України - нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Тобто статтею 459 КПК України визначено вичерпний перелік обставин, за якими судові рішення, що набрали законної сили можуть бути переглянуті.
В своїй заяві, засуджений посилається на той факт, що за результатами розгляду кримінальної справи йому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, хоча на час інкримінованого йому злочину (квітень 1998 року) такого виду покарання санкція статті 190-1 КК України (у редакції 1960 року) ще не містила. Водночас встановлене санкцією вказаної статті Кодексу покарання у виді смертної кари вже було скасовано. У зв`язку з цим засуджений ОСОБА_6 вважав, що йому мало бути призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі, яке він фактично відбув.
Відповідно до статті 64 Кримінального Кодексу України довічне позбавлення волі встановлюється (як покарання) за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
В рішенні ЄСПЛ« Лопата та інші проти України» від 10 грудня 2020 зазначено:
«1.Заявники скаржилися переважно на довічне ув`язнення без перспектив звільнення. Вони спиралися, прямо або по суті, на статтю 3 Конвенції, яка передбачає:
Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
2.Судповторює, що Конвенція не забороняє накладання довічного ув`язнення на осіб, засуджених за особливо тяжкі злочини, такі, як вбивство. Однак, для дотримання вимог статті 3 повинна існувати теоретична та фактична можливість скорочення такого вироку, що означає, що у ув`язненого повинна бути перспектива звільнення та можливість перегляду вироку.»
Українське законодавство передбачає таку можливість у статті 87 Кримінального Кодексу України та ч. 7 статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Згідно зі статтею 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Аналогічні висновки викладено і в п. 169.Рішення ЄСПЛ «Петухов проти України»: «Суд зазначає, що в Україні засуджені до довічного позбавлення волі можуть розраховувати на звільнення лише у двох випадках: якщо вони страждають на серйозне захворювання, несумісне з подальшим триманням під вартою, або якщо помилувані Президентом».
У відповідності до ч. 5ст. 9 КПК України суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення в справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, в якому зокрема зазначено, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру, чого засудженим не доведено.
Розглядаючи заяву засудженого в частині неправдивості пізнавальних показів отриманих у спільників засудженого під час досудового слідства без забезпечення доступу до захисників, які було покладено в основу вироку, колегія приходить до наступних висновків.
Процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених у ч.2 ст.459 КПК обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.
Колегія суддів зазначає, що згідно процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами підставою його здійснення є одна з визначених у ч.2 ст.459 КПК обставин, що на час подання відповідної заяви підтверджена належними засобами доказування.
З огляду на те, що за завідомо неправдиве показання свідка, у ст.384 КК передбачено кримінальну відповідальність, тому належним засобом доказування існування викладених у заяві засудженого обставин слід вважати процесуальне рішення за наслідками здійснення кримінального провадження, яким би було встановлено відповідні факти.
Проте належного підтвердження доводів у частини надання ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , завідомо неправдивих показань засуджений не надав. Результатів здійснення кримінальних проваджень за вказаними фактами матеріали справи не містять.
Як убачається з матеріалів справи, показання вказаних осіб були предметом безпосереднього судового дослідження, про наявність у них суперечностей суду було відомо на час розгляду справи, а тому в силу приписів ч.2 ст.459 КПК самі по собі такі розбіжності не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що обґрунтованого висновку про те, що одне лише посилання, без підтвердження належними доказами, на неправдивість показів ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , не може бути підставою для скасування вироку за нововиявленими обставинами, оскільки не є достатнім для сумнівів у законності остаточного й обов`язкового до виконання судового рішення, а тому заяву засудженого необхідно залишити без задоволення.
Крім того, посилання засудженого ОСОБА_6 на той факт, що вирок відносно нього ухвалено незаконним складом суду, оскільки народний засідатель ОСОБА_8 1927 р.н., який брав участь у складі суду в якості народного засідателя, станом на день розгляду його справи мав вік 74 роки. Оскільки під час розгляду справи народний засідатель наділений повноваженнями судді, а тому на нього розповсюджуються вимоги та обов`язки передбачені ЗУ «Про статус суддів», згідно якого виконувати обов`язки судді має право виконувати особа до 65 років. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про судоустрій України» (в редакції від 05.07.2001, підстава - 2531-III) народні засідателі при здійсненні правосуддя користуються всіма правами судді.
