Справа № 739/418/21
Провадження № 1-в/739/23/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м. Новгород-Сіверський
Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 секретаря ОСОБА_2 за участю: прокурора ОСОБА_3 представника УВП №31 ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 засудженого ОСОБА_6 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, або заміни не відбутої частини його покарання більш м`ягким,
ВСТАНОВИВ:
До Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення останнього від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, або заміни не відбутої частини його покарання більш м`яким. Вказане клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_6 засуджений Апеляційним судом м.Києва від 03.02.2002 року за п.п.6.12, ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 03 вересня 2002 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2002 року залишено без змін. Засуджений звертає увагу суду, що метою звернення до суду є усунення порушень його прав як людини, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, чинною практикою ЄСПЛ. В судовому засіданні в режимі відео конференції засуджений ОСОБА_6 клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в ньому. Захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_5 також клопотання підтримав та просив його задовольнити. Прокурор ОСОБА_3 та представник УВП №31 ОСОБА_4 заперечували, щодо задоволення клопотання. Суд вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши клопотання та матеріали, що надійшли разом з клопотанням, особову справу засудженого ОСОБА_6 приходить до наступного висновку. Так, відповідно до ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, повязаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання. На даний час ОСОБА_6 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області в ДУ Новгород-Сіверська УВП № 31. З особової справи засудженого ОСОБА_6 вбачається, що останній засуджений вироком Апеляційним судом м.Києва від 03.02.2002 року за п.п.6.12, ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 03 вересня 2002 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2002 року залишено без змін. Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст. 51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Довічне позбавлення волі ст. 64 КК України безстроковий основний вид покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк. Виходячи із КК України можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років. Крім того, зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання. Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03). Також Європейський суд з прав людини вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Таке правозастосування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. За таких обставин, підстави для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення останнього від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, або заміни не відбутої частини його покарання більш м`яким, відсутні. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.369-372,537,539КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, або заміни не відбутої частини його покарання більш м`ягким - відмовити. Ухвала суду може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії судового рішення.

Суддя: ОСОБА_1