ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2239/21 Справа № 205/1562/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
представника потерпілої ОСОБА_9
обвинуваченої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000292 за апеляційними скаргами прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_11 , обвинуваченої ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_12 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпра, громадянки України, заміжньої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
В с т а н о в и л а:

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року ОСОБА_10 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу з урахуванням положень ст. 69 КК України у розмірі 2 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38 250 гривень, розстрочивши виплати штрафу певними частинами на 12 місяців, зобов`язавши сплачувати рівними частинами по 3 188 гривень, починаючи з моменту набрання чинності цим вироком, без позбавлення права керування транспортними засобами.
Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 10 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_12 до ОСОБА_10 було відмовлено.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винною в тому, що вона 05.02.2020 року близько 15:50 годин керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась в Новокодацькому районі м. Дніпро по вул. Генерала Волівача з боку вул. Старий шлях в напрямку вул. Природної.
Під час руху ОСОБА_10 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожніх обставин та їх змін, перед виконанням маневру обгону не переконалася в тому, що своїм маневром не створить небезпеки іншим учасникам руху, виконуючи обгін, виїхала на смугу зустрічного руху, не обрала безпечну швидкість руху керованого нею автомобіля, не врахувала дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати можливість постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, внаслідок чого втратила контроль над керуванням транспортного засобу, і в районі будинку АДРЕСА_2 скоїла зіткнення з велосипедом під керуванням велосипедиста ОСОБА_12 , яка рухалась у зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедистці ОСОБА_12 спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового поперечного перелому лівої великогомілкової та малогомілкової кісток у середній третині зі зміщенням уламків, не менше 20-ти синців - по зовнішній поверхні лівого стегна від верхньої до нижньої третини з переходом відповідно на проекцію лівого колінного суглобу, по передньо-зовнішній поверхні лівої гомілки від верхньої до нижньої кінцівки, по внутрішній поверхні лівого гомілково-ступневого суглобу з переходом на тильну поверхню лівої стопи в проекцію 3-5-ї плюснових кісток, по внутрішній поверхні правої гомілки у верхній третині, по передньо-внутрішній поверхні правої гомілки у середній третині, 8-ми саден - по задній поверхні правого та лівого ліктьових суглобів, по зовнішній поверхні правої гомілки у верхній третині, по передній поверхні правої гомілки на межі верхньої та середньої третини (частково на тлі синця), по передній поверхні лівої гомілки у середній третині (на тлі синця), в проекції серединного квадрату лівої сідниці.
Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, можливо сказати, що вони могли утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів), або при ударі об такий (такі), якими могли бути і виступаючі частини рухаючись авто- та вело-засобів за умов дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи характер, локалізацію та ступінь ознак загоєння виявлених у неї тілесних ушкоджень, дані медичної документації, можливо вказати, що ушкодження утворилось незадовго до надходження на стаціонарне лікування в КНП «МКЛ №2» ДМР. Виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день) відповідно до п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року №6 - термін зрощення кісткової тканини понад 21-ну добу.
В даній дорожній обстановці водій автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 повинна була діяти відповідно до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України.
При заданому механізмові події дії водія автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. Технічна можливість запобігти вказаній ДТП для водія автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 визначалася виконанням нею вимог п.12.1 Правил дорожнього руху і для неї не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволили б їй виконати зазначені вимоги ПДР.
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_10 , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушила вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України, який встановлює наступне: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням події даної ДТП.

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2021 року в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_10 за ч. 1 ст.286 КК України покарання у вигляді штрафу у розмірі 350 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у дохід держави, що становить 5950 гривень. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що не заперечуючи доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_10 у скоєнні нею злочину, не оскаржуючи фактичних обставин злочину, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду, вважає, що вирок суду у цьому провадженні підлягає скасуванню в частині призначення покарання ОСОБА_10 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого призначено покарання суворіше, ніж передбачено законом про кримінальну відповідальність, що діяв на момент скоєння злочину, оскільки у вироку при призначенні покарання судом безпідставно застосована санкція ч. 1 ст.286 КК України, що посилює покарання обвинуваченої та була введена в дію після вчинення ОСОБА_10 злочину.
Звертає увагу, що згідно з обвинувальним актом ОСОБА_10 вчинила злочин 05.02.2020 року, тобто до набрання чинності законом, який посилює відповідальність, і редакцією норми ч. 1 ст. 286 КК України, яка діяла на момент вчинення цього кримінально-протиправного діяння, було передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Втім, суд першої інстанції призначив обвинуваченій ОСОБА_10 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу з урахуванням положень ст.69 КК України у розмірі 2 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 38 250 гривень, розстрочивши виплати штрафу певними частинами на 12 місяців, зобов`язавши сплачувати рівними частинами по 3 188 гривень, починаючи з моменту набрання чинності вироком.
З огляду на зазначене прокурор вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, тобто неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, що потягло за собою також і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

- обвинувачена ОСОБА_10 просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2021 року в частині призначеного покарання змінити та призначити їй покарання за ч.1 ст. 286 КК України у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що не оспорює доведеність своєї вини та правильність кваліфікації її дій, однак вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання допустив неправильне застосування закону України «про кримінальну відповідальність». Так, Законом України від 22.11.2018 року № 2617-VIII, який набрав законної сили 01.07.2020 року, у санкцію ч. 1 ст. 286 КК України були внесені зміни які погіршують кримінальну відповідальність, а саме в абзаці другому частини першої слова "від двохсот до п`ятисот" були замінені словами "від трьох тисяч до п`яти тисяч", а слова "або без такого" виключити. Кримінальне правопорушення ОСОБА_10 вчинила 05.02.2020 року, тобто до набрання чинності вказаним законом, призначення покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в даному випадку є найбільш суворим видом покарання ніж покарання у вигляді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Зауважує, що станом на 05.02.2020 року діяла ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону № 586-VI від 24.09.2008 року), санкція якої передбачала покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Тобто призначаючи покарання обвинуваченої ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції не врахував положення ст. 4 КК України та безпідставно застосував санкцію ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції № 2617-VIII від 22.11.2018 року), який у даному випадку не підлягав застосуванню, оскільки він погіршує становище обвинуваченої.

- потерпіла ОСОБА_12 просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Цивільний позов ОСОБА_12 - задовольнити.
Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 18 352 грн. 62 коп., втрачений заробіток за період з 05 лютого 2020 року по 11 вересня 2020 року в розмірі 173 177 грн. 40 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., а всього 291 530 грн. 02 коп.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у вироку суд належним чином не мотивував своє рішення щодо застосування положень ст. 69 КК України, що призвело до м`якості призначеного ОСОБА_10 основного покарання.
Вказує на те, що вирок суду не містить мотивування, в яких саме діях обвинуваченої виявлялося щире каяття, оскільки вважає, що тривале невідшкодування ОСОБА_10 завданої їй шкоди свідчить про відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, оскільки злочин було вчинено 05 лютого 2020 року, а обвинувачена до теперішнього часу в повному обсязі не відшкодувала завдану потерпілій матеріальну та моральну шкоду.
Зазначає, що посилаючись на активне сприяння розкриттю злочину як на обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_10 суд не зазначив, які саме її добровільні дії були спрямовані на допомогу органам досудового слідства та суду у встановлені обставин вчиненого злочину.
Таким чином, обвинувачена ОСОБА_10 не відшкодувала їй матеріальну та моральну шкоду, завдану злочином, що свідчить про відсутність повного добровільного відшкодування завданих нею збитків і в її не бажанні усунути негативні наслідки та компенсувати завдану їй шкоду. А суд у повній мірі не врахував, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень у потерпілої значно погіршився стан здоров`я, вона перенесла важкі хірургічні операції, і у зв`язку з цим їй було завдано значної фізичної та моральної шкоди.
Також апелянт звертає увагу, що обгрунтовуючи свої висновки про незастосування до обвинуваченої додаткового покарання суд послався головним чином на тяжкість вчиненого злочину, необережну форму вини та дані, що позитивно характеризують її особу, проте, на думку потерпілої, ці обставини були враховані судом при призначенні основного покарання, але разом з тим з урахуванням особливостей скоєного кримінального правопорушення вони не є підставами для не призначення додаткового покарання у виді позбавлення спеціального права, яке в даному випадку, як вважає апелянт, є визначальним для досягнення мети попередження нових злочинів, передбаченої ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України.
Крім того, потерпіла вважає, що обвинувачена не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Полісу № АО/1927428), оскільки в Полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/1927428, строк дії з 21 червня 2019 року до 20 червня 2020 року, страхувальником вказано ОСОБА_13 .
Зазначає, що судом безпідставно не було задоволено її позов в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої їй внаслідок ДТП в розмірі 18 352,62 гривень, яка складається з витрат на ліки та лікарські засоби, які відповідно до доданих до позовної заяви чеків становлять суму 9 352,62 грн.; шкоди, пов`язаної із знищенням її велосипеда вартістю 5 000 грн.; шкоди, пов`язаної із знищенням мобільного телефону марки «Dodjee Х-60», вартістю 4 000 грн.
Посилається й на те, що згідно з довідкою АТ «Дніпроважмаш» від 22 жовтня 2020 року № 90 вона займає на цьому підприємстві посаду електромонтеру з обслуговування підстанції і її середньомісячна заробітна плата за останні З місяці до отримання травми складає 8 377 грн. 31 коп. (за листопад 2019 року 8 093,34 грн. + за грудень 2019 року 8 380,25 грн. + за січень 2020 року 8 658,35 грн. / 3). Термін з дня отримання нею тілесних ушкоджень по день виходу на роботу (день виписки з лікарняного 11 вересня 2020 року) складає 220 днів. Згідно розрахунку її середньоденний розмір втраченого заробітку складає 787 грн. 17 коп., тому за 220 днів втрачений заробіток за період з 05 лютого 2020 року по 11 вересня 2020 року складатиме 173 177 грн. 40 коп. і він, як вважає потерпіла, підлягає стягненню з обвинуваченої ОСОБА_10 на її користь.
