ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/912/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції №635/2932/20
Категорія: ст.82 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові, в режимі відеоконференції, провадження №11-кп/818/912/21 за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою відмовлено у задоволені клопотання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, неодруженого, до засудження проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 15.05.2003 року Апеляційним судом Харківської області за ч.3 ст.142 п.п.«А», «З» ст.93, ст.ст.17, 93 п.п. «А», «З», «І», ч.1 ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

Початок строку 15 грудня 2000 року.

про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

В обґрунтування свого рішення суд послався на те, що законодавство України не передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням засудженому до довічного позбавлення волі чи його умовно-дострокове звільнення, а тому на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі іншим покаранням.

В апеляційній скарзі захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначила, що суд безпідставно відмовив в застосування вимог ст.82 КК України, оскільки згідно висновків, які містяться в рішенні Європейського Суду з прав людини «Пєтухов проти України №2» №41216/13 існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації, що в свою чергу порушує ст.3 Конвенції. Наголосила, що на теперішній час законодавство України не передбачає перегляду довічного позбавлення волі, що є порушенням прав ОСОБА_7 . Просить ухвалу суду скасувати, клопотання ОСОБА_7 задовольнити, замінити останньому покарання у виді довічного позбавлення волі більш мьяким, встановивши його у виді позбавлення волі на певний строк, зарахувати ОСОБА_7 строк фактично відбутого ним покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 посилається на неповноту судового розгляду. Зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що під час відбування покарання він захворів на тяжке захворювання туберкульоз. Наголосив, що подальше відбування покарання, без надання кваліфікованої медичної допомоги, несе загрозу його життю. Просить пом`якшити покарання на позбавлення волі на певний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та засудженого, які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Харківської області від 15.05.2003 року за ч.3 ст.142 п.п.«А», «З» ст.93, ст.ст.17, 93 п.п. «А», «З», «І», ч.1 ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Відповідно до висновків, які викладені в рішення Європейського суду з прав людини (далі-ЄСПЛ) від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13) існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації, ЄСПЛ дійшов висновку, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Крім того, суд обґрунтовано зазначив, що рішення Європейського суду з прав людини (далі-ЄСПЛ) від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13) фактично констатує, що держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення, а прийняття законів відповідно до п.3 ст.85 Конституції України відноситься до виключної компетенції Верховної Ради України.

Також суд вірно зазначив, що законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає лише один механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Крім того, суд роз`яснив засудженому ОСОБА_7 порядок звернення засуджених до довічного позбавлення волі з клопотанням про помилування, який передбачений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.

Крім того, незважаючи на прогалину в законодавстві України, яка встановлена рішенням Європейського суду з прав людини (далі-ЄСПЛ) від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13), доводи сторони захисту про можливість заміни ОСОБА_7 невідбутої частини покарання більш м`яким позбавлення підстав.

Так, згідно ч.3 ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

За змістом цього кримінального закону заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, а умовно-достроковому звільненню підлягають лише ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення. Для цього всі дані про особу беруться в сукупності, в тому числі й дані, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а саме виправлення засудженого.

Згідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміни не відбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002 року, умовно-дострокове звільнення від покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого і переконання в тому, що він сумлінною поведінкою, ставленням до праці та навчання довів своє виправлення. При цьому, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення, не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Відповідно до характеристики від 15 вересня 2020 року засуджений ОСОБА_7 з 15 грудня 2000 року по 21 червня 2004 року відбував покарання в ДУ «Харківській слідчий ізолятор», за час відбування мав 4 стягнення та жодного заохочення. З 22 червня 2004 року по теперішній час відбуває покарання у ДУ «Темнівська виправна колонія №100», де характеризується посередньо, мав 8 стягнень, які на даний час погашені у встановленому законом порядку та не має жодного заохочення, допускав порушення вимог пожежної безпеки або безпеки праці, перебуває на профілактичному обліку, як схильний до нападу на адміністрацію.

Рішенням комісії колонії 04 червня 2014 року було відмовлено у зміни умов тримання відповідно до ст.ст.100, 151-1 КВК України, як особі яка не стає на шлях виправлення.

Таким чином, за весь період відбування покарання більш ніж 21 рік, засуджений не мав жодного заохочення та мав дванадцять стягнень, які погашено у встановленому законом порядку, а також рішенням комісії колонії від 04 червня 2014 року вважається особою, яка не стає на шлях виправлення.

Таким чином, оцінивши всі дані про поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_7 на даний час не довів свого виправлення.

Посилання засудженого на наявність в нього тяжкої хвороби, як на підставу заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, позбавленні підстав, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних, які б свідчили про неможливість надання йому належного лікування в ДУ «Темнівська виправна колонія №100».

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, оскільки підстави для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг засудженого та захисника, відсутні.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: