Категорія:ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, за апеляційними скаргами прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 4 листопада 2020 року щодо ОСОБА_9 , яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Кульчин, Ківерцівського району, Волинської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з середньою освітою, одружений, має на утриманні двоє малолітніх дітей, не працює, раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, а також додатковий обов`язок - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації,

В С Т А Н О В И В
Згідно із вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він 27 липня 2018 року близько 18.30 год., в селі Милуші, Луцького району, Волинської області, керуючи технічно справним автомобілем марки «Peugeot 605» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись ним у світлу пору доби у напрямку м. Луцька по автошляху М-19 сполученням «Доманова-Ковель-Чернівці-Тереблече», який має по одній смузі руху у кожному напрямку, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність та неуважність, не правильно оцінив дорожню обстановку, при виявлені на проїзній частині пішохода ОСОБА_7 , який переходив автошлях справа наліво відносно руху автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу без зміни напрямку руху, що призвело до наїзду на потерпілого ОСОБА_7 .
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого багатовідламкового перелому обох кісток правої гомілки в нижній третині зі зміщенням, закритого перелому поперечних відростків 1-4 поперекових хребців справа, забійної рани лобної, потиличної ділянок голови справа та спини, множинних саден голови, спини, обох верхніх кінцівок, правої гомілки, які згідно висновку експерта №772 від 6 листопада 2018 року за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для їх загоєння необхідний час більше 21-ї доби.
В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_9 п.п. 2.3 (б), 12.3 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року.
У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- прокурор із внесеними доповненнями до неї, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вказує, що при призначенні покарання, судом не враховано обставини вчинення злочину, його ступінь суспільної небезпеки, наслідки вчиненого та позицію потерпілого, який наполягав на призначенні суворого покарання обвинуваченому, який винуватість у вчиненому не визнав, щиро не розкаявся, збитків завданих злочином не відшкодував. Також зазначає, що суспільна небезпека від наслідків порушення правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси останнього, а тому не погоджується із висновком суду про не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. А всупереч положенням ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку, суд не вказав рішення, яке прийняв за результатами розгляду цивільних позовів потерпілого ОСОБА_7 та Луцької міської ради. У зв`язку із цим, просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання у виді 6 місяців арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Резолютивну частину вироку доповнити рішенням щодо цивільного позову Луцької міської клінічної лікарні про відшкодування майнової шкоди та цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, вказавши про їх задоволення та часткове задоволення, відповідно;

- обвинувачений ОСОБА_9 вважає вирок незаконним та необґрунтованим через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що згідно наявного у матеріалах провадження висновку експерта № 410 від 19 грудня 2018 року він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 , шляхом застосування екстренного гальмування в момент виявлення небезпеки для руху при дотриманні ПДР. Тоді як суд взяв до уваги висновок комісійної судової інженерно-транспортної експертизи № 301/8556 від 27 серпня 2019 року, який базується на припущеннях. Зазначає, що вихідні дані, взяті із показань потерпілого не відповідають фактичним обставинам справи. Просить вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України;

- представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вказує на відсутність у рішенні суду достатніх мотивів можливого досягнення мети виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним та іншими особами нових злочинів за умови призначення покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України та незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. У зв`язку із цим, просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 місяців арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_7 завдану моральну шкоду в розмірі 80 000 грн.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, прокурора, потерпілого та його представника, які подані ними апеляційні скарги підтримали, просили задовольнити, заперечили апеляцію обвинуваченого, який як і його захисник подану апеляційну скаргу підтримали, заперечили апеляції прокурора та представника потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.

Обґрунтовуючи висновок щодо винуватості ОСОБА_9 , суд оцінюючи докази у їх сукупності та взаємозв`язку дійшов висновку про наявність в діях першого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і з таким його висновком погоджується апеляційний суд.
В суді першої інстанції та апеляційному суді обвинувачений дав показання про те, що не мав технічної можливості уникнути наїзд на пішохода, який зненацька почав перебігати проїзну частину, з права на ліво по відношенню до транспортного засобу під його керуванням, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, і якого він виявив за 15-20 метрів, рухаючись із швидкістю до 60 км/год.
Свідок ОСОБА_12 , який перебував в автомобілі обвинуваченого в якості пасажира в апеляційному суді показав, що потерпілий вибіг на проїзну частина за 15-20 метрів, у зв`язку з чим, обвинувачений різко повернув кермо вліво. Показання свідка та обвинуваченого узгоджуються між собою.
В матеріалах кримінального провадження наявні декілька експертних досліджень, зокрема висновок експерта № 410 від 19 грудня 2018 року, у якому зазначено, що у заданій дорожній ситуації з технічної точки зору водій автомобіля марки «Peugeot 605», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_9 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 12.3, 12.4, 12.9 (б) ПДР. Також констатовано, що при наданих ним же вихідних даних, ОСОБА_9 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 , шляхом застосування екстреного гальмування у момент виникнення небезпеки для руху при дотриманні вимог ПДР та одночасно зазначено про те, що дії ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.п.12.4, 12.9 (б) та відповідали п. 12.3 ПДР /а.к.п. 162-168/.
Через суперечливість таких висновків було призначено додаткову судову інженерно-транспортну експертизу №8348 від 25 червня 2019 року. З п. 3.4 якої убачається, що згідно показів ОСОБА_9 , при наданих слідством вихідних даних, в момент виникнення небезпеки для руху, водій автомобіля марки «Peugeot 605», реєстраційний номерний знак д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_9 при швидкості руху 50 км/год та дотриманні вимог п. 12.3 ПДР, мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 /а.к.п. 190-196 зворот/.
Даний висновок, який зроблений з урахуванням вихідних даних сторони обвинувачення, підтверджується і висновком комісійної судової експертизи № 301/8556 від 27 серпня 2019 року /а.к.п. 206-214/ та поясненнями експертів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які їх підтримали в апеляційному суді, а останній ще й додатково ствердив, що рухаючись із дозволеною швидкістю руху не більше 50 км/год ОСОБА_9 , у даній ситуації, при дотриманні п. 12.3 ПДР, мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 .
Враховуючи показання ОСОБА_9 , свідка та вищенаведені висновки експертів, які є науково-обгрунтованими та проведені з урахуванням вихідних даних сторони обвинувачення, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості першого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, який своїми необережними діями, як особа, яка керує транспортним засобом порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме: п.п. 2.3 (б), 12.3 Правил дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесне ушкодження і таке його порушення перебуває в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали.
Доводи прокурора та представника потерпілого про призначення обвинуваченому надто м`якого покарання є безпідставними та не підлягають до задоволення апеляційним судом.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Як убачається з мотивувальної частини вироку суду, обираючи обвинуваченому вид та розмір покарання, суд з достатньою повнотою, у відповідності до ст. 12 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який винуватість у вчиненому не визнав та не розкаявся, будучи особою молодого віку, до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, одружений, на його утриманні та вихованні перебувають двоє малолітніх дітей, а також думку потерпілого, яка не є визначальною, проте ураховується судом в сукупності із іншими обставинами.

З урахуванням особи ОСОБА_9 , відсутності обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також обставин вчиненого, зокрема перебування потерпілого ОСОБА_7 , який переходив проїзну частину поза пішохідним переходом, в стані алкогольного сп`яніння /а.к.п. 177/, апеляційний суд погоджується із висновком суду про призначення йому основного покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України та про можливість його виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства, із застосуванням до нього ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за його поведінкою.

Виходячи з роз`яснень п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", у кожному випадку призначення покарання за ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Погоджується апеляційний суд і з висновком суду про незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки такий висновок зроблений із урахуванням обставин вчиненого, наслідків, а також наведених ним доводів про те, що застосування додаткового покарання поставить ОСОБА_15 та членів його сім`ї у скрутне матеріальне становище.

Потерпіла сторона, користуючись наданими їй процесуальним законом правами /ст. 56 КПК України/, під час судового провадження у суді першої інстанції пред`явила цивільний позов, шляхом подачі позовної заяви, у тому числі, про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями обвинуваченого.

Вирішуючи заявлену позовну вимогу та приймаючи рішення про її часткове задоволення, суд виходив із засад виваженості розумності та справедливості, ступеня тяжкості спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, обсягу і характеру пережитих ним страждань та визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого, у відповідності до вимог закону.

У резолютивній частині вироку, всупереч вимогам ч. 1 ст. 129 КПК України, судом не вказано рішення, яке прийнято за результатами розгляду цивільних позовів, проте таке упущення за своїм змістом не є істотним, а тому не дає підстав для скасування вироку суду, як просить у поданій ним апеляційній скарзі прокурор.

Таким чином, апеляційні скарги прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В
Апеляційні скарги прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 4 листопада 2020 року щодо ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: