Справа № 463/9251/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/231/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 27 січня 2021 року,
з участю прокурора ОСОБА_8 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

встановила:
цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст. 125 КК України до шістдесяти годин громадських робіт.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з часу звернення вироку до виконання.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 1 000 грн. моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_10 відмовлено.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 27 липня 2019 року близько 02 год. 00 хв., знаходячись на загальному балконі будинку АДРЕСА_2 , знаючи, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, протиправне посягання на нього є кримінально-караним, діючи цілеспрямовано, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс кулаком правої руки удар у верхню частину тулуба потерпілої ОСОБА_10 . Внаслідок нанесеного удару, потерпіла отримала забійну підшкірну гематому грудної клітки зліва, що відноситься до легкого тілесного ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_7 покликається на те, що рішення суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості та підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильністю застосування закону України.

Зазначає, що місцевим судом не надано оцінки документам, поданим потерпілою ОСОБА_10 до органу досудового розслідування про обставин вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

Стверджує, що відображені у вироку показання обвинуваченого ОСОБА_6 не відповідають дійсності, оскільки під час судового розгляду останній, зокрема, заявляв, що він потерпілу ОСОБА_10 не відштовхував та жодних ударів їй не наносив.

Вважає, що суд необ`єктивно оцінив показання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 та не погодився з позицією захисту щодо їх зацікавленості у вирішенні кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 через тривалий конфлікт між родинами.

На думку апелянта, показання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 не можуть відповідати фактичним обставинам справи, оскільки вони безпосередньо не були учасниками події та знають про таку зі слів потерпілої ОСОБА_10 . Разом з тим наголошує, що свідок ОСОБА_14 була очевидцем події 27 липня 2019 року і її показання підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 .

Акцентує, що вирок суду обґрунтований виключно на недопустимих доказах та покликається на процесуальні порушення, пов`язані із збиранням таких та оформленням.

Зазначає, що слідчі експерименти не проведено в умовах, максимально наближених до тих, у яких відбувалася досліджувана дія чи подія, не перевірено показання свідків на предмет їх сприйняття обставин злочину.

Звертає увагу, що дослідженням висновку експерта № 736 від 15 серпня 2020 року не встановлено, які медичні документи і яким чином вони надійшли до експертної установи.

Також наголошує на необґрунтованості часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди.

Вважає, що цивільний позов потерпілої не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а відтак повинен бути залишений без розгляду.

Просить скасувати вирок Личаківсько районного суду м. Львова від 27 січня 2021 року та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_10 залишити без розгляду та повторно дослідити докази, надані суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, пояснення потерпілої ОСОБА_10 , виступ її представника адвоката ОСОБА_9 та думку прокурора про її заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таказадоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону місцевим судом при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_6 були дотримані.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, дослідженими й перевіреними в судовому засіданні, яким дана об`єктивна оцінка. Будь-яких підстав не довіряти таким, колегія суддів не вбачає.
Доводи захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України є безпідставними, оскільки вони спростовуються рядом доказів, які визнані судом достовірними і належними.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_10 про те, що вночі 27 липня 2019 року постукала у двері сусідської квартири де проживає ОСОБА_6 та попросила його припинити пищати і голосно кричати, на що останній відповів їй нецензурною лайкою та погрозами. Після цього, вона повернулась до своєї квартири за мобільним телефоном, щоб зафіксувати на відео його поведінку. Біля квартири обвинуваченого стояла тумба, на ній знаходилися пляшки з-під горілки, накриті газетою, яка горіла. Вона намагалася почати фіксувати дану ситуацію на відео і в цей час ОСОБА_6 раптово налетів на неї і вдарив її рукою в ліве плече, внаслідок чого, телефон випав з рук. В подальшому, вона викликала працівників поліції, а обвинувачений залишився на сходовій клітці. 01 серпня 2019 року вона звернулася за медичною допомогою до КНП ЛОР «8-а міська клінічна лікарня м. Львова», де у неї виявлено забій м`яких тканин грудної клітки зліва.
Свідок ОСОБА_12 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 ствердила, що 27 липня 2019 року вночі лунали крики, зокрема, крізь вікно чула, як ОСОБА_6 нецензурно лаявся до ОСОБА_10 та погрожував останній фізичною розправою. При цьому, вона бачила, як ОСОБА_6 наніс рукою один удар в плече ОСОБА_10 , після чого у неї з рук випав мобільний телефон. Через деякий час приїхали працівники поліції.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що проживає за адресою: АДРЕСА_4 і 27 липня 2019 року перебувала вдома та вночі почула гуркіт, крики на загальному коридорі, а також те, як ОСОБА_6 кричав: «я тебе вб`ю і спалю». З її вікна не видно коридор загального користування де проживає обвинувачений ОСОБА_6 , до кого він кричав вона не знає. Більш детально про нічні події вона дізналася на наступний день від ОСОБА_10 та ОСОБА_12 .
Рядом письмових доказів, а саме: протоколами проведення слідчих експериментів від 23 жовтня 2019 року з фото таблицями, за участі потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , статиста (а.с.77-84), (а.с.86-94); заявою ОСОБА_6 від 28 жовтня 2019 року, з якої вбачається, що останній, в статусі підозрюваного, відмовився від проведення слідчого експерименту (а.с.96); протоколом огляду предмету мобільного телефона марки «Samsung», моделі «SM-G530H» білого кольору, від 23 жовтня 2019 року та фототаблицею. Даний телефон був визнаний речовим доказом, згідно постанови слідчого від 23 жовтня 2019 року та переданий на зберігання потерпілій ОСОБА_10 (а.с.69-75).
Згідно виписки-епікриз з медичної карти стаціонарного хворого № 39 від 01 серпня 2019 року КНП ЛОР «8-а міська клінічна лікарня м. Львова», у ОСОБА_10 виявлено забій м`яких тканин грудної клітки зліва (а.с.55), що також констатовано висновком експерта № 736 від 15 серпня 2019 року. Крім цього, у даному висновку зазначено, що на час проведення судово-медичної експертизи, у потерпілої тілесних ушкоджень не виявлено. «Гематома» утворилась від дії тупого предмета, могла виникнути незадовго до звернення за медичною допомогою і 27 липня 2019 року та відноситься до легкого тілесного ушкодження (а.с.57).
Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_15 підтвердила вищевказаний висновок експертизи та зазначила, щопотерпіла ОСОБА_10 надала їй медичну документацію, що була достатньою для складення відповідного висновку на підставі наявних в ній даних.
Вірно не взято до уваги місцевим судом показання свідка ОСОБА_14 матері ОСОБА_6 та розцінено їх як такі, що дані з метою захисту обвинуваченого, з чим погоджується і колегія суддів.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що показання потерпілої ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 послідовні, логічно пов`язані між собою, узгоджуються з висновком судово-медичного експерта, її показаннями в судовому засіданні та іншими письмовими доказами, а відтак правильно покладені місцевим судом в основу обвинувального вироку.
Разом з тим, показання обвинуваченого ОСОБА_6 про заперечення вини у вчиненні кримінального правопорушення, колегія суддів оцінює критично та вважає їх направленими на уникнення від кримінальної відповідальності за скоєне.
Голослівними є покликання сторони захисту про необ`єктивність оцінки місцевим судом у вироку показань свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 з огляду на неприязні відносини між ними та обвинуваченим ОСОБА_6 , оскільки, свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, про що вірно зазначено в оскаржуваному рішенні суду, що виключає сумнів у їх достовірності.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про проведення слідчих експериментів не в максимально наближених до фактичних умовах, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, за змістом ст. 240 КПК України слідчий експеримент це слідча (розшукова) дія, яка полягає в тому, що слідчий та/або прокурор в присутності понятих, а в необхідних випадках за участю спеціаліста, підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника, представника, з метою перевірки уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, проводить відтворення дій, обстановки, обставин певної події та інші необхідні досліди чи випробування.
Ця слідча дія найчастіше направлена на перевірку вже зібраних у справі доказів, в результаті проведення інших слідчих дій (допитів, обшуків, огляду місця події та ін.). Однак, дослідним шляхом можуть також перевірятися і припущення слідчого про ті чи інші обставини події.
Із змісту протоколів проведення слідчих експериментів, що покладені судом в обґрунтування свого рішення, не вбачається, що з`ясовувались якісь обставини, які б потребували такого ступеню реконструкції обстановки, якою вона була в момент події. Отриманий слідчим під час проведення слідчої дії обсяг інформації був об`єктивно достатнім для того, щоб орган досудового розслідування дійшов до певного переконання у питанні достовірності встановлення фактичних обставин по справі.
Що стосується покликання апелянта про недопустимість доказів у зв`язку із процесуальними порушеннями, пов`язаними із збиранням та оформленням, то колегія суддів вважає їх такими, що не впливають на законність прийнятого по суті рішення, оскільки доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України (ч.1 ст. 86 КПК України).

При цьому КПК України не містить положення про те, що будь-яке процесуальне порушення, допущене при збиранні доказів, тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими (як протилежність за визначенням допустимим доказам). Разом з тим передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч.1 ст. 87 КПК України).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 вересня 2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, колегія суддів звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення прямо та істотно порушують права і свободи людини чи зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Вирішуючи на підставі ч.1 ст. 87 КПК України питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати: яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведеним в ч.2 ст. 87 КПК України - послатись на конкретний пункт цієї норми.

У разі встановлення іншого порушення прав та свобод людини (крім істотних) суд в кожному конкретному випадку має перевірити, у тому числі, чи вплинуло таке порушення на загальну справедливість судового розгляду за критеріями Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), практики ЄСПЛ та національного законодавства.

При вирішенні питання щодо допустимості фактичних даних, отриманих з порушенням процесуального закону, які зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, суд в кожному конкретному випадку має встановити: чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії; чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо: ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим. Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

Такий висновок також ґрунтується і на практиці Верховного Суду. Так, при визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25 вересня 2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05 серпня 2020 у справі № 334/5670/18).

Саме виходячи з наведених вище класифікації недопустимих доказів та критеріїв перевірки доказів на допустимість, колегія суддів перевіряючи покликання захисту в цій частині встановила, що такі жодним чином не свідчать про порушення фундаментального права чи свободи, що обумовлюють недопустимість доказу і не викликають сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних.

Інші доводи апеляційної скарги захисника повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції та наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом дослідження і обговорення у місцевому суді та в результаті, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої не спростована під час апеляційного розгляду.
Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність повторного дослідження доказів, то колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з положень ч.3 ст. 404 КПК України, оскільки такі повно та без порушень досліджені судом першої інстанції.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (Постанови Верховного Суду у провадженнях №51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18).
Що стосується призначеного в межах санкції ч.1 ст. 125 КК України, обвинуваченомуОСОБА_6 покарання, то таке відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 щодо вирішення цивільного позову та залишення такого без розгляд.

Так, згідно ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Оцінюючи правильність вирішення судом цивільного позову про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_10 1000 грн. моральної шкоди, колегія суддів вважає законним і належним чином обґрунтованим у вироку визначення суми її відшкодування і приходить до висновку, що така є виправданою та за своїм розміром відповідає вимогам розумності і справедливості цивільного судочинства та ступеню вини обвинуваченого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м. Львова від 27 січня 2021 року відносно ОСОБА_6 без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4