ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 623/3326/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1451/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 185,186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 02 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого та прокурора на вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 11 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, особою з інвалідністю другої групи,зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 21 грудня 2019 року Ізюмським міськрайонний судом Харківської області за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 369 КК України до 3 років позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України з призначенням покарання:
-за ч.3 ст. 185 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі;
-за ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ст. 71,72 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 12 2019 року у виді двох місяців та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 4 років 8 восьми місяців позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня фактичного його затримання, а саме з 22 червня 2019 року.
Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу обвинуваченому ОСОБА_7 залишено тримання під вартою в умовах ДУ «Покровська виправна колонія №17» - спеціалізована туберкульозна лікарня».
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення судової товарознавчої експертизи № 6/1523 СЕ-19 від 12 06 2019 року у сумі 628,04 грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 судові витрати за проведення судової товарознавчої експертизи № 2535/19 від 23 07 2020 року у сумі 300 грн.
Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 07 2019 року.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 , повторно, 23 квітня 2019 року, приблизно о 00-10 годині, маючи прямий умисел, спрямований на викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , вихопив з руки ОСОБА_10 мобільний телефон «Lenovo Р-70А», ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 , вартість якого згідно з висновком судової товарознавчої експертизи № 6/1523СЕ-19 від 12 червня 2019 року складає 1320 гривень, та втік з місця вчинення кримінального правопорушення, тим самим відкрито викрав вказаний мобільний телефон, після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд, тим самим заподіяв потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму.
Крім того, ОСОБА_7 , повторно, 20 червня 2019 року, в нічний час доби, маючи прямий умисел, спрямований на викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, шляхом відчинення дверей без запірного пристрою, проник до гаражу, розташованого на території огородженого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 , звідки таємно викрав велосипед марки «Салют», вартість якого згідно з висновком судової товарознавчої експертизи №2535/19 від 23 липня 2019 року складає 1433, 82 гривні, що належать потерпілій ОСОБА_12 . Після цього, ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим заподіяв потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 1433,82 гривні.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене потворно, поєднане з проникненням у сховище та за ч. 2 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням доповнень просить про визнання його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, посилаючись на непричетність до його вчинення.

Крім того, просить про пом`якшення йому покарання призначеного за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, застосувавши при цьому положення ст.ст. 69,75 КК України.

Просив врахувати такі обставини, які не було враховано судом першої інстанції при призначенні йому покарання, а саме: наявність у нього ряду тяжких захворювань, наявність інвалідності другої групи, позитивних характеристик за місцем реєстрації та місцем фактичного мешкання, міцних соціальних зв`язків та отримання соціальної допомоги у зв`язку з інвалідністю.

Зазначив також, що під час судових засідань у суді першої інстанції, він не надавав своєї згоди на розгляд справи в порядку ст. 349 КПК України.

Вказане рішення оскаржив також прокурор, який, в свою чергу, просить про скасування вироку в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочинів та особі обвинуваченого, а також незастосуванням судом закону, який підлягає застосуванню та в цій частині ухвалити стосовно ОСОБА_7 новий вирок із застосуванням більш суворого покарання: за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі, застосувавши положення ч.1 ст. 70 КК України та відповідно до ч.4 ст. 70 КК України шляхом повного поглинення за попереднім вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 12 2019 року остаточно призначити обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі. При цьому, наголосили на відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор не вбачала підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, при цьому частково підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, а саме в частині застосування при призначенні покарання положень ч.4 ст. 70 КК України.
Потерпілі ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 про дату та час розгляду апеляційних скарг були повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися. Будь-яких клопотань або заяв, які б перешкоджали розгляду справи, до апеляційного суду не надавали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 та прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу прокурора вважає за необхідне задовольнити у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого в частині необхідності його виправдання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, колегія суддів дійшла висновку, про відсутність підстав для їх врахування при апеляційному перегляді, оскільки кримінальне провадження було розглянуто у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, за епізодами грабежу, вчиненого щодо ОСОБА_10 та крадіжки велосипеду з гаражу, що належить потерпілій ОСОБА_12 , обмеживши обсяг доказів, які підлягають дослідженню допитом обвинуваченого та наявними в матеріалах справи письмовими доказами (а.с.182).
Як регламентовано частиною 3 статті 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції.

Аналізуючи положення ст.349 КПК України, можна виділити такі умови для проведення судового розгляду в порядку ч. 3 вказаної статті: 1) відсутність заперечень учасників судового розгляду щодо застосування процедури розгляду, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України; 2) погодження сторін із фактичними обставинами справи; 3) добровільність та істинність їхніх позицій; 4) переконаність суду в правильності розуміння сторонами обставин, що не оспорюються, і позбавлення права на апеляційне оскарження. Відсутність заперечень розуміється як погодження сторін судового розгляду із недоцільністю дослідження доказів у провадженні через те, що ніхто не оспорює ці факти. Визнання фактичних обставин істинними означає сприйняття їх такими, що відповідають реальній дійсності й достатніми для доведення винуватості обвинуваченого.

Суд зобов`язаний перевірити добровільність та істинність позиції сторін, які виявляються в особистому волевиявленні на основі внутрішнього переконання й відсутності психічного або фізичного впливу на учасників судового процесу, а також роз`яснити наслідки застосування скороченого судового розгляду.

З метою перевірки наявності у суду першої інстанції підстав для проведення судового розгляду в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, було прослухано звукозапис судового засідання від 03 02 2020 року (а.с. 97-98) відповідно до якого встановлено, що після оголошення змісту обвинувального акту, встановлення особи обвинуваченого, вислухавши обвинуваченого ОСОБА_7 , який вказував на те, що суть пред`явленого йому обвинувачення зрозуміла та за вищевказаними епізодами вину він визнає повністю, суд першої інстанції поставив перед учасниками кримінального провадження питання щодо обсягу та порядку дослідження доказів, та отримав згоду як прокурора так і обвинуваченого на здійснення скороченого порядку їх дослідження.