Згідно зст.7 Закону України «Про судоустрій України» правосуддя в Україні здійснюється у відповідності до Конституції ( 254к/96-ВР ) та законів України. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються судами як частина національного законодавства України. (Стаття 7 в редакції Законів N 4017-12 від 24.02.94, N 2531-III ( 2531-14 )від 21.06.2001 )
Статтею 55 Закону України «Про судоустрій України» визначено вимоги до кандидатів у судді і народні засідателі, а саме вимоги до кандидатів у судді визначаються Законом України "Про статус суддів" ( 2862-12 ). Народним засідателем апеляційного суду може бути громадянин України, який на день обрання досяг 30-річного віку. (частина друга статті 55 із змінами, внесеними згідно із Законом N 2531-III ( 2531-14 )від 21.06.2001). Не може бути народним засідателем особа, яка має судимість, особа з обмеженою дієздатністю або яку за рішенням суду визнано недієздатною.
Статтею 56 вищезазначеного закону народні засідателі закликаються до виконання своїх обов`язків у судах в порядку черговості не більш, як на місяць на рік, крім випадків, коли продовження цього строку викликається необхідністю закінчити розгляд судової справи, початої з їх участю. ( Стаття 56 із змінами, внесеними згідно із Законом № 4017-12 від24.02.94 ).
Статтею 58 Закону України «Про судоустрій України» визначено припинення повноважень суддів і звільнення їх з посади проводиться на підставах і в порядку, встановлених Законом України "Про статус суддів" (2862-12), однак народні засідателі можуть бути відкликані виборцями або органом, який їх обрав, за поданням голови відповідного суду, якщо вони не виправдали виявленої їм довіри або вчинили дії, не гідні звання народного засідателя. (Стаття 58 в редакції Закону № 4017-12 від 24.02.94 )
Враховуючи вищезазначені норми законів, суд вважає, що заява ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року не підлягає до задоволення, оскільки засуджений ОСОБА_6 , як на підставу перегляду вироку за нововиявленими обставинами, вказує винесення вироку неналежним складом суду, а саме, те, що народному засідателю ОСОБА_8 , який був в складі суду, на момент винесення вироку, було вже понад 65 років.
Законами України «Про статус суддів» та «Про судоустрій України», які діяли на час винесення вироку, а саме 28.01.2002 не містили ніяких обмежень, щодо вікових обмежень народних засідателів.
Посилання засудженого ОСОБА_6 на статтю 59 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що народні засідателі, не можуть здійснювати правосуддя по досягненню ними 65 річного віку, суд не може взяти до уваги, оскільки вищезазначена стаття міститься в редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (№ 2456- УІ від 07.07.2010 зі змінами і доповненнями, який втратив чинність 27.03.2015), а одже в даному випадку, суд вважає, що склад суду на день винесення вироку від 28.01.2002 був легітимний. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для перегляду вироку апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року за ново виявленими обставинами за вказаних обставин.
Відповідно до п.п.42, 43 свого рішення ЄСПЛ від 9 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» суд наголошував на тому, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися в контексті преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав.
Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилося під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі.
Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого і неспростовного характеру.
Судом не встановлено таких обставин суттєвого і неспростовного характеру, які б не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі собою або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення заяви ОСОБА_6 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року за нововиявленими обставинами.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.7, 9, 370-372, 375-376, 459-467 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :

Об`єднати провадження 1-о/711/7/21 справа 1-1/02; провадження 1-о/711/8/21 справа 1-1/02; провадження 1-о/711/9/21 справа 1-1/02; провадження 1-о/711/10/21 справа 1-1/02 за заявами засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року за нововиявленими обставинами та присвоїти їм єдиний номер провадження 1-о/711/7/21, справа 1-1/02.
Залишити без задоволення заяви засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 року за нововиявленими обставинами.
Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси на протязі семи днів з дня її оголошення.
Відповідно до ч.3 ст.395 КПК України для осіб які перебувають під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Повний текст ухвали виготовлено та проголошено 06.12.2021 року о 14.30 год.

Головуючий: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_3
Суддя: ОСОБА_2