Щ о стосується розміру моральної шкоди, стягнутої судом з обвинуваченої на її користь в розмірі 10 000 гривень, то в цій частині потерпіла також виражає свою незгоду та зазначає, що з урахуванням кількості, глибини, тривалості моральних страждань, деякі з яких вона переживає та відчуває до теперішнього часу і буде змушена відчувати усе своє життя, виходячи з принципів розумності та доцільності, вона оцінює спричинену їй моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень, яка є тією належною компенсацією, яка необхідна для відновлення її фізичного, психічного та психологічного стану, порушених позитивних звичок та соціальних стосунків. Вважає, що ця шкода складається в її випадку з відчуття глибокого страху за своє життя та здоров`я під час, коли автомобіль здійснив на неї наїзд; з відчуття гострого фізичного болю та глибокого психологічного стресу від заподіяних тілесних ушкоджень у вигляді закритого уламкового поперечного перелому кісток зі зміщенням та сінців на стегнах та гомілках; з відчуття постійного стресу та фізичного болю на протязі періоду лікування, з яких вона 21 день знаходилась на стаціонарному лікуванні в досить незвичних, дискомфортних умовах; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що 11 лютого 2020 року вона перенесла хірургічну операцію; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що вона вимушена ходити на костилях, що зумовило не тільки фізичний біль, а ще й додаткові психологічні страждання; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що на значний час вона доставляє багато додаткового незвичного клопоту по догляду за собою своїм близьким та рідним; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що через скоєну ДТП вона перестала бачитись та зустрічатись зі своїми родичами, друзями та знайомими так часто, як це було до цього; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що на тривалий час частково змінився її звичайний уклад життя, через що вона не могла на протязі тривалого часу задовольняти свої звичайні звички та потреби, як це було раніше; з моральних страждань, пов`язаних з тим, що внаслідок ДТП, через заподіяні травми, вона втратила роботу та отримала направлення на обстеження до МСЕК для встановлення групи інвалідності.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та частково апеляцію обвинуваченої, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги потерпілої.
Обвинувачена та її захисник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу обвинуваченої, частково підтримали апеляцію прокурора, заперечували проти задоволення апеляції потерпілої.
Потерпіла та її представник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу потерпілої, заперечували проти задоволення апеляції прокурора та обвинуваченої.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступного.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Висновок суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_10 за ч.1 ст. 286 КК України та доведеність її вини в поданих апеляційних скаргах не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Аналізуючи доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченої про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_10 покарання, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_10 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів, його наслідки, вчинений з необережності, особу обвинуваченої, яка на обліках у лікаря-нарколога і лікаря-психіатра не перебуває, за місцем мешкання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні трьох малолітніх дітей 2008, 2010 та 2017 року народження, має статус матері у багатодітній сім`ї, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування завданої шкоди, які були зазначені і органом досудового розслідування в обвинувальному акті, і які визнані судом в якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_10 , а також відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої у відповідності до ст. 67 КК України, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Разом з цим, визначаючи обвинуваченій розмір штрафу за вчинене кримінальне правопорушення суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, тобто застосував закон, який не підлягав застосуванню, що потягло за собою призначення більш суворого покарання, ніж передбачено законом.
Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення, як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.
З цією вимогою кореспондуються вимоги ст. 370 КК України про ухвалення компетентним судом згідно з вимогами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Апеляційним переглядом встановлено, що ОСОБА_10 05 лютого 2020 року вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону України № 586-VI від 24.09.2008 року), санкція якого передбачала покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
01.07.2020 року набрав чинності Закон України № 2617-VIII від 22.11.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень». Цим законом внесено відповідні зміни до санкції ч.1 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження карається штрафом від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Таким чином, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, який набрав чинності з 01 липня 2020 року, який набрав чинності після вчинення обвинуваченою ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, не пом`якшує відповідальність та жодним чином не поліпшує її становище, а отже, й не має зворотної дії в часі і відповідно покарання останній необхідно було визначити в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України в редакції, що була чинною на час скоєння кримінального правопорушення (в редакції Закону № 586-VI від 24.09.2008 року).
Проте, як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції вищезазначених вимог закону не дотримався та призначаючи обвинуваченій покарання застосував санкцію ч.1 ст.286 КК України, яка була введена в дію після вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, чим посилив ступінь кримінальної відповідальності за вчинене нею правопорушення, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.
