ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/102/22 Справа № 700/356/21 Категорія: ч.1 ст. 125 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі: прокурора обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 - присутнього в режимі відео конференції в приміщенні ДУ «Голопристанська виправна колонія (№7)»
захисника ОСОБА_8 - присутнього в режимі В відеоконференції в приміщенні Зв Звенигородського районного суду Ч Черкаської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 01 червня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Боярка Лисянського району Черкаської області, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, не працюючий, з середньою освітою, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше судимий,

визнаний винуватим та засуджений за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп..

Цивільний позов не заявлено.
Речові докази відсутні,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку, 06.05.2021 року близько 21 год. 50 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив сварку із своєю співмешканкою ОСОБА_10 , в ході якої маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар правою ногою в область сідниць, після чого на вулиці звалив потерпілу з ніг та почав наносити удари правою ногою по різних частинах тіла, а саме: в область поясниці та спини, а також наніс один удар правою ногою в передпліччя та у ту ж саму ділянку наніс один удар кулаком правої руки ОСОБА_10 , внаслідок чого спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синців на лівому плечовому суглобі, на лівій боковій поверхні грудної клітки, на задній поверхні грудної клітки, які згідно висновку експерта №05-9-01/83 від 12.05.2021 року, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України, а саме: умисне нанесення легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 ставиться питання про необхідність скасування вирокуЛисянського районного суду Черкаської області від 01 червня 2021 року, щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Під час апеляційного розгляду апелянт просив дослідити матеріали, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Також апелянт просив ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити покарання у виді 160 годин громадських робіт. На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Лисянського районного суду Черкаської області від 13.08.2020 у вигляді 3 років позбавлення волі; з урахуванням ст. 72 КК України, а саме, що 1 дню позбавлення волі відповідають 8 годин громадських робіт, остаточно призначити до відбуття покарання у вигляді 3 років 20 днів позбавлення волі.

Також апелянт просив у вступній частині вироку вказати на наявність непогашених та незнятих судимостей у ОСОБА_7 , а саме на його засудження:

1) 03.06.1999 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року виправних робіт;

2) 02.02.2001 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 81 КК України в редакції 1960 року до 3 років позбавлення волі. Із застосуванням ст. 46-1 КК України (в редакції 1960 року) виконання вироку відстрочено на 6 місяців зі сплатою штрафу 680 грн.;

3) 26.07.2001 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 215-3, 44-1, ч. 2 ст. 17-140, ч. 3 ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до 4 років позбавлення волі з конфіскацією Ѕ майна. Згідно ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) частково приєднано 6 місяців по вироку Лисянського районного суду Черкаської області від 02.02.2001 та остаточно призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією Ѕ майна;

4) 05.12.2005 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки;

5) 05.06.2007 Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання по вироку Лисянського районного суду Черкаської області від 05.12.2005 та остаточно призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

6) 12.02.2014 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років позбавленні волі. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання по вироку Деснянського районного суду м. Києва та остаточно призначено покарання у виді 5 років 8 місяців позбавлення волі;

7) 13.08.2020 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги перший заступник керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 зазначив про те, що не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вважає, що вказаний вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Статтею 413 КПК України регламентовано, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Положеннями ч. 3 ст. 78 КК України встановлено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в ст.ст. 71, 72 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю, або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Положення вказаної норми є імперативними, тобто обов`язковими до застосування, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 511/37/16-к (провадження № 51-830 км 18).

Згідно з приписами ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинання одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

За правилами ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю злочинів і сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.

Проте, у разі засудження особи за злочин, вчинений у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку ст. 75 КК України, та призначення покарання, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання (п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про судову практику призначення судами кримінального покарання» із змінами, внесеними згідно Постановами Верховного Суду від 06.11.2009).

Вказана правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.05.2019 (справа № 266/3940/16-к).

Однак, суд першої інстанції зазначені вимоги кримінального та кримінального процесуального закону не врахував та ухвалив вирок із недотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність, а саме: ст.ст. 50, 65, 71 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не вказав про самостійне виконання вироку Лисянського районного суду Черкаської області від 13.08.2020, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, внаслідок чого порушив зазначені вище вимоги закону та не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме ст. 72 КК України.

Тобто, судом не враховано вимоги ч. 3 ст. 78 КК України та положення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» про те, що, виходячи з положень ст. 75 КК України, а також зі змісту частини 3 статті 78 цього Кодексу, в разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за правилами, передбаченими ст.ст. 71, 72 КК України.

Крім того, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 допустив невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу засудженого.

Висновок про необхідність призначення покарання у вигляді штрафу особі, яка офіційно не працевлаштована, а відтак не має самостійного джерела доходу, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, суд порушив вимоги ст. 65 КК України та не врахував належним чином особу засудженого, який вчинив нове умисне кримінальне правопорушення в період іспитового строку, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних тяжких злочинів проти власності, у тому числі і за вчинення розбійного нападу.

Також судом не враховано, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується негативно, зловживає алкогольними напоями, періодично порушує громадський порядок, не працює. Обвинувачений не має будь-якого офіційного джерела доходів, що унеможливлює сплату ним призначеного штрафу.

Таким чином, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність полягає в тому, що місцевий суд безпідставно застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст. 53 КК України, та не застосував ст.ст. 71 та 78 КК України, що призвело до призначення обвинуваченому покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Разом з тим, судом першої інстанції не дотримано вимоги кримінального процесуального законодавства та постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку».

Зокрема, згідно з пунктом 4 частиною 2 ст. 374 КПК України у вступній частині вироку судом зазначається прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рік, місяць і день його народження, місце народження і місце проживання, заняття, освіта, сімейний стан та інші відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи.

Відповідно до п. 14 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 № 5 до відомостей про особу підсудного, які мають значення для справи і які належить зазначати у вступній частині вироку, крім тих, що прямо передбачені у ст. 333 КПК України (ст. 374 чинного КПК України), належать, зокрема, й такі: місце роботи чи навчання, громадянство, участь у Великій Вітчизняній війні, інвалідність, нагороди, дані про непогашену і не зняту судимість.

Дані щодо наявності в обвинуваченого всіх судимостей, які не знято та не погашено в установленому законом порядку, є даними, що характеризують його особу та відносяться до відомостей, що мають значення для справи, зокрема для вирішення питання про обґрунтованість обвинувачення за інкримінованими злочинами та призначення відповідного виду та міри покарання.

Проте, в порушення вказаних вимог кримінального процесуального закону та судової практики, під час ухвалення Лисянським районним судом Черкаської області вироку щодо ОСОБА_7 , у його вступній частині взагалі відсутні дані щодо не знятих та непогашених судимостей, а лише зазначено, що особа є раніше судимою.

Ураховуючи викладене, апелянт вважає, що суд ухвалив вирок всупереч вимог ст. 370 КПК України, оскільки при призначенні покарання обвинуваченому порушено норми матеріального права та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 із зазначених у ній підстав, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 , вважаючи рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 підлягає до повного задоволення з наступних підстав.

Так, висновок місцевого суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду в апеляційному порядку не заперечується, а тому, відповідно до ст.404 КПК України апеляційним судом не переглядається.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і є слушними.

Статтею 413 КПК України регламентовано, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Положеннями ч. 3 ст. 78 КК України встановлено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в ст.ст. 71, 72 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю, або частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно з приписами ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинання одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від не відбутої частини покарання за попереднім вироком.

За правилами ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю злочинів і сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.

Проте, як вбачається з матеріалів провадження, місцевий суд зазначені вимоги кримінального та кримінального процесуального закону не врахував та ухвалив вирок із недотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність, а саме: ст.ст. 50, 65, 71 КК України.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не вказав про самостійне виконання вироку Лисянського районного суду Черкаської області від 13.08.2020, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, внаслідок чого порушив зазначені вище вимоги закону та не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме ст. 72 КК України.

Тобто, судом не враховано вимоги ч. 3 ст. 78 КК України та положення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» про те, що, виходячи з положень ст. 75 КК України, а також зі змісту частини 3 статті 78 цього Кодексу, в разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за правилами, передбаченими ст.ст. 71, 72 КК України.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апелянта з приводу того, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 допустив невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу засудженого внаслідок м`якості.

Висновок місцевого суду про необхідність призначення покарання у вигляді штрафу особі, яка офіційно не працевлаштована, а відтак не має самостійного джерела доходу, на переконання колегії суддів апеляційного суду є сумнівним і непереконливим.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, суд порушив вимоги ст. 65 КК України та не врахував належним чином особу засудженого, який вчинив нове умисне кримінальне правопорушення в період іспитового строку, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних тяжких злочинів проти власності, у тому числі і за вчинення розбійного нападу.

Також судом не враховано, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується негативно, зловживає алкогольними напоями, періодично порушує громадський порядок, не працює. Обвинувачений не має будь-якого офіційного джерела доходів, що унеможливлює сплату ним призначеного штрафу.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При призначенні покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Однак судом на обґрунтування прийнятого рішення, на думку суду апеляційної інстанції, не наведено у вироку переконливих доводів, щодо призначення покарання у виді штрафу.

Зазначені висновки суперечать матеріалам кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, належним чином не оцінив і не врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і належним чином не обґрунтував призначення саме такого виду покарання.

При таких обставинах, на думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, застосування місцевим судом такого виду покарання як штраф є недоцільним та не вмотивованим.

Таким чином, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що призначене судом покарання за своїм розміром, з врахуванням особи обвинуваченого, обставин, наведених у вироку, є явно несправедливим через м`якість, оскільки призначене судом покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність полягає в тому, що місцевий суд безпідставно застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст. 53 КК України, та не застосував ст.ст. 71 та 78 КК України, що призвело до призначення обвинуваченому покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Так, статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

В п.4 ч. 1 ст.409 КПК України зазначено, що підставою для скасування або зміни вироку суду є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Виходячи з викладеного та погоджуючись з доводами, наведеними в апеляційній скарзі першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 , колегія суддів вважає необхідним скасувати вирок в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, на підставі п.2 ч.1 ст.420 КПК України, у зв`язку з м`якістю призначеного покарання та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

При визначенні виду і розміру покарання ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції враховує особу засудженого, який вчинив нове умисне кримінальне правопорушення в період іспитового строку, раніше є неодноразово судимий за вчинення умисних тяжких злочинів проти власності, у тому числі і за вчинення розбійного нападу, ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується негативно, зловживає алкогольними напоями, періодично порушує громадський порядок, не працює. Крім того, колегія суддів суду апеляційної інстанції враховує те, що обвинувачений ОСОБА_7 не має будь-якого офіційного джерела доходів.

При призначенні покарання, колегія суддів також враховує відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та наявність обставини, яка відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 - вчинення кримінального правопорушення щодо особи з якою винний перебуває /перебував/ у сімейних відносинах.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт. На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, саме таке покарання буде справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

Також колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_7 на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Лисянського районного суду Черкаської області від 13.08.2020 у вигляді 3 років позбавлення волі; з урахуванням ст. 72 КК України, а саме, що 1 дню позбавлення волі відповідають 8 годин громадських робіт, остаточно призначити до відбуття ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 /трьох/ років 20 /двадцяти/ днів позбавлення волі.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 підлягає до повного задоволення, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного покарання ОСОБА_7 , з ухваленням нового вироку суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 419, п.2 ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити повністю.
Вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 01 червня 2021 року, в частині призначення покарання щодо ОСОБА_7 скасуватиз підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Постановити в цій частині новий обвинувальний вирок за ч.1 статті 125 КК України щодо ОСОБА_7 .
Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України і призначити йому покарання у виді 160 годин громадських робіт.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднати не відбуту частину покарання за вироком Лисянського районного суду Черкаської області від 13.08.2020 у вигляді 3 років позбавлення волі; з урахуванням ст. 72 КК України, а саме, що 1 дню позбавлення волі відповідають 8 годин громадських робіт, остаточно призначити до відбуття ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 /трьох/ років 20 /двадцяти/ днів позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, зарахувавши у строк відбутого ним покарання час перебування його під вартою за ухвалою суду про направлення його в місця позбавлення волі.

У вступній частині вироку вказати на наявність непогашених та незнятих судимостей у ОСОБА_7 , а саме на його засудження:

1) 03.06.1999 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року виправних робіт;

2) 02.02.2001 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 81 КК України в редакції 1960 року до 3 років позбавлення волі. Із застосуванням ст. 46-1 КК України (в редакції 1960 року) виконання вироку відстрочено на 6 місяців зі сплатою штрафу 680 грн.;

3) 26.07.2001 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 215-3, 44-1, ч. 2 ст. 17-140, ч. 3 ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до 4 років позбавлення волі з конфіскацією Ѕ майна. Згідно ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) частково приєднано 6 місяців по вироку Лисянського районного суду Черкаської області від 02.02.2001 та остаточно призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією Ѕ майна;

4) 05.12.2005 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки;

5) 05.06.2007 Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання по вироку Лисянського районного суду Черкаської області від 05.12.2005 та остаточно призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

6) 12.02.2014 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років позбавленні волі. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання по вироку Деснянського районного суду м. Києва та остаточно призначено покарання у виді 5 років 8 місяців позбавлення волі;

7) 13.08.2020 Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.

У решті вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 01 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Копія вироку після проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок суду вступає в законну силу з моменту його проголошення апеляційним судом, та дані судові рішення можуть бути оскаржені в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 у той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий:

Судді: