Провадження № 1-кп/470/26/21
Справа № 470/143/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2021 року смт. Березнегувате
Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 , за участю прокурора Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури ОСОБА_2 , обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 березня 2019 року за № 0000052 по обвинуваченню:
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Маліївка Березнегуватського району Миколаївської області, громадянина України, з професійно технічною освітою, не одруженого, утриманців не маючого, військовозобов`язаного, раніше не судимого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Маліївка Березнегуватського району Миколаївської області, громадянина України, з неповною середньою освітою (9 класів), не одруженого, утриманців не маючого, працюючого за домовленістю, раніше судимого: 26.05.2011 року Березнегуватським районним судом Миколаївської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік; 24.02.2016 року Корабельним районним судом м.Миколаєва за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого з іспитовим строком 2 роки, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,
у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) передбаченого ч.1 ст.125 КК України,
ВСТАНОВИВ:
03 березня 2019 року близько 00 год. 30 хв., обвинувачений ОСОБА_3 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в будинку за місцем проживання ОСОБА_6 , розташованого за адресою АДРЕСА_4 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс один удар правою ногою по правій нозі в область нижче коліна потерпілому ОСОБА_7 , чим спричинив синці