Що ж до розміру покарання, яке необхідно призначити обвинуваченій ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, то в даному випадку апеляційний суд вважає, що законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню обвинуваченої та попередженню вчиненню нею нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді штрафу в розмірі 350 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 5 950 гривень, а відтак апеляційні вимоги обвинуваченої ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню, а прокурора - задоволенню в повному обсязі, вимоги ж апеляційної скарги потерпілої в частині призначення обвинуваченій покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян задоволенню не підлягають.
З урахуванням викладеного, оскільки апеляційним судом обвинуваченій ОСОБА_10 призначається покарання у виді штрафу за ч.1 ст. 286 КК України в редакції Закону № 586-VI від 24.09.2008 року в розмірі, який є значно меншим за той, що був призначений судом першої інстанції навіть за умови застосування положень ст.. 69 КК України, то посилання у вироку на дану норму КК відносно основного покарання в даному випадку, як і на ч. 4 ст. 53 КК України стосовно розстрочення виплати штрафу певними частинами є безпідставним, як і посилання суду саме на приписи ч.2 ст. 69 КК України в частині вирішення питання не застосування до обвинуваченої ОСОБА_10 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, оскільки ця норма закону стосується не призначення тільки додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в санкції ч. 1 ст. 286 КК України в редакції Закону № 586-VI від 24.09.2008 року позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років виступає в якості альтернативного додаткового покарання.
Що ж стосується вирішення питання застосування до обвинуваченої ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то в даному випадку колегія суддів вважає слушними доводи, викладені в апеляційній скарзі потерпілої, з огляду на наступне.
Так, положеннями ст. 65 КК України визначено, що при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Тобто, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Санкція частини першої статті 286 КК України (в редакції Закону № 586-VІ від 24.09.2008) передбачає можливість застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування, і вирішення цього питання законодавець відніс на розсуд суду, в залежності від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, наслідків, які настали, тощо.
В кожному конкретному випадку судом можуть бути враховані індивідуальні особливості вчиненого діяння, тривалість протиправної поведінки та її наслідків, а також позиція потерпілого про призначення покарання.
За таких обставин навіть позитивна характеристика, наявність на утриманні малолітної дитини та відшкодування завданих потерпілим збитків не можуть бути визнані мотивованими підставами для висновку про не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Апеляційний суд враховує також і те, що вчинене ОСОБА_10 кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція потерпілої у справі щодо покарання, яке вона повинна понести за вчинене, при вирішенні цього питання судом не є вирішальною, вона враховується в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність, зокрема щодо призначення покарання.
Колегія суддів вважає, що обставини, які були встановлені судом першої інстанції під час призначення обвинуваченій покарання, спосіб і обстановка вчинення необережного кримінального правопорушення свідчать, що ОСОБА_10 не є суспільно небезпечною особою, разом з цим як під час судового, так і під час апеляційного розгляду не було встановлено даних на підтвердження того, що діяльність обвинуваченої, пов`язана з правом керування транспортним засобом, є основним джерелом її доходу чи остання потребує постійного користування транспортним засобом з певних медичних причин, існування яких потребувало б більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації, а тому, з огляду на викладене не перебування на обліках у лікаря-нарколога і лікаря-психіатра, позитивна характеристика за місцем мешкання та роботи, наявність на утриманні трьох малолітніх дітей, статус матері у багатодітній сім`ї, відсутність завдання скоєним злочином шкоди державним чи суспільним інтересам з урахуванням наведених вище обставин не свідчить про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_10 без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Крім вирішення питання щодо необхідності та доцільності призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, необхідно також визначити справедливий розмір такого покарання.
Вищенаведені обставини та дані в їх сукупності дають підстави зробити висновок про те, що позбавлення ОСОБА_10 права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, враховуючи дані про особу обвинуваченої, конкретні обставини кримінального провадження і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, буде справедливим та необхідним покаранням у такому випадку.
Приходячи до такого висновку, суд враховує свої дискреційні повноваження (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, які охоплюють повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування вироку суду в частині призначення обвинуваченій ОСОБА_10 покарання, оскільки в даному конкретному випадку суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що цілком узгоджується з нормами діючого кримінального процесуального законодавства.
З огляду на вищевикладене, оскільки за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку про призначення обвинуваченій ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, і при призначенні покарання не підлягають застосуванню положення ст.. 69 КК України та ч.4 ст. 53 КК України, колегія суддів вважає, що вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року в частині призначення покарання ОСОБА_10 підлягає скасуванню згідно з п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_11 , обвинуваченої ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_12 - задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року щодо ОСОБА_10 в частині призначення покарання - скасувати.
Призначити ОСОБА_10 і покарання за ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону України № 586-VI від 24.09.2008 року) у виді штрафу в розмірі 350 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5 950 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії вироку безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.

Судді:

_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4