Справа №585/3174/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/684/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, якою йому відмовлено в задоволенні клопотання про дострокове звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_5 з клопотанням про дострокове звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, яке мотивував тим, що він за період відбування покарання з 2004 року по 2020 рік не вчинив жодного злочину, не працевлаштований та не заробляє кошти з причин, що не залежать від його волі, після звільнення планує створити сім`ю, працевлаштуватися та погашати позов, бути корисним суспільству. А тому і просив суд достроково звільнити його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

04.02.2021 року ухвалою Роменського міськрайонного суду засудженому ОСОБА_5 в задоволенні вказаного клопотання відмовлено, оскільки законодавством вирішення судом питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі чи заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, не передбачено.

Не погодившись з таким рішенням суду засуджений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій просив ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.02.2021 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою достроково звільнити його від відбування подальшого покарання у виді довічного позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог засуджений зазначав, що рішення суду незаконне та необ`єктивне. Звертав увагу на положення п.п. 2, 14 ч.1 ст. 537 КПК України відповідно до яких суд, в ході виконання вироку, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. Вказане, на переконання засудженого, дає право суду на вирішення і зазначеного в його клопотанні питання, а відмова суду в задоволенні його вимог порушує положення Конституції України. Наголошував, що в клопотанні зазначав про претензії до України щодо ст. 26 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, цитував ст. 2 і ст. 26 вказаного пакту, ст. 24 Конституції України та ст. 26 Венської Конвенції «Про право міжнародних договорів», якими, на його думку, суд і мав керуватись при винесенні рішення. Також, засуджений розкривав поняття дискримінації, зазначав про відсутність в судової гілки влади незалежності, про її політизацію, про загрозу демократії в державі та про відсутність в суду першої інстанції, який розглядав його клопотання, кваліфікації в частині міжнародного права. Зазначав засуджений і про інститут президентського помилування, яке Європейським Судом з прав людини визнано неефективним в Україні. З огляду на викладене просив суд апеляційної інстанції виправити ситуацію та не допускати порушення ст. 26 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права.

Про дату, час і місце судового засідання учасники провадження судом апеляційної інстанції повідомлялись, однак вони всі подали заяви про слухання справи у їх відсутність. З огляду на викладене та з метою дотримання розумних строків судового розгляду, колегія суддів вважає за необхідне розгляд апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 провести в порядку письмово провадження, що узгоджується зі ст. 406 КПК України.

Тому, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з ухвали суду, суд першої інстанції зазначені вимоги виконав в повному обсязі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2005 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115, п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 358, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі (а.с. 33-34).

Ухвалою Верховного Суду України від 31.05.2005 року вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2005 року залишено без змін (а.с. 35).

Також судм встановлено, що вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2005 року набрав законної сили 31.05.2005 року, що узгоджується з розпорядженням про виконання цього вироку (а.с. 36).

В поданому до суду клопотанні засуджений ОСОБА_5 ставив питання про його дострокове звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, у задоволенні якого суду відмовив, посилаючись на те, що законодавством вирішення судом питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі чи заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, не передбачено, що на переконання колегії суддів, є правильним.

Так, підстави для умовно-дострокового звільнення регламентовано ст. 81 КК України, яка передбачає, що до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Відповідно до ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Якщо ставиться питання щодо застосування ст. 81 КК України, то обов`язкової умовою для можливого звільнення засудженого від відбування покарання умовно- достроково є фактичне відбуття ним певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненого ним злочину.

Разом з тим, у питанні, що розглядається, суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, тоді як чинне законодавство України не має механізму захисту осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що обґрунтовуючи своє клопотання та доповідаючи про підстави його подання, ОСОБА_5 не вказує на будь-які відомості, які б ствердно свідчили про його щире переконання в тому, що вже відбутий ним термін покарання має своїм наслідком його виправлення та перевиховання.

При розгляді справи "Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства" 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Отже, чинним законодавством України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

При цьому, слід зазначити, що згідно з Положенням про порядок здійснення помилування, затвердженим Указом Президента України № 223/2015 від 21.04.2015 засуджена особа до особистого клопотання про помилування може долучити інші документи, які, на її погляд, мають значення для застосування помилування.

Таким чином, у своєму зверненні до Президента, засуджений має право викласти свої доводи щодо недієвості державного механізму помилування, з посиланням на наведене ним рішення Європейського суду з прав людини, а також, відомості, що на його думку підтверджують відсутність підстав для продовження визначеного йому покарання.

Доказів того, що засуджений звертався до Президента України для розгляду в установленому порядку питання про помилування матеріали справи не містять.

В силу Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі "Петухов проти України".

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини "Пєтухов проти України (2)" від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини повторює, що Договірні держави користуються широкою свободою розсуду, вирішуючи питання щодо належної тривалості покарання у виді позбавлення волі за конкретні злочини. Сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції.

Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого (п. 193).

Тим не менш, Європейський суд з прав людини зазначив, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру.

Характер встановленого за ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Європейського суду з прав людини (п. 194).

Отже, Європейський суд з прав людини визначив, які заходи повинна вжити Україна для виправлення ситуації з встановленим порушенням (вжити заходи загального характеру - впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі), при цьому Судом окремо обумовлено, що застосування довічного позбавлення волі будь-яким чином не суперечить вимогам Конвенції.

Тобто, для вирішення цієї проблеми держава має вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейського суду з прав людини (§194).

При цьому право на розгляд питання щодо дострокового звільнення від довічного позбавлення волі не означає, що засудженого звільнять. Звільнення можливе тільки за умови, якщо зникнуть обґрунтовані "пенологічні підстави" для подальшого ув`язнення.

Одним із найбільш важливих кроків при визначенні ефективної політики щодо довічного позбавлення волі є розроблення справедливої, добре обміркованої та гуманної процедури, що дозволить оцінити "готовність" того чи іншого засудженого до виходу на волю та повноцінного існування в соціумі.

Однак, що також і доводиться поданими ОСОБА_5 документами, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави у суду вирішувати питання дострокового звільнення засудженого від відбування довічного позбавлення волі, або ж встановлення строку та умов звільнення, тому правильним видається наголошення на тому, що суди не є суб`єктами уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод та в даному випадку єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої в тому числі належить й прийняття законів.

З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитись з дододами засудженого про існування підстав для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, що на думку засудженого мав вирішити суд в порядку ст. 537 КПК України.

Колегія суддів зазначає, що дійсно у рішенні справі "Петухов проти України" Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції.

Крім того, у справі "Лопата та інші проти України" Європейським судом з прав людини також визнано, що довічне ув`язнення без перспектив звільнення розкриває порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де закріплено, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню".

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у цих рішеннях вказав, з огляду на неможливість скорочення строків довічного позбавлення волі заявників зазначив, що саме визнання порушення і є достатньою справедливою сатисфакцією (п. 201 рішення "Пєтухов проти України", п. 4 рішення "Лопата та інші проти України).

Незважаючи на викладене, суд зазначає, що він не є законодавчим органом, а діє лише в межах чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а тому, без відповідного порядку та повноважень, не наділений правом перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі. Крім того, як вказувалося вище, суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, якщо підходити до кожного засудженого індивідуально та погоджується, що чинне законодавство України не має механізму усунення таких прогалин у правах осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.

Відхиляючи клопотання ОСОБА_6 суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що не вбачає у такому рішенні порушення так званого трискладового тесту, що широко застосовується Європейським судом з прав людини та являє собою юридичну конструкцію і засіб для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Тест вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності вказаних трьох умов (законність, легітимна мета, необхідність у демократичному суспільстві). Обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи. Хоча назва "трискладовий тест" є умовною й прямо не передбачена у практиці Європейського суду з прав людини, власне умови зазначаються у багатьох рішеннях цього суду. Наприклад, у рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 2.12.2010 р., заява № 30856/03, Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (п. 42). Така концепція міститься і в інших рішеннях Європейського суду з прав людини, наприклад у рішеннях у справах "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine) від 18.12.2008 р., заява № 39948/06, п. 47; "Вєренцов проти України" (Vyerentsov v. Ukraine) від 11.04.2013 р., заява № 20372/11, п. 51; "Сергій Волосюк проти України" (Sergey Volosyuk v. Ukraine) від 12.03.2009 р., заява № 1291/03, п. 81, та інших рішеннях), тобто її можна вважати усталеною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у процесуальному у питанні, що розглядається, порушення трискладового тесту у зв`язку з відмовою в умовно-достроковому звільненні від відбуття довічного ув`язнення не мав місця, адже перший елемент цього тесту - законність втручання та обмеження права (законну мету) є не пройденим, адже на момент постановлення цієї ухвали наявний в Україні правопорядок не передбачає можливості постановлення судового рішення про задоволення клопотання засудженого до довічного позбавлення волі про його умовно-дострокове звільнення, не визначає для цього підстав, умов, критеріїв. Цей правопорядок ґрунтується на певних пенологічних напрацюваннях держави, втілених у чинних кодифікованих та інших нормативних актах, є таким, що поки що не втілив позитивні зобов`язання держави та чисельну практику Європейського суду з прав людини, проте місцевий загальний суд не вбачає можливості його змінити своїм рішенням.

Щодо доводів обвинуваченого про дискримінацію, про відсутність в судової гілки влади незалежності, про її політизацію, про загрозу демократії в державі та про відсутність в суду першої інстанції, який розглядав його клопотання, кваліфікації в частині міжнародного права, то колегія суддів не може визнати їх підставами для звільнення засудженого від відбування покарання умовно-достроково, оскільки як вказувалося вище на законодавчому рівні механізм такого звільнення щодо осіб засуджених до довічного позбавлення волі не врегульований, а викладені в апеляційній скарзі засудженого доводи є його суб`єктивною думкою.

Щодо неефективності інституту президентського помилування, яке Європейським Судом з прав людини визнано неефективним в Україні, про що також наголошував засуджений у своїй скарзі, то вказана обставина не є предметом даного апеляційного розгляду і в її обговорення колегія суддів не вдається.

Отже, враховуючи відсутність у Конституції України та законах України повноважень суду на застосування умовно-дострокового звільнення до особи, засудженої до довічного позбавлення волі або ж замінювати покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, несуперечність застосування покарання у виді довічного позбавлення волі нормам міжнародного права, на даний час відсутні правові підстави для задоволення клопотання засудженого.

З огляду на викладене, підстав для скасування ухвали суду та звільнення засудженого від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 406, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, якою засудженому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено в задоволенні клопотання про дострокове звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на цю ухвалу, без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4