Справа № 166/275/21 Провадження №11-кп/802/529/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 296 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 22 квітня 2021 року щодо нього,
В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , з вищою освітою, неодружений, непрацюючий, в порядку ст.89 КК України не судимий,
засуджений за:

- ч.1 ст.296 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки, із покладенням на нього відповідно до ст.76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого Ратнівського відділу з питань пробації; повідомляти цього уповноваженого органу з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 10 лютого 2021 року близько 22 год. 10 хв. він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на узбіччі дороги, поблизу житлового будинку, що на АДРЕСА_1 , безпричинно, із хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок та проявляючи явну неповагу до суспільства, що виразилось у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитись за рахунок приниження інших осіб, з метою нанесення тілесних ушкоджень, підбіг до ОСОБА_9 , з якою до цього не мав будь-яких конфліктів, і в присутності сторонніх осіб, а саме: подруги потерпілої ОСОБА_10 , безпричинно наніс потерпілій ОСОБА_9 один удар рукою у праву частину скронево-тім`яної ділянки голови, внаслідок чого вона отримала легкі тілесні ушкодження.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити в частині кваліфікації його дій. Посилається на те, що його дії слід кваліфікувати не за ч.1 ст.296, а за ч.1 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження. Вказує, що перед вчиненням кримінального правопорушення у нього з потерпілою був конфлікт у формі словесної перепалки, під час якої ОСОБА_9 його ображала, нецензурно лаялася та словесно принижувала його честь і гідність. Крім того, зауважує, що показання свідка ОСОБА_10 суд не може брати до уваги, оскільки вона є близькою подругою потерпілої. З огляду на наведене, просить вирок місцевого суду змінити, перекваліфікувавши його дії з ч.1 ст.296 на ч.1 ст.125 КК України і призначити покарання у виді штрафу.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляцію у повному обсязі і просили вирок суду змінити, прокурора, яка апеляційну скаргу заперечила і просила судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положення ст.94 КПК України регламентують, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
Місцевим судом правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблений обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, а саме: грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю.
У поданій апеляції обвинувачений вказує на те, що його дії слід кваліфікувати не за ч.1 ст.296, а за ч.1 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, з чим не може погодитися суд апеляційної інстанції.
Згідно з обвинувальним актом, 10 лютого 2021 року близько 22 год. 10 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на узбіччі дороги, поблизу житлового будинку, що на АДРЕСА_1 , безпричинно, із хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок та проявляючи явну неповагу до суспільства, що виразилось у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитись за рахунок приниження інших осіб, з метою нанесення тілесних ушкоджень, підбіг до ОСОБА_9 , з якою до цього не мав будь-яких конфліктів, і в присутності сторонніх осіб, а саме: подруги потерпілої ОСОБА_10 , безпричинно наніс потерпілій ОСОБА_9 один удар рукою у праву частину скронево-тім`яної ділянки голови, внаслідок чого вона отримала легкі тілесні ушкодження (а.к.п.2).
Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» від 22.12.2006 № 10, при розгляді кримінальних справ зазначеної категорії, зокрема, необхідно встановлювати всі фактичні обставини справи, в тому числі спрямованість умислу, мотиви, мету, характер дій кожного з учасників хуліганства, з`ясовувати, чи порушив підсудний своїми діями громадський порядок, чи були вони вчинені з мотивів явної неповаги до суспільства, чи супроводжувалися особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.
Суб`єктивна сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства.
Неповагою до суспільства є прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною. Це означає, що неповага до суспільства є очевидною, безсумнівною як для хулігана, так і для очевидців його дій.
У суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 ствердив, що 10 лютого 2021 року після 22 год він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, наніс ОСОБА_9 один удар рукою у праву частину скронево-тім`яної ділянки голови, позаяк вона із ОСОБА_10 стояли і сміялися між собою. Він, не маючи конфлікту із потерпілою, підійшов з`ясувати до них причину їх сміху, оскільки подумав, що насміхалися із нього. Він не отримав відповіді від них, а почув нецензурну лайку в його сторону, а тому штовхнув потерпілу в обличчя, від чого вона впала. Крім цього, обвинувачений показав, що раніше із потерпілою не був незнайомий, у барі не пересікалися. Ствердив, що у потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 відсутні будь-які підстави його оговорити.
У своїх показаннях в місцевому суді потерпіла ОСОБА_9 пояснила, що 10 лютого 2021 року близько 22 год вона з ОСОБА_10 вийшли з бару «Пивна точка», розташованого у смт Ратне, на вул. Квітневій, пройшли вулицею 10 метрів і зупинилися розмовляти. У цей момент з її спини підбіг обвинувачений ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння і безпричинно, неочікувано наніс їй один удар рукою у праву сторону скронево-тім`яної ділянки голови.
Те, що конфлікт був неочікуваним і безпричинним, у судовому засіданні місцевого суду також підтвердили свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений вказує на факт існування його особистих неприязних стосунків з потерпілою, посилаючись на конфлікт, який виник між ними біля туалету у формі словесної перепалки, під час якої ОСОБА_9 його ображала, нецензурно лаялася та словесно принижувала його честь і гідність.
Положення п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» від 22.12.2006 № 10 регламентують, що дії, які супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами провадження та зібраними доказами у їх сукупності, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, встановлено умисел на вчинення ОСОБА_7 саме хуліганства, оскільки з показань самого обвинуваченого, потерпілої та свідків вбачається, що раніше ОСОБА_7 і ОСОБА_9 знайомі не були та особистих неприязних стосунків не мали.
З огляду на наведене, доводи викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, про те, що його дії слід кваліфікувати не за ч.1 ст.296, а за ч.1 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, апеляційний суд вважає голослівними і такими, що спростовуються вищенаведеними доказами, які були досліджені місцевим судом.
Відтак, на переконання апеляційного суду, у діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, а саме: грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції вказаних норм закону дотримався.
Місцевим судом були враховані ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення кримінальний проступок, особу винного, обставини, які обтяжують покарання та відсутність обставин, які пом`якшують покарання.
До обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , суд відніс вчинення кримінального проступку у стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, місцевим судом взято до уваги те, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, неодружений, непрацюючий, має негативну характеристику за місцем проживання.
З урахуванням вищенаведених обставин у їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого переконання про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк, наближений до мінімального у межах санкції даної статті, із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України.
Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню ним нових злочинів.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, апеляційний суд не вбачає.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 22 квітня 2021 року щодо нього без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді