Справа №591/6524/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/422/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Хуліганство
УХВАЛА
Іменем України

16 лютого 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/6524/19 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Сум від 07.07.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 296 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду першої інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч. 4 ст. 296 КК на ч. 2 ст. 125 КК та призначити йому покарання в межах санкції цього закону. Вимоги обгрунтовані тим, що дії ОСОБА_9 необґрунтовано кваліфіковані за ч. 4 ст. 296 КК, оскільки обвинувачений підібрав на місці кримінального правопорушення предмет (пляшку), який не був спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень. Не доведено, що ОСОБА_9 вдарив потерпілу пляшкою по голові для того, щоб ця пляшка розбилася, і щоб потім наносити нею удари потерпілій залишками пляшки. Крім того, ОСОБА_9 наніс тілесні ушкодження потерпілій на грунті конфлікту та особистої неприязні, а сам по собі факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не є достатньою підставою для кваліфікації дій як хуліганство. Суд дійшов невірного висновку про відсутність щирого каяття, так як ОСОБА_9 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК. Також судом проігноровано наявність такої пом`якшуючої покарання обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Вироком Зарічного районного суду м. Сум від 07.07.2021 ОСОБА_9 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 296 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 5 років. Згідно ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, за які ОСОБА_9 засуджений цим вироком та вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 15.12.2020, шляхом часткового складання призначених покарань, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 5 років 1 місяць.

Згідно вироку, 22.07.2019 близько 20:20 ОСОБА_9 , проходячи повз зупинку громадського транспорту в районі буд. АДРЕСА_3 , помітив раніше невідомих йому ОСОБА_12 і ОСОБА_13 та почув нібито словесну образу в свою сторону. З метою з`ясування висловлень на свою адресу, ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_12 і ОСОБА_13 та висловив в їх бік невдоволення, на що останні категорично заперечили факт висловлення образ на його адресу та попрохали ОСОБА_9 не чіплятися і залишити їх у спокої. ОСОБА_9 , будучи обуреним на ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , використовуючи зазначену ситуацію як нікчемний привід, розуміючи, що знаходиться у громадському місці, а саме на зупинці громадського транспорту, порушуючи громадський порядок, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, завдав один удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_12 , яка від отриманого удару впала на землю. Не зупинившись на вчиненому, ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, спрямованим на грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, підібрав з землі скляну пляшку та, підійшовши ззаду до ОСОБА_12 , завдав останній один удар скляною пляшкою в область потилиці. Внаслідок нанесеного удару ОСОБА_12 знову впала на землю, при цьому від удару скляна пляшка розбилася та в руці у ОСОБА_9 залишилась шийка скляної пляшки з нерівними краями. Продовжуючи свої хуліганські дії, ОСОБА_9 , розуміючи, що у нього в руці знаходиться спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень видозмінений предмет, а саме шийка скляної пляшки, яка має колюче-ріжучі властивості, наніс не менше 12 ударів в область правого плеча, шиї справа, пальців лівої кисті, чим завдав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність в діях ОСОБА_9 складу хуліганства, то вони є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Зокрема, розглянувши кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

На підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на докази, які визнав належними, допустимими, достовірними і які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_9 поза розумним сумнівом.

Так, потерпіла ОСОБА_12 надала показання, згідно яких 22.07.2019 у вечірній час вона знаходилася біля зупинки громадського транспорту в районі буд. АДРЕСА_3 , де у неї з раніше не знайомим їй обвинуваченим відбулася словесна перепалка, в ході якої він вдарив її рукою. Після цього обвинувачений взяв скляну пляшку, яку знайшов на місці, та вдарив їй по потилиці, від чого пляшка розбилась, а потім розбитою частиною пляшки наніс їй удари по різним частинам тіла.

Свідок ОСОБА_13 показання потерпілої щодо обставин спричинення їй тілесних ушкоджень підтвердила та окрім цього зазначила, що приводів для побиття ОСОБА_12 обвинувачений не мав, він першим наніс удар рукою, а потім продовжив наносити удари вже розбитою пляшкою.

З показань свідка ОСОБА_14 вбачається, що почувши крики, він підбіг на місце події, де знаходилися обвинувачений, потерпіла та інші особи. Він бачив, як обвинувачений наніс удар по голові потерпілій та як він наносив їй розбитою пляшкою удари в різні частини тіла.

Як пояснив свідок ОСОБА_15 , на місці події він побачив обвинуваченого з розбитою пляшкою в руці та потерпілу.

Свідок ОСОБА_16 повідомив суду, що спостерігав за подіями з певної відстані, чув суперечку між чоловіком та жінкою і звук розбитого скла, а свідок ОСОБА_17 що між обвинуваченим та потерпілою стався конфлікт.

Свідки ОСОБА_18 і ОСОБА_19 (працівники поліції) пояснили, що вони не є очевидцями події. Прибувши за викликом, вони побачили, що потерпіла мала сліди тілесних ушкоджень в крові, а обвинувачений за зовнішніми ознаками знаходився у стані сп`яніння.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку письмові докази:

- протокол огляду місця події від 22.07.2019 з фототаблицею, під час якого вилучено сліди речовини бурого кольору, частину пляшки;

- висновок судово-медичної експертизи № 915 від 11.10.2019, згідно якого походження крові, виявленої на місці події, можливе від потерпілої ОСОБА_12 ;

- висновок судово-медичної експертизи № 681 від 17.10.2019, згідно якого у потерпілої ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження: садна потиличної ділянки, шиї, скальповано-різані рани правого плеча, 3-го та 4-го пальців лівої кисті. Ушкодження у виді скальповано-різаних ран утворилися від дії предметів з ріжучими властивостями, могли утворитися при нанесенні ударів розбитою скляною пляшкою, кількість травматичних впливів не менше 12-ти. Вказані тілесні ушкодження кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;

- протоколи слідчих експериментів за участю потерпілої ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_14 , під час яких останні відтворили механізми завдання тілесних ушкоджень потерпілій;

- висновки судово-медичних експертиз № 682, № 724 від 18.10.2019, згідно яких характер і локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_12 можуть відповідати механізму їх виникнення, продемонстрованому потерпілою та свідком в ході проведення слідчих експериментів;

- протокол тимчасового доступу до речей та документів від 16.10.2019, в ході якого вилучено копію картки виклику та виїзду медичної допомоги, аудіозапис виклику;

- фотознімки тілесних ушкоджень потерпілої;

- висновок КЗ СОР «Облнаркодиспансер» № 2476 від 22.07.2019, згідно якого ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп`яніння;

- інші наведені у вироку докази.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення. При цьому суд, як того передбачають положення ст. 374 КПК, надав належну правову оцінку запереченням сторони захисту на пред`явлене обвинувачення, що знайшло відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Так, перевіривши доводи про відсутність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, суд першої інстанції правильно визнав їх такими, що не відповідають дійсності та матеріалам кримінального провадження, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення та наявності відповідних доказів, спрямованості умислу обвинуваченого.

Зокрема, правова дефініція хуліганства міститься в ч. 1 ст. 296 КК, положення якої визначають, що хуліганством є грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. Однією із кваліфікуючих ознак хуліганства може бути вчинення вказаних дій, зокрема із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, за що відповідальність передбачена вже ч. 4 ст. 296 КК.

Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших кримінальних правопорушень, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони кримінального правопорушення.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання та відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як кримінального правопорушення проти громадського порядку та моральності від правопорушень проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим, такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за ст. КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього кримінального правопорушення у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки як застосування при вчиненні хуліганських дій предметів, спеціально пристосованих для заподіяння тілесних ушкоджень, слід враховувати, що ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомогою названих предметів заподіяв або намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли їх використання у процесі хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян. Спеціально пристосованими для нанесення тілесних ушкоджень слід визнавати предмети, які пристосовані винною особою для цієї мети наперед або під час учинення хуліганських дій.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, фактичною підставою кваліфікації кримінального правопорушення ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 296 КК стали об`єктивні дані (обставини), досліджені в судовому засіданні й зазначені у вироку. Під час юридичної оцінки цих даних з`ясовані: природа взаємин, які склалися між обвинуваченим і потерпілою, причина (привід) виникнення діяння/конфлікту; місце вчинення протиправних дій, обстановка та обставини, за яких відбувався перебіг посягання; властивості використаного ним знаряддя посягання; характер наслідків та причинний зв`язок між ними і діями останнього.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 , перебуваючи в громадському місці, а саме на зупинці громадського транспорту, будучи раніше незнайомим з потерпілою ОСОБА_12 та не маючи з останньою будь-яких неприязних стосунків, діючи без будь-якої причини, але використовуючи дріб`язковий привід щодо нібито висловлених у його сторону словесних образ зі сторони потерпілої, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, умисно наніс ОСОБА_12 удар кулаком руки в область обличчя. Після цього ОСОБА_9 підібрав з землі скляну пляшку та вдарив нею в область потилиці потерпілої, від чого ця ємність розбилася, а в його руках залишилася шийка пляшки з нерівними гострими і ріжучими краями. Продовжуючи хуліганські дії, ОСОБА_9 , розуміючи, що у нього в руці вже знаходиться спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень предмет, а саме уламок горловини, яка має колюче-ріжучі властивості, діючи безпідставно, умисно завдав ним потерпілій 12 ударів у різні частини тіла.

Про вчинення ОСОБА_9 дій, які мали характер хуліганських, також об`єктивно свідчить та обставина, що конфлікт був спровокований саме ОСОБА_9 , як зухвалий виклик соціальному оточенню, а обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку та об`єктивні ознаки поведінки обвинуваченого що дії останнього зумовлені не особистою неприязню до потерпілої чи конфліктом з нею, а виключно бажанням протиставити себе суспільству, продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, що супроводжувалось особливою зухвалістю у виді приниження гідності потерпілої, поєднаного з насильством над нею.

Доводи апеляційної скарги захисника відносно того, що підібрана обвинуваченим з землі пляшка не була спеціально пристосована для нанесення тілесних ушкоджень, а також що ОСОБА_9 вдарив потерпілу пляшкою по голові не для того, щоб її пристосувати для нанесення тілесних ушкоджень, не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають, оскільки незважаючи на те, що дійсно, під час того як обвинувачений вперше підібрав скляну пляшку, вона ще не мала ознак предмета кримінального правопорушення як спеціально пристосованого, однак вже після нанесення удару скляна пляшка була видозмінена та набула колюче-ріжучих властивостей, які у свою чергу обвинувачений використав для досягнення своєї протиправної мети. Тобто ОСОБА_9 безпосередньо під час вчинення хуліганських дій використав спеціально пристосований ним же предмет, яким наніс тілесні ушкодження потерпілій. При цьому всі дії обвинуваченого вказують на те, що він мав на меті не що інше як пристосувати та використати предмет для нанесення тілесних ушкоджень, оскільки удар кулаком руки ОСОБА_9 наніс тільки один раз, далі він свої дії не припинив, а спеціально відшукав поруч скляну пляшку та свідомо вдарив нею не в м`яку частину тіла потерпілої, внаслідок чого пляшка розбилася, почавши наносити їй удари вже залишками пляшки, використовуючи саме її колюче-ріжучі властивості. Також підлягає врахуванню й кількість ударів пляшкою, їх характер, інтенсивність та цілеспрямованість, що у сукупності з наведеним і свідчить про існування в діях ОСОБА_9 суб`єктивної сторони інкримінованого йому правопорушення.

З огляду на викладені обставини та їх кримінально-правове значення, суд першої інстанції вірно встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, і дійшов обгрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_9 саме хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ст. 69 КК, згідно якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, особу винного, вчинення правопорушення в стані алкогольного сп`яніння як обставини, яка обтяжує покарання, і дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання саме у виді позбавлення волі строком 5 років у межах санкції ч. 4 ст. 296 КК, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Визначене судом покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами вчиненого та особою обвинуваченого, що розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_9 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що каяття обвинуваченого не є щирим і носить формальний характер, а тому не є обставиною, яка пом`якшує покарання,

оскільки розкаяння передбачає дійсне, відверте та повне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків правопорушення, намаганні відшкодувати завдані збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. В той же час, ОСОБА_9 вину визнав частково, шкоду не відшкодував і не висловив жодної критичної поведінки своїх дій.

Активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення теж не знайшло свого підтвердження, так як фактичні обставини провадження не можуть об`єктивно свідчити про наявність конкретних проявів у поведінці обвинуваченого щодо активного надання органам досудового розслідування якої-небудь допомоги у встановленні невідомих обставин, які мали істотне значення для розкриття правопорушення та не могли бути отримані в інший спосіб.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Сум від 07.07.2021 відносно ОСОБА_20 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4