Дата документу 26.07.2021 Справа № 334/7695/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/7695/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1047/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, інвалід 2 групи, одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовано.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у відшкодування майнової шкоди 9610 грн. 81 коп., у відшкодування моральної шкоди 5000 грн., а всього 14610 грн. 81 коп.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за наступних обставин.

11 липня 2016 року, приблизно о 00 год. 20 хв., ОСОБА_7 , знаходячись поблизу проїзної частини вул. Руставі у м. Запоріжжі, навпроти будинку № 2 вказаної вулиці, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , на ґрунті раніше виниклих та триваючих, стійких неприязних відносин з останнім, усвідомлюючи та бажаючи спричинити потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, наніс йому не менше двох ударів ножем, який у нього був з собою та який він тримав у своїй правій руці, в область черева та по пальцях правої руки.
Своїми діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_8 наступні тілесні ушкодження: проникаюче поранення передньої черевної стінки справа по парастернальній лінії, з пошкодженням прямого живота справа, 3-го сегмента печінки, з наскрізним пораненням брижі поперечно-ободової кишки, дотичним пораненням брижі тонкої кишки, зі скупченням крові в черевній порожнині, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя; рана в області 2-го пальця правої кисті з частковим пошкодженням на 1/3 ширини сухожилля розгинача, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило за собою короткочасний розлад здоров`я; рана в області нігтьової фаланги 1-го пальця правої кисті, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження.
В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не врахував думку потерпілого, а також те, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, не визнав свою провину, у вчиненому не розкаявся, жодного відшкодування спричиненої шкоди не зробив, перед потерпілим не вибачився.

Крім того, відсутні обставини, що пом`якшують покарання, а тому суд безпідставно прийшов до висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе без відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Також суд лише частково задовольнив позовні вимоги, хоча вони були достатньо обґрунтовані, і свою відмову суд фактично не обґрунтував, а стягнення моральної шкоди в сумі 5000 гривень взагалі є знущанням над потерпілим.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

До судового засідання апеляційного суду, будучи належним чином повідомленим потерпілий ОСОБА_8 та його представник адвокат ОСОБА_10 не з`явились, із заявами про відкладення розгляду апеляційної скарги не звертались, у зв`язку із чим у відповідності до положень ст. 405 КПК України їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду провадження.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, які вирок суду вважали законним, обґрунтованим, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу представника потерпілого залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що представник потерпілого фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, встановив відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, є інвалідом 2 групи, одружений, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

За наявності сукупності цих обставин, а також з урахування того, що ОСОБА_7 вперше притягається до кримінальної відповідальності, офіційно працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо із застосуванням звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Судова колегія вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на наведене, враховуючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 75 КК України, і підстав для скасування судового рішення з постановленням нового вироку апеляційним судом за доводами апеляційної скарги представника потерпілого під час апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції не встановлено.

Окремо слід зазначити, що у своїй апеляційній скарзі представник потерпілого просив застосувати до обвинуваченого більш суворе покарання шляхом зміни вироку суду, і такі вимоги апеляційної скарги суперечать ст. ст. 420, 421 КПК України, згідно яких застосування більш суворого покарання можливо лише шляхом скасування вироку та постановлення нового вироку апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги щодо тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутності пом`якшуючих покарання обставин щирого каяття та визнання провини, також не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо вирішення цивільного позову колегія суддів зазначає наступне.

Так, вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції у вироку навів мотиви в обґрунтування свого висновку щодо відсутності підстав для їх відшкодування за рахунок обвинуваченого, оскільки розмір цих витрат не тільки не підтверджується наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, а й взагалі не зазначений у цивільному позову в грошовому еквіваленті.

Вартість лікування та медикаментів на загальну суму 9610 грн. 81 коп. підтверджується квитанціями, наданими потерпілим ОСОБА_8 та долученими до матеріалів кримінального провадження, у зв`язку з чим, саме в такому розмірі підлягала стягненню з ОСОБА_7 матеріальна шкода на користь потерпілого.

Разом з тим, перевіряючи вирок суду в частині рішення про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги потерпілого про те, що розмір стягнутої моральної шкоди не відповідає принципами розумності і справедливості, та є замалим з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 , судом було формально взято до уваги обставини справи та надані докази.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції недостатньо врахував наслідки вчиненого злочину, які полягали у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, завдані йому сильні душевні страждання та фізичний біль, тривале стаціонарне та амбулаторне лікування з 11 липня 2016 року по 29 серпня 2016 року, а також відношення обвинуваченого до вчиненого злочину, який не вибачився перед потерпілим, не намагався відшкодувати заподіяну шкоду та витрати на лікування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер вчиненого злочину та його наслідки, глибину душевних страждань потерпілого, та приходить до висновку про те, що стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 5000 гривень є заниженим, і на переконання колегії суддів, позовні вимоги потерпілого слід задовольнити частково, вирок суду першої інстанції в цій частині змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 50000 гривень, який видається зваженим та справедливим, і саме в такому розмірі підлягає стягненню на користь потерпілого.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, змінити в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.

Збільшити розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 до 50000 (п`ятдесяти) тисяч гривень.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4