Як вбачається з висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 2 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак, дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені у ст.91 КПК України. Тобто, законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст.349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Незалежно від обсягу доказів, які досліджуватимуться судом, зокрема, внаслідок визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, допит обвинуваченого здійснюється обов`язково.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, допит обвинуваченого ОСОБА_7 проводився досить детально як прокурором так і судом. Підтвердженням цього є журнал судового засідання від 03 лютого 2020 року, аудіо та відео записи, якими було зафіксовано вказане судове засідання (а.с. 97-98). Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував правильність розуміння обвинуваченим зазначених обставин.

Крім того, в судовому засіданні від 03 лютого 2020 року суд першої інстанції, встановивши позицію обвинуваченого щодо визнання ним у повному обсязі своєї вини у вчиненому, у доступній, чіткій та конкретизованій формі роз`яснив йому суть норми, передбаченої ч.3 ст. 349 КПК України, виклавши при цьому її зміст. При цьому переконався, що учасники кримінального провадження правильно та точно розуміють зміст вказаної норми, її суть сприйнята правильно а позиції учасників є добровільними.

Матеріали кримінального провадження містять розписку ОСОБА_7 про отримання ним пам`ятки про права та обов`язки (а.с. 25), а відповідно текст даної пам`ятки містить в собі роз`яснення суті ст. 349 КПК України і її наслідків, зокрема того, що обвинувачені будуть позбавлені права оскаржити вирок суду першої інстанції в частині встановлення фактичних обставин справи та доведеності їх вини в інкримінованих злочинах.

З урахуванням викладеного, твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність його згоди на розгляд кримінального провадження у спрощеному порядку, а саме на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріали справи.

Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого щодо пом`якшення йому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України із застосуванням положень ст.ст. 69, 75 КК України, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, наслідки, які настали у результаті його вчинення, особу винного, який офіційно не працює, не одружений, на обліку у наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий, а також обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання визнано рецидив злочину.

Навівши зазначені обставини суд визначив реальний строк покарання в межах санкцій інкримінованих статей.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначені обвинуваченому покарання не є найтяжчими, що передбачені санкціями інкримінованих йому статей, а навпаки є максимально наближеними до мінімальних.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, як про це наголошується в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений наголошує на наявності обставин, які не було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання та які можна визнати пом`якшуючими при його призначенні, вказуючи при цьому на наявність у нього: ряду захворювань, другої групи інвалідності, посередніх характеристик та відсутність перебування на обліку у наркологічному та психіатричному диспансерах.

Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення, вказані обставин вже було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання. Наявність вищевказаних обставин, на думку колегії суддів не є обов`язковими та безумовними підставами для ще більшого пом`якшення останньому покарання.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що інші альтернативні види покарань, окрім позбавлення волі, у даному випадку не будуть дієвими для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.
Крім того, колегія суддів перевіряючи доводи апелянта щодо можливості пом`якшення йому покарання з подальшим звільненням від його відбування, не може не залишити поза увагою висновок органу пробації, наявний у матеріалах справи, відповідно до якого виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб.

Отже, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині пом`якшення покарання, колегія суддів приходить до висновку, що в матеріалах кримінального провадження відсутні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, та, відповідно, підстав для зміни вироку і призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. ст.69, 75 КК України не вбачається.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Що стосується посилання прокурора в своїй апеляційній скарзі на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування до ОСОБА_7 положень частини 1 статті 71 КК України, то колегія суддів знаходить їх такими, що ґрунтуються на законі та матеріалах справи і вважає їх такими, що підлягають задоволенню, в той час як твердження про необхідність застосування до ОСОБА_7 положень ч.4 ст. 70 КК України вважає обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону.

Так, частиною 1 статті 71 КК України встановлено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Проте, вивченням матеріалів кримінального провадження, встановлено, що інкриміновані ОСОБА_7 правопорушення за оскаржуваним вироком він вчинив 23 квітня 2019 року та 20 червня 2019 року.

Після цього, ОСОБА_7 був засуджений 21 грудня 2019 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 369 КК України.

Так, частиною 4 статті 70 КК України встановлено, що передбачені нею правила призначення покарання застосовуються у разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому злочині, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. У такому випадку суд може при призначенні покарання за іншим вироком як поглинути покарання за першим вироком, так і приєднати його повністю або частково, однак таким чином, щоб обраний захід примусу не перевищував максимального покарання, встановленого статтею (частиною статті), за якою особу засуджено, і водночас не був меншим строку покарання, визначеного за перший злочин. При цьому суд зобов`язаний в остаточне, призначене за сукупністю злочинів, покарання зарахувати покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора та вважає, що при призначенні покарання, суд першої інстанції повинен був призначати обвинуваченому остаточне покарання за правилами, встановленими ч.4 ст.70 КК України, тобто за сукупністю злочинів.

Зазначене свідчить про те, що суд застосував закон, який не підлягає застосуванню, що згідно п.2 ч.1 ст.413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України - підставою для зміни вироку.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності зміни вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 11 2020 року в частині застосування до ОСОБА_7 положень ч. 4 ст.70 КК України. В іншій частині вирок суду вважає за необхідне залишити без змін.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 11 2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - в частині призначеного покарання змінити.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим:

- за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

- за ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим вважати ОСОБА_7 засудженим до остаточного покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання частини покарання, у виді один місяць позбавлення волі, призначеного за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 грудня 2019 року та покарання призначеного за цим вироком у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 4 років 7 місяців позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4