ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/761/21 Справа № 188/601/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 в його інтересах захисника ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000085 стосовно
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Шафранівка Шишацького району Полтавської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий,
обвинуваченого вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 - п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України,

за участю:
прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ч.4 ст.187, ч.2 ст.15 - п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання:
- за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один);

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;

- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з конфіскацією усього належного йому майна;

- за ч. 2 ст. 15 - п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з конфіскацією усього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 13 (тринадцять) років з конфіскацією усього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за оскарженим вироком приєднано частково невідбуте покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.04.2016 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 14 (чотирнадцять) років з конфіскацією усього належного йому майна.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у незаконному проникненні до житла; таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у інше приміщення; у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із застосуванням насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаним з проникненням у інше приміщення, із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень та в закінченому замаху на вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності, з корисливих мотивів, вчинених за наступних обставин.
07 лютого 2017 року приблизно о 18.30 годині обвинувачений ОСОБА_7 прийшов до приміщення будинку, де мешкала потерпіла ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 , де, керуючись прямим умислом на порушення недоторканності житла, яке належить потерпілій, впевнившись у тому, що його дії є таємними, руками виставив скло із рами вхідних дверей до вказаного вище будинку, тим самим незаконно проник в середину приміщення будинку, чим порушив недоторканість житла потерпілої ОСОБА_10 .

Того ж дня приблизно о 21.30 годині обвинувачений ОСОБА_7 прийшов до приміщення Коханівського фельдшерсько-акушерського пункту, який розташований по АДРЕСА_4 , проник в середину вказаного приміщення, звідки таємно, повторно, викрав грошові кошти в загальній сумі 170.00 гривень, які належать ОКП «Фармація», спричинивши майнову шкоду на вищевказану суму.

Крім того, 03 березня 2017 року приблизно о 12.20 год. обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прийшов до приміщення Коханівського фельдшерсько-акушерського пункту, який був на той час зачинений з середини та в якому на той час перебувала потерпіла ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел, руками відігнув цвяхи на віконній рамі, з якої витягнув скло, та через утворений отвір проник в середину вказаного приміщення. Після чого обвинувачений ОСОБА_7 в одній із кімнат пункту вчинив розбійний напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_10 та заволодів належним потерпілій ОСОБА_10 майном, а саме: мобільним телефоном марки «Prestigio» вартістю 991 гривень, грошовими коштами в сумі 460 гривень та інше майно, спричинивши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 1581 гривень.

Після чого, приблизно о 12.30 год. ОСОБА_7 , маючи при собі ніж, діючи умисно, на ґрунті давніх особистих неприязних відносин, керуючись корисливим мотивом, з метою заволодіння майном, завідомо знаючи про те, що потерпіла ОСОБА_10 перебуває у стані вагітності, реалізуючи раптово виниклий, в ході словесної сварки з останньою, умисел, направлений на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_10 , наніс 6 ударів ножем у життєво важливі органи, а саме грудну клітину та інші частини тіла, а саме в праву кисть, внаслідок чого останній спричинив тяжкі тілесні ушкодження, які супроводжувалися масивною гострою кровотечею, що ускладнилася геморагічним шоком 3 ст. та клінічною смертю потерпілої протягом 20 хвилин.

Своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_7 виконав всі необхідні дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілій ОСОБА_10 було надано своєчасну медичну допомогу.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду змінити, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону виключивши з мотивувальної частини вироку посилання суду на обставину, що обтяжує покарання «вчинення кримінального правопорушення щодо жінки, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності», оскільки ця обставина є кваліфікуючою ознакою злочину, за вчинення якого ОСОБА_7 визнано винуватим. Також просить викласти дане речення мотивувальної частини вироку в такій редакції «Обставиною, відповідно до вимог ст. 67 КК України, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння».

В апеляційній скарзі захисник ставить питання про скасування вироку суду та просить призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що факт незаконного проникнення до житла не доведений під час судового розгляду, а суд послався лише на припущення потерпілої, що ОСОБА_7 виставив вікно поруч з вхідними дверми, щоб їх відчинити. Згідно з протоколом огляду місця події двері не пошкодженні, а ОСОБА_7 пояснив, що зайшов до будинку через двері, які були відчинені.

За епізодом крадіжки від 07.02.2017 року, захисник вважає, що суд не звернув увагу про відсутність постанови про визнання юридичної особи як потерпілого та не залучення ОСОБА_11 як представника юридичної особи потерпілої. Вважає, що потерпілим за цим епізодом має бути Обласне комунальне підприємство «Фармація». У зв`язку з тим, що ОСОБА_11 не була залучена як представник потерпілого, то потерпілий за даним епізодом відсутній. ОСОБА_7 пояснював, що проник до ФАПу щоб переночувати, оскільки була зима, а виїхати з села він не міг, а тому у нього не було корисливого мотиву і наміру на вчинення крадіжки. Посилається на порушення вимог ст. 228 КПК України, оскільки не було необхідності проводити впізнання за фотознімками, оскільки таке впізнання та відібрання пояснень у ОСОБА_7 проводилось в один день.

Захисник вважає необґрунтованим обвинувачення за ч. 2 ст. 15 - п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки ОСОБА_7 не знав про вагітність потерпілої. Свідки чи потерпіла не повідомляли, що ОСОБА_7 їй погрожував. Також поза увагою суду залишилось те, що матір потерпілої та її сестра пояснювали, що не казали ОСОБА_7 про вагітність потерпілої, навіть батько потерпілої та свідок ОСОБА_12 , яка є подругою потерпілої, не знали про вагітність останньої. Тоді не зрозуміло як ОСОБА_7 міг дізнатися, що потерпіла є вагітною. ОСОБА_7 пояснював, що 03.03.2017 року приїхав до потерпілої, щоб поговорити та забрати свої речі, однак потерпіла зачинилась в у приміщенні ФАПу, тоді обвинувачений заліз в приміщення через вікно і між ними виникла сварка під час якої він взяв ніж та наніс потерпілій ножові поранення, перебуваючи в шоковому стані. Також ОСОБА_7 зазначав, що він викликав швидку допомогу, проте слідчі це не перевіряли. Також, обвинувачений пояснював, що ніж був без рукоятки, проте згідно з фототаблицею до протоколу пред`явлення речей для впізнання предмети представлені на огляд істотно відрізнялись, тому цей протокол є неналежним та недопустимим доказом. Вважає, що не доведений корисливий мотив за цим епізодом, оскільки показання потерпілої в цій частині є суперечливими. Первинні показання були іншими, ніж ті яка вона надала в суді.

Також, на думку захисника, не знайшли свого підтвердження вчинення ОСОБА_7 злочину в стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з тим, що в матеріалах справи відсутні докази цієї обставини. Під час призначення обвинуваченому покарання, суд не врахував його позитивні характеристики та перебування на утриманні малолітнього сина.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок суду першої інстанції з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Посилається на порушення судом його права на захист, оскільки він заявляв відвід захиснику через розбіжність їх позицій по справі, під час допиту потерпілої та свідка ОСОБА_13 . Зазначає, що суд порушив його право на ознайомлення з матеріалами справи перед судовим засіданням. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням потерпілої, яка протягом всього кримінального провадження змінювала свої показання, що потягло збільшення обвинувачення та погіршення його становища, а також тому факту, що стосовно потерпілої відкрито кримінальне провадження за ст. 384 КК України за дачу завідомо неправдивих показань. Також посилається на недопустимість протоколу пред`явлення предметів для впізнання (знаряддя злочину), з тих самих мотивів, які зазначає захисник в своїй скарзі. Вважає, що суд не розглянув його клопотання про проведення впізнання ножа в судовому засіданні, чим порушив вимоги КПК України. Зазначає про порушення судом порядку оголошення вироку, оскільки вирок оголошували без його участі, а також без інших учасників провадження, при цьому зазначає, що суд виходив на відеоконференцію із СІЗО. Копію вироку йому вручили без підписів суддів та присяжних, що є істотним порушенням процесуального закону.

В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_7 зазначає про недоведеність його винуватості за ст. 162 КК України, оскільки він тривалий час проживав з потерпілою в зазначеному вище домоволодінні цивільним шлюбом, в якому знаходились його речі та він давав кошти на його оренду. Вважає, що слід критично оцінювати показання сестри потерпілої - свідка ОСОБА_14 про розрив їх відносин, тому що в той період вони тільки посварились з потерпілою.

Вважає, що його двічі притягнуто до кримінальної відповідальності за злочини, які він до того ж, не вчиняв та помилково кваліфікував його дії за двома статтями, а саме ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 - п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України. Зазначає, про те, що він не знав про стан вагітності потерпілої, тому кваліфікація його дій за п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України є безпідставною, при цьому наводить доводи аналогічні з доводами апеляційної скарги захисника.

Посилається на неповноту досудового розслідування та судового розгляду, а саме, що без належної перевірки залишились ті обставини, що саме він викликав потерпілій швидку допомогу з її мобільного телефону, що і було причиною того, чому він взяв телефон потерпілої. Також зазначає, що органи досудового розслідування не вилучили фіскальний чек для підтвердження факту розрахунку купюрою в 200 гривень, яку він начебто взяв у потерпілої, а також сторона обвинувачення не надала суду як доказ гаманець потерпілої, на якому, за версією обвинувачення, мали б бути відбитки його пальців або сліди крові.

Зауважує, що він визнає факт заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, однак не визнає, що вчиняв ці дії з корисливих мотивів і що брав грошові кошти у потерпілої, а також заперечує, що перебував в стані алкогольного сп`яніння.

В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_7 посилається на суперечливі показання потерпілої і зазначає, що суд першої інстанції неправильно їх оцінив та відмовився встановлювати причини розбіжностей в її показаннях, які вона надала в попередніх судових засіданнях. Вважає, що суд неповно виклав у вироку показання свідка Кузив, а також, суд безпідставно не викликав для допиту свідків за його клопотанням, що призвело до неповноти судового розгляду. Зазначає, що суд безпідставно визнав, як обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи, яка перебувала в стані вагітності.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні підтримали апеляційні скарги та з підстав, викладених в скаргах, просили їх задовольнити, вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції і просив її задовольнити, а вирок суду змінити.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених ним фактичних обставин кримінального провадження дійшов висновку, що такі доводи є безпідставними, а вирок суду в цій частині є законним, обґрунтованим та ухваленим у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на наступне.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 в його вчиненні, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку.
Версія обвинуваченого ОСОБА_7 про його непричетність до вчинених злочинів належним чином перевірена судом і спростована судом у вироку з наведенням належних та достатніх мотивів, які ґрунтуються на досліджених доказах.

Так, винуватість ОСОБА_7 за епізодом незаконного проникнення в приміщення будинку потерпілої ОСОБА_10 підтверджується наступними доказами, дослідженими судом першої інстанції.
Потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні за цим епізодом пояснила, що в лютому 2017 року ввечері обвинувачений увірвався до приміщення будинку по АДРЕСА_3 , в якому вона проживала, при цьому двері були зачинені на засов з середини. Може припустити, що ОСОБА_7 виставив вікно поруч з вхідними дверима, щоб відчинити вхідні двері. Обвинувачений до цього неодноразово був в цьому будинку та знав про обстановку всередині. В будинку в цей момент була її подруга ОСОБА_15 . ОСОБА_7 став погрожувати, вона викликала поліцію, обвинувачений забрав телефон та втік.
Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції пояснила, що взимку ввечері 2017 року вона перебувала в будинку в с.Коханівка у потерпілої, вона винаймала цю оселю. Раптово, приблизно о 19.00 годині в будинок вдерся обвинувачений, він був у медичних рукавицях, вони злякались його появи, двері до будинку були зачинені. ОСОБА_7 був збуджений та агресивно налаштований, забрав телефон у ОСОБА_17 та розбив його, потім вдарив потерпілу, остання вийшла з будинку до сусідів. Обвинувачений втік, його не знайшли в той день.
Свідок ОСОБА_18 пояснила в суді першої інстанції, що потерпіла є її донькою і одного разу, коли вона розмовляла з донькою по телефону, обвинувачений увірвався до оселі ОСОБА_17 , де також перебувала подруга її доньки ОСОБА_15 . Вона почула крик доньки та запитання до обвинуваченого, що йому потрібно. Обвинувачений вирвав телефон та розбив його.
Винуватість ОСОБА_7 за цим епізодом підтверджується письмовими доказами, зокрема витягом з кримінального провадження № 0000100, згідно якого 16.02.2017 року Петропавлівським ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області були внесені відомості до ЄРДР за фактом незаконного проникнення 07.02.2017 року о 19.30 годині невідомої особи в приміщення будинку потерпілої по АДРЕСА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.02.2017 року, згідно якого потерпіла звернулась до поліції та зазначила, що 07.02.2017 року приблизно о 19.30 год. ОСОБА_7 незаконно проник в приміщенні будинку АДРЕСА_5 ; протоколом огляду місця події від 16.02.2017 року та фототаблиця до нього, відповідно до якого місцем вчинення кримінального правопорушення є територія домоволодіння АДРЕСА_3 , яке належить потерпілій. В середині будинку та зовні обстановка не порушена. Вхід до будинку здійснюється через дерев`яні вхідні двері, в яких маються три вікна. З обох боків вхідних дверей розташовані вікна.
Зазначені вище докази є належними, допустимим, достатніми для висновку про винуватість ОСОБА_7 в його вчиненні, а також ці докази є взаємоузгодженими та доповнюють один одного.
Доводи сторони захисту в апеляційних скаргах про недоведеність винуватості ОСОБА_7 за цим епізодом, зводяться до того, що спосіб проникнення до житла ґрунтується на припущеннях потерпілої, а тому його причетність до злочину не доведена, апеляційний суд вважає безпідставними.
Так, сам факт перебування в житлі потерпілої в апеляційній скарзі не оскаржує і сам обвинувачений, посилаючись, що він до цих подій давав грошові кошти на оренду цього житла тому мав право там знаходитись. Водночас, судом першої інстанції встановлено, що потерпіла орендувала це житло, сама в ньому проживала після розриву відносин з ОСОБА_7 , а тому останній вже не мав відношення до нього.
Факт незаконного вторгнення до житла підтверджується показаннями потерпілої та свідків ОСОБА_18 . ОСОБА_16 , остання була безпосереднім очевидцем цих подій, а спосіб проникнення не обов`язковою кваліфікуючою ознакою за ч. 1 ст. 162 КК України і в даному випадку спосіб проникнення в житло не має вирішального значення, у зв`язку з чим відповідні доводи сторони захисту відхиляються апеляційним судом.
За епізодом крадіжки з приміщення Коханівського фельдшерсько-акушерського пункту в с. Коханівка Петропавлівського район Дніпропетровської області винуватість ОСОБА_7 підтверджується наступними доказами.

Частково підтверджується показаннями самого обвинуваченого, який пояснив, що 07.02.2017 року після того, як він пішов з будинку приблизно о 21.30 годині в напрямку смт.Петропавлівки, не знайшов дороги, повернувся до с. Коханівка до фельдшерсько-акушерського пункту, в якому працювала потерпіла. Через вікно одного з приміщень пункту потрапив всередину. В одному з кабінетів, де розташована шафа з лікарськими засобами, він серед ліків на продаж побачив ліки, які придбавав для потерпілої для особистого застосування. Це його дуже обурило, і він забрав ліки, став топити ними піч. Переночувавши, вранці він виліз через вікно на вулицю та поїхав до смт.Петропавлівка. Ніяких грошей в пункті не брав.
В той же час, не дивлячись на заперечення факту крадіжки грошових коштів, ця обставина підтверджується матеріали інвентаризації згідно якого нестача грошової готівки становить 170 грн., протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.02.2017 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_19 серед запропонованих для впізнання фотокарток вказала на фотографію, де зображений обвинувачений, який заходив вранці до магазину неподалік ФАП та придбавав товар за гроші; висновком експерта за результатами судової трасологічної експертизи від 23.02.2017 року, згідно до якого два сліди пальців рук, які вилучені 08.02.2017 р. в ході огляду будівлі ФАП по АДРЕСА_4 залишені відповідно вказівним та середнім пальцями правої руки обвинуваченого ОСОБА_7 ; протокол проведення слідчого експерименту від 17.02.2017 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 з фототаблицею, під час якого останній на місці вчинення кримінального правопорушення показав, яким чином було здійснено проникнення до приміщення ФАП по АДРЕСА_4 , а саме до кімнати, де зі столу з другого ящику зліва викрав гроші та з шафи лікарські препарати. Лікарські препарати він спалив у печі, після чого вказав на місце, де він ліг відпочивати, та вказав на вікно, через яке він виліз з приміщення ФАП та покинув місце вчинення злочину.

За показаннями потерпілої та самого обвинуваченого він був обізнаний де в приміщенні ФАПу потерпіла зберігала грошові кошти від проданих медикаментів.

Таким чином, вищезазначені докази, які належним чином оцінені судом першої інстанції, поза розумними сумнівом доводять винуватість ОСОБА_7 у вчинені цього злочину, а тому відповідні висновки суду є законними та обґрунтованими, а відповідні доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого, спростовуються вищевикладеним.

Стосовно доводів сторони захисту про недоведеність винуватості та кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 та ч. 2 ст. 15 - п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України то вони зводяться до того, що ОСОБА_7 не був обізнаний про стан вагітності потерпілої і не мав наміру заволодівати її майном.

Аналізуючи викладені в описовій частині ухвали доводи апеляційних скарг сторони захисту, апеляційний суд доходить висновку, що вони спростовуються дослідженими в суді першої інстанції доказами.

Обставини нанесення потерпілій тілесних ушкоджень не оспорює і сам обвинувачений, при цьому в суді першої інстанції пояснював, що 03.03.2017 року о 11:30 годині він приїхав до фельдшерсько-акушерського пункту, мав намір забрати у потерпілої вказані вище речі (іграшку, шапку і кружку) та поговорити з нею, щоб вона відкликала подану заяву про крадіжку майна з місця роботи останньої. Після того як потерпіла не впустила його до приміщення, він проник до нього витягнувши скло з вікна, він підійшов до потерпілої, вони стали розмовляти, спочатку ніякого конфлікту не було. Після чого, ОСОБА_17 стала ображати його, він пішов до кімнати, де був ніж. Ганна пішла за ним, зупинилась в дверях в коридорі, продовжувала ображати, намагалась дати ляпасу. Він взяв цей ніж та розвернувся до останньої, завдав першого удару та побачив, що ножем порізав руку потерпілій. Ганна побігла до кімнати, де перебувала раніше. Він пішов за нею. Що відбувалось в подальшому не пригадує, не пам`ятає як наносив удари потерпілій. Прийшов до тями в той момент, коли потерпіла стояла на колінах на полу перед ним біля шафи. Він був розгублений та наляканий, його мобільний телефон розрядився, тому попросив телефон у потерпілої, який вона витягла з кишені куртки, щоб зателефонувати. Витягнув картку мобільного оператора потерпілої, вставив свою. Потерпіла сиділа зігнувшись. Виліз через вікно з фельдшерсько-акушерського пункту та пішов по дорозі, викликав швидку по мобільному телефону. Ніяких грошей у потерпілої не забирав, при ньому була певна сума грошей. По дорозі він зайшов до магазину, придбав цигарки, пиво та продукти, мав намір дійти до смт.Петропавлівка. Його затримали поліцейські та стали бити кийками, привезли на місце злочину.

Проте такі його свідчення спростовуються показаннями потерпілої, свідка ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , висновками експертиз та поведінкою самого обвинуваченого, після вчиненого злочину.
Так, потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила, що за шість місяців до подій вона познайомилась через соціальну мережу з обвинуваченим, стали зустрічатись, вона завагітніла, але пізніше стосунки припинили. Обвинувачений був обізнаний щодо її вагітності, ОСОБА_7 пропонував позбавитись дитини, писав з цього приводу їй смс-повідомлення. Обвинувачений став їй та дитині погрожувати, переслідувати, приходити додому, дзвонити. Спочатку обвинувачений бажав бути разом з нею, потім вирішив таким чином, «щоб вона нікому не дісталась». 03.03.2017 року вона перебувала на робочому місці, коли ОСОБА_7 витягнув скло та проник в приміщення через вікно суміжної кімнати і зайшов до приміщення, в якому вона знаходилась, то тримав в руках ніж. Став вимагати від неї грошові кошти одразу, знав що напередодні вона отримала заробітну платню. Вона навіть нічого не встигла йому сказати, як ОСОБА_7 став наносити їй один за одним удари ножем. Вона впала на коліна, свідомість не втрачала, побачила, як обвинувачений взяв її гаманець, забрав гроші та мобільний телефон, ножа викинув у піч.

Потерпіла зауважила, що обвинувачений перший удар наніс їй в область печінки, два удари в спину, два удари в грудну клітину, один по руці. При цьому, обвинувачений не зупинився після першого удару ножем, незважаючи на рясну кровотечу.
Про обізнаність ОСОБА_7 про стан вагітності потерпілої повідомляла і свідок ОСОБА_18 , яка пояснювала, що коли обвинувачений зателефонував їй з приводу сварки з її донькою вона йому повідомила, що дочка вагітна, після чого він став говорити агресивно.
Свідок ОСОБА_20 , допитаний в суді першої інстанції повідомив, що з обвинуваченим проживав в одній кімнаті гуртожитку, мали спільний побут, товаришував приблизно рік до інкримінованих подій, останній познайомив його зі своєю дівчиною ОСОБА_17 . Обвинувачений мав підозру щодо невірності ОСОБА_17 . Одного разу він був присутній під час конфлікту між обвинуваченим та потерпілою. Коли він перебував у відпустці та з кімнати, в якій він проживав разом з обвинуваченим, пропав придбаний ним ніж з руків`ям червоного чи коричневого кольору та чоботи. Під час проведення досудового слідства за даним кримінальним провадженням він впізнав ножа, який зник з їх кімнати до цього.

Відповідно до протоколу пред`явлення речей для впізнання від 10.05.2017 року, свідок ОСОБА_20 в ході проведення досудового розслідування серед запропонованих для впізнання ножів, вказав на ніж, який було вилучено в ході огляду місця події 03.03.3017 року з приміщення ФАП с.Коханівка Петропавлівського району, зазначивши, що даний ніж належить йому.

Як слідує з висновку судово-медичної експертизи № 45 від 26.04.2017 року, відповідно до якого потерпілій ОСОБА_10 внаслідок нанесених обвинуваченим ОСОБА_7 ударів у життєво важливі органи та інші частини тіла були спричинені тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани на шкіряних покровах 5-го міжреберного проміжку по біляхребтовій лінії лівої половини грудної клітки, яка переходить в раньовий канал з пересіченням ребра та проникає в ліву плевральну порожнину; колото-різаних ран на шкіряних покровах 5-го, 6-го міжреберних проміжків по передньо-пахвинній лінії лівої половини грудної клітки, які переходять в раньові канали та проникають в ліву плевральну порожнину; колото-різаної рани на шкіряних покровах мечовидного відростку грудини з його пересіченням, яка переходе в раньовий канал напрямком зправа-наліво, та проникає в ліву плевральну порожнину; колото-різаних ран на шкіряних покровах 8-го міжреберного проміжку по передньо-пахвинній лінії правої половини грудної клітки, яка переходе в раньовий канал з пошкодженням правої долі печінки, правого купола діафрагми та проникає в праву плевральну порожнину, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя; двохстороннього гемопневмотракса; наскрізного пошкодження нижньої долі лівої легені; кровотечі з міжреберних артерій лівої половини грудної клітки (в черевній порожнині 700.0 гр. згортків крові); геморагічного шоку 4 ст., внутрішньоутробної асфіксії плоду, яка відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень та інші тілесні ушкодження.

Вказані тілесні ушкодження могли утворитися від дії чи при ударах плоским колючо-ріжучим предметом (плоскими колючо-ріжучими предметами), яким міг бути клинок ножа. Внутрішньоутробна асфіксія плода знаходиться в причино-наслідковому зв`язку з вищезгаданими колото-різаними ранами грудної клітки, які супроводжувалися масивною гострою кровотечею, що ускладнилася геморрагічним шоком 3 ст. та клінічною смертю потерпілої протягом 20 хвилин.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника щодо неправильності кваліфікації його дій та відсутності в нього умислу на вбивство потерпілої, апеляційний суд дійшов висновку про їх безпідставність, виходячи з наступного.

Для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного заподіяння будь-якого ступеня тяжкості тілесного ушкодження, необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.
Замах безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності мети досягнення суспільно небезпечного результату.
Питання ж про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій (п.п. 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).
Як встановлено в суді першої інстанції та перевірено в апеляційному порядку, ОСОБА_7 прийшов до потерпілої до фельдшерсько-акушерського пункту із ножем, тобто заздалегідь приготував знаряддя злочину, яким обрав саме ніж, проник до середини приміщення і почав висловлювати вимоги передачі йому грошових коштів, оскільки був обізнаний, що напередодні потерпіла отримала заробітну плату і після відмови почав носити численні удари ножем в життєво важливі органи. При цьому, про спрямованість його дій свідчить і той факт, що після рясної кровотечі після першого удару він не зупинився і продовжував наносити удари ножем. Одразу після чого, викрав з гаманця потерпілої грошові кошти та мобільний телефон, а ніж викину у піч та залишив приміщення пункту через вікно.
За показаннями свідка ОСОБА_21 , який був допитаний в суді першої інстанції, він пояснив, що перший прибув на місце події і двері до будівлі були зачинені, він почув стони про допомогу. Обійшовши приміщення пункту, ззаду будинку на одному з вікон було відсутнє скло. Через це вікно він потрапив всередину приміщення. В одній із кімнат на кушетці лежала зігнувшись дочка, була при свідомості, одяг на ній був в крові. Вона сказала, що це «зробив» ОСОБА_7 , забрав гроші та ключі.
Вищезазначені дії обвинуваченого, а саме обрання ножа як знаряддя злочину, кількість, характер і локалізація нанесених їй тілесних ушкоджень, стрімкість і рішучість його дій, намагання знищити знаряддя злочину, заволодіння майном потерпілої та залишення потерпілої самої в зачиненому приміщенні з численними пораненнями (обвинувачений залишив приміщення через вікно), свідчать про наявність у нього прямого умислу на вбивство потерпілої саме з корисливих мотивів, вчиненого щодо жінки, яка завідомо для нього перебувала в стані вагітності, тому кваліфікації його дій судом першої інстанції є правильної і з нею погоджується суд апеляційної інстанції.

За п. 6 ч. 2 ст. 115 КК як учинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб (заволодіти грошима, коштовностями, цінними паперами, майном тощо), одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків (одержати спадщину, позбавитися боргу, звільнитися від платежу тощо) або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, чи одержав винний ту вигоду, яку бажав одержати внаслідок убивства, а також коли виник корисливий мотив - до початку чи під час вчинення цього злочину.

У разі вчинення умисного вбивства під час розбійного нападу, вимагання, незаконного заволодіння транспортним засобом дії винного кваліфікуються за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК і статтею, якою передбачено відповідальність за злочинне заволодіння майном (ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 308, ч. 3 ст. 312, ч. 3 ст.313, ч. 3 ст. 289 КК).
Якщо умисел на заволодіння майном виник у винного після вбивства, вчиненого з інших мотивів, кваліфікація його дій за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК виключається (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).
Як встановлено судами, ОСОБА_7 коли проник до приміщення де знаходилась потерпіла, висунув вимогу про передачу йому грошових коштів, а після нанесення ударів ножем забрав грошові кошти та мобільний телефон, що підтверджується показаннями потерпілої, яка не втратила свідомість та була очевидцем дій ОСОБА_7 .
Заперечення обвинуваченим вищезазначених обставин, апеляційний суд розцінює як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення, що є його правом.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 , що його двічі притягнуто до кримінальної відповідальності та про помилкову кваліфікацію його дій за двома статтями, а саме ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 - п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України, апеляційний розцінює як такі, що ґрунтуються на власному хибному тлумаченні та розумінні положень закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, про те, що він не знав про стан вагітності потерпілої, тому кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 15 - п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України є безпідставною, при цьому наводить доводи аналогічні з доводами апеляційної скарги захисника.

Стосовно доводів сторони захисту про неповноту судового розгляду, яка на їх думку виявилась в тому, що суд не перевірив твердження обвинуваченого, що він викликав швидку допомогу потерпілої, то апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_7 після вчинення злочину залишив потерпілу в зачиненому приміщенні, не надав їй першу допомогу, забрав у неї мобільний телефон, що свідчить про бажання настання смерті потерпілої, тому відповідні доводи обвинуваченого не впливають на повноту судового розгляду і правильність висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб... для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
За клопотанням сторони захисту суд першої інстанції суд повторно допитував потерпілу, яка надавала стійкі показання, при цьому обвинувачений відмовився задавати запитання.
Доводи обвинуваченого, що суд неправильно виклав у вироку показання свідка ОСОБА_13 та потерпілої, апеляційний суд, перевіривши технічну фіксацію судового провадження, дійшов висновку про належне викладення у вироку показань цих учасників, при цьому апеляційний суд зауважує, що в судовому рішенні не зазначають дослівні пояснення осіб, а наводиться їх зміст, який відносить до суті справи та обставин, які підлягають доказуванню.
Будь-яких істотних суперечностей в показаннях потерпілої, які могли б вплинути на висновки суду щодо винуватості ОСОБА_7 та кваліфікації його дій, під час апеляційного провадження не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції належним чином розглянув клопотання сторону захисту, в тому числі і про допит свідків, про яких заявляє ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі, які не були очевидцями подій, а тому такі доводи не можуть бути визнаними тією обставиною, що свідчить про неповноту судового розгляду в розумінні ст. 410 КПК України, а допит вказаних свідків не може мати істотного значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Посилання обвинуваченого на неповноту досудового розслідування та судового розгляду, а саме, що органи досудового розслідування не вилучили фіскальний чек для підтвердження факту розрахунку купюрою в 200 гривень, яку він начебто взяв у потерпілої, а також сторона обвинувачення не надала суду як доказ гаманець потерпілої, на якому, за версією обвинувачення, мали б бути відбитки його пальців або сліди крові, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки не узгоджуються з поняттям межі доказування, а ті обставини, які він вважає не перевіреними не мають істотного значення для обґрунтованості вироку, враховуючи всю сукупність зібраних доказів і такі доводи не можуть свідчити про неповноту судового розгляду.

Із матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його звукозапису, вбачається, що суд повно та всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив у відповідності до закону клопотання сторін, належним чином перевірив версію сторони захисту і виклав переконливі мотиви в її спростування, які ґрунтуються на досліджених доказах, яким дав належну правову оцінку, в тому числі й тим, які сторона захисту вважала недопустимими.
Суд, відповідно до ст. 94 КПК України, оцінив докази не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості та взаємозв`язку, які в своїй сукупності є достатніми, щоб дійти обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу злочинів в яких він обвинувачується та доведеності вини у їх вчиненні.
Перевіривши доводи сторони захисту про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Стосовно доводів захисту про недопустимість як доказу протоколів пред`явлення речей для впізнання, а саме що ніж був без рукоятки, проте згідно з фототаблицею до протоколу пред`явлення речей предмети представленні на огляд істотно відрізнялись, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки не виникає сумнівів щодо належності встановленого знаряддя злочину, так як свідок ОСОБА_13 , з яким обвинувачений перебував у дружніх стосунках, повідомив про зникнення його ножа, а в подальшому впізнав ніж, який було вилучено під час огляду місця події 03.03.2017 року з приміщення ФАП с.Коханівка Петропавлівського району, зазначивши, що даний ніж належить йому.
Доводи обвинуваченого про порушення його права на захист, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки ОСОБА_7 неодноразово замінювали захисників за його клопотаннями. Захисник, ОСОБА_8 як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції займала активну позицію захисту про що свідчить технічна фіксація судового розгляду в суді першої інстанції, а також її змістовна апеляційна скарга, доводи з якої обвинувачений частково продублював в своїй скарзі і підтримав її апеляційну скаргу. Крім того, доповнення до апеляційної скарги обвинуваченого надруковані машинописним текстом, який за стилем друку можна ідентифікувати, що захисник допомагав обвинуваченому в написанні доповнень тощо.
Посилання обвинуваченого, що його не ознайомили з матеріалами кримінального провадження спростовуються відомостями, наявними в матеріалах справи, оскільки апеляційний суд під час апеляційного провадження з оскарження першого вироку ознайомив обвинуваченого з матеріалами справи в повному обсязі, а також апеляційний суд у цьому складі повторно ознайомлював обвинуваченого та задовольнив всі його клопотання про отримання копій документів та технічної фіксації судових засідань.
Таким чином, відповідні доводи обвинуваченого носять суто формальний характер, які спрямовані на затягування розгляду справи, з огляду на положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015.
Посилання обвинуваченого як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, на порушення судом порядку оголошення вироку, оскільки вирок оголошували без його участі, а також без інших учасників провадження, апеляційний суд зауважує наступне.
Як слідує з журналу судового засідання від 24 грудня 2020 року та технічної фіксації, судове засідання проводилось в режимі відеоконференції із установою попереднього ув`язнення, проте ОСОБА_7 відмовився приймати участь в режимі відеоконференції, у зв`язку з чим вирок суду було проголошено без його участі.
Зазначені обставини не оспорює і обвинувачений в своїй скарзі.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 КПК України судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати.
На виконання зазначених приписів суд після виходу з нарадчої кімнати 24 грудня 2020 року негайно проголосив вирок, незважаючи на відсутність обвинуваченого в судовому засіданні. Копію вироку ОСОБА_7 було направлено в той же день, а наступного дня 31 грудня 2020 року він її отримав, що підтверджується відповідною розпискою.

Разом із тим, зазначені порушення вимог процесуального закону за змістом ст. 412 КПК не є істотними, оскільки жодним чином не вплинули на законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, а також не перешкодили обвинуваченому реалізувати своє право на апеляційне оскарження. Також, є очевидним, що ОСОБА_7 знав про зміст ухваленого щодо нього вироку, отримав його копії та своєчасно його оскаржив, подавши значну за обсягом апеляційну скаргу та доповнення.

Апеляційний суд зважає на те, що обвинувачений не чув проголошення вироку, є результатом виключно його процесуальної поведінки, так як він відмовився заслуховувати вирок в режимі відеоконференції. При цьому, ідентичність тексту вироку зі змістом проголошено вироку, останній не оскаржує.

Таким чином, в даному конкретному випадку незабезпечення присутності обвинуваченого в залі суду під час проголошення вироку місцевого суду не може бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.
Правова позиція з вказаного питання сформована в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального від 09 липня 2019 року по справі № 487/839/17.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого пронедоведеність вини обвинуваченого та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, зводяться до особистого тлумачення апелянтами норм процесуального закону та аналізу і переоцінки одиничних непрямих доказів. При цьому, вказані учасники провадження оцінюють і тлумачать такі докази вибірково та відокремлено від інших доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність під час призначення покарання, а саме врахування стану вагітності потерпілої, як обставини, яка обтяжує покарання, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими.
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.
Якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.
Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим, в тому числі в закінченому замаху на вбивство, тобто умисному протиправне заподіяння смерті іншій людині, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності, з корисливих мотивів, вчинених за наступних обставин.
Водночас, під час призначення покарання судом першої інстанції обставинами, відповідно до вимог ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо жінки, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності.
Враховуючи, що обставина «вчинення злочину щодо жінки, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності» є ознакою кримінального правопорушення, що вплинуло на його кваліфікацію, суд першої інстанції безпідставно повторно врахував цю обставину, як таку, що обтяжує покарання, у зв`язку з чим вона підлягає виключенню з вироку.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про не доведення обставини, що обтяжує покарання вчинення ним злочину в стані сп`яніння, апеляційний суд вважає необґрунтованими, у зв`язку з тим, що КПК України не передбачає встановлення цієї обставини за допомогою, певного виду джерела доказів (висновком експерта), а може бути встановлена на підставі інших доказів, в даному кримінальному провадженні, це показання потерпілої.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції під час призначення покарання належним чином дотримався вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання та призначив покарання, з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, відомостей про особу обвинуваченого та обставин, що обтяжують покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, на переконання апеляційного суду, наявність або відсутність обставини, що обтяжує покарання «вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння», в даному кримінальному провадженні та за встановлених судами фактичних обставин, істотно не впливає на розмір покарання, призначеного судом. Крім того, в апеляційних скаргах сторони захисту розмір покарання не оскаржується.
Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого не спростовують вищевикладених висновків суду першої та апеляційної інстанції та є необґрунтованими.
Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг захисника та обвинуваченого і обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора, у зв`язку з чим вона підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_7 зач. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 - п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду, як на обставину, що обтяжує покарання на вчинення кримінального правопорушення щодо жінки, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4