Ухвала

Іменем України
20 травня 2021 року

м. Київ
Справа № 172/11/21

Провадження № 51 2497 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Як вбачається з наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, вироком Васильківського районного суду Дніпровської області від 28 січня 2021 року затверджено угоду про примирення, укладену 06 січня 2021 року між обвинуваченою ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_6 . Цим вироком ОСОБА_5 засуджено за ст. 185 ч. 2 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 років.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_4 на зазначений вирок суду першої інстанціїна підставі ст. 399 ч. 4 КПК України.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що відмовивши у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки право на оскарження судового рішення, в тому числі і вироку суду на підставі угоди надане прокурору ст. 36 ч. 2 п. 20, 394 ч. 3 п. 3 КПК України. Вважає, що в такому випадку, апеляційний суд мав керуватися загальними засадами кримінального провадження, передбаченими ст. 9 ч. 6 КПК України та переглянути вирок в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора. Також посилається на позиції викладені в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року та постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року, в яких зроблено висновки про те, що у разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають положення ст. 309 ч. 3 КПК України, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити в перевірці її законності, посилаючись на приписи ст. 399 ч. 4 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Прокурор, не погодившись з вироком, яким затверджено угоду про примирення, оскаржив його в апеляційному порядку. При цьому вказував на порушення судом першої інстанції вимог ст. 75 ч. 2 КК України та ст. 474 ч. 7, ст. 475 ч. 3 КПК України. Зазначав, що суд мав або відмовити в затвердженні угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченою, або затвердити таку угоду та звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, як було узгоджено сторонами угоди, внаслідок чого неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність при призначенні покарання.
Апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, зазначив, що як слідує з висновку щодо застосування зазначених норм права, викладеного в постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року, сформульованого за результатами розгляду справи № 395/773/18, зважаючи на положення ст. 370, ст. 475 ч.2 КПК України, вирок на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим повинен відповідати загальним вимогам до судових рішень щодо законності. Обов`язок перевіряти угоду на відповідність її не тільки спеціальним нормам, що стосуються укладання угод, а й іншим нормам КПК та КК України, покладається на суд, який вирішує питання щодо затвердження такої угоди.
Згідно з вимогами ст. 394 ч. 3 п.3 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскаржено в апеляційному порядку прокурором виключно на підставах затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ст. 469 ч. 3 КПК України угоду не може бути укладено.
Відповідно до ст. 469 ч.3 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.
Як вбачається з копій судових рішень ОСОБА_5 обвинувачувалася у вчиненні злочину невеликої тяжкості, а тому перешкод до укладання угоди про примирення між обвинуваченим і потерпілим за вказаними вище підставами не було.
Апеляційний суд, встановивши, що відповідно до вимог ст. 394 ч. 3 п. 3 КПК України у прокурора не було підстав для оскарження вищезазначеного вироку суду на підставі угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим, дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду, оскільки вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення може бути оскаржений обмеженим колом суб`єктів та на чітко визначених законом підставах, зазначених у ст. 394 ч. 3 КПК України. Зокрема, відповідно до положень зазначеної статті прокурор може оскаржувати таке судове рішення виключно на підставах затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ст. 469 ч. 3 КПК України угода не може бути укладена.
Таким чином, з огляду на те, що прокурор оскаржив вирок місцевого суду про затвердження угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим на підставах, на яких його не може бути ним оскаржено згідно з положеннями ст. 394 КПК України, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга була подана на судове рішення, яке не підлягало апеляційному оскарженню. Такий висновок узгоджується із судовою практикою, зазначеною у відповідних рішеннях Верховного Суду (ухвала об`єднаної палати Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі №569/17036/118, постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №738/1482/16-к, постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі №180/210/17). При цьому необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо необхідності застосувати висновки, сформульовані в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року та постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року, оскільки ці висновки стосуються ухвал слідчих суддів, що не передбачені кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають положення ст. 309 ч. 3 КПК України, а в даному ж випадку в апеляційному порядку оскаржувався вирок на підставі угоди, постановлення якого прямо передбачено ст. 475 КПК України.
Враховуючи наведене, апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що на підставі ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України у відкритті провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Дніпровської обласної прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3