Дата документу 04.03.2021 Справа № 332/2482/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/374/21Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/2482/20Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.3 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001167, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Охматів Жашківського району Черкаської області, громадянина України, який має середню освіту, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 30.08.2002 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

- 28.08.2003 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185,ст. 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 4 місяці;

- 10.01.2007 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

- 10.07.2007 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 289, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 18.07.2012 року за відбуттям строку покарання;

- 28.01.2013 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі;

- 22.12.2016 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ст. 391 КК України, до покарання у вигляді 2 років 4 місяців позбавлення волі. Звільнений 28.12.2016 року за відбуттям строку покарання;

- 07.06.2018 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. Звільнений 20.06.2020 року за відбуттям строку покарання;

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня його фактичного затримання з 23.08.2020 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання чинності вироку ухвалено залишити без змін у вигляді тримання під вартою.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 19.08.2020 року, приблизно о 13-30 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан та таємно проник на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розміщено житловий будинок та зберігається майно, належне ОСОБА_9 . Після чого, за допомогою власної фізичної сили, відкрив пластикове вікно, таємно проник до житлового будинку, звідки таємно викрав ноутбук марки Asus X550L, вартість якого, відповідно до висновку експерта № 3054 від 11.09.2020 року, становить 2791,67 грн., та пістолет пневматичний газобалонний «МР-654К» № НОМЕР_1 , вартість якого, відповідно до висновку експерта № 3054 від 11.09.2020 року, становить 2061,47 грн., які належать ОСОБА_9 . У подальшому, ОСОБА_7 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, покинув територію приватного домоволодіння АДРЕСА_2 та розпорядився вказаним майном на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 4853,14 грн.

23.08.2020 року, приблизно о 12-30 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан та таємно проник на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , на якій розміщено житловий будинок та зберігається майно, належне ОСОБА_10 . Після чого, за допомогою власної фізичної сили, відкрив пластикове вікно, таємно проник до житлового будинку, звідки таємно викрав шліфувальну машину марки «DTW» в корпусі зеленого кольору, вартість якої відповідно до висновку експерта № 3054 від 11.09.2020 року, становить 590,73 грн.; електричну дриль марки «BOSH» зеленого кольору, вартість якої відповідно до висновку експерта № 3054 від 11.09.2020 року, становить 666,67 грн.; електричну пилу марки «SHTIL» МS-180, вартість якої відповідно до висновку експерта № 3054 від 11.09.2020 року становить 1988,89 грн.; зварювальний прилад (апарат) «КЕНТАВР», вартість якого відповідно до висновку експерта № 3054 від 11.09.2020 року становить 1291,67 грн., які належать ОСОБА_10 . У подальшому, ОСОБА_7 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, покинув територію приватного домоволодіння АДРЕСА_3 та розпорядився вказаним майном на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 4537,96 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважає призначене йому покарання занадто суворим та несправедливим, оскільки воно не відповідає як обставинам, за яких він вчинив злочини, так і його особі. Зазначає, що він дійсно вчинив у серпні 2020 року дві крадіжки, вину у скоєному одразу ж визнав під час затримання. У вчиненні крадіжки 19.08.2020 року він зізнався, знаючи заздалегідь, що жодних доказів його вини не було виявлено. Вважає, що суд в повній мірі не врахував його щирого каяття та при призначенні покарання взяв до уваги лише його попередні судимості, хоча потерпілі не наполягали на суворому покаранні та відшкодування шкоди не вимагали. Не погоджується з висновком суду про відсутність підстав для застосування до нього ст. 75 КК України, оскільки не вважає себе особою зі стійкою антисоціальною спрямованістю. Зазначає, що за місцем його мешкання дуже важко знайти нормальну офіційну роботу, тому він працював неофіційно, займаючись ремонтом житла та не стримався від крадіжки необхідних йому інструментів. Спричинена ним шкода є незначною і якщо б не тримання під вартою він вже міг би її відшкодувати.

На підставі викладеного, просить змінити вирок суду першої інстанції та пом`якшити йому покарання, застосувавши ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які прохали задовольнити апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, правильність кваліфікації його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому колегією суддів, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, не переглядаються.

Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, зазначених у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Доводи обвинуваченого про необґрунтоване незастосування положень ст.ст. 75, 76 КК України при призначенні йому покарання не є слушними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, що вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, призначив його, враховуючи тяжкість вчинених злочинів, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звертає увагу на те, що призначаючи покарання, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При вивченні особи обвинуваченого судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Також судом було враховано ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим ОСОБА_7 злочинів, які відносяться до тяжких, його відношення до скоєних злочинів та думку потерпілих.

В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , згідно ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , у відповідності до ст. 67 КК України, суд першої інстанції визнав рецидив злочинів.

Зваживши зазначені обставини, районний суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.

Обставини, на які послався обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, як на підстави для пом`якшення призначеного покарання, частково були прийняті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання і вважати їх обставинами, що можуть бути повторно застосовані для призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, колегія суддів не вбачає.

Доводи ОСОБА_7 про те, що він працював неофіційно, займаючись ремонтом житла, та не стримався від крадіжки необхідних йому інструментів, а також про те, що спричинена ним шкода є незначною і якщо б не тримання під вартою він вже міг би її відшкодувати, не можуть бути визнані колегією суддів достатньо вагомими підставами для зміни вироку та пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання, оскільки вказані обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів.

Твердження апелянта, що суд в повній мірі не врахував його щирого каяття та при призначенні покарання взяв до уваги лише його попередні судимості, хоча потерпілі не наполягали на суворому покаранні та відшкодування шкоди не вимагали, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу обвинуваченого, його ставлення до скоєних злочинів, позицію потерпілих та наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обвинуваченому обставин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_7 має сім судимостей, у тому числі, за скоєння аналогічних злочинів, раніше до обвинуваченого вже двічі застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак ОСОБА_7 після його звільнення з місць позбавлення волі за останнім вироком через 2 місяці, тобто через незначний проміжок часу, знову скоїв умисні корисливі злочини, що свідчить про його підвищену соціальну небезпеку для суспільства, небажання ставати на шлях виправлення та схильність до вчинення кримінальних правопорушень.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, по доводах, зазначених в його апеляційній скарзі, не вбачається.

Застосований судом розмір покарання призначений правильно, є мінімальним за санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, відповідним до скоєного, справедливим та достатнім, і колегія суддів не вважає його надмірно суворим, тому підстави для зміни вироку і звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням відсутні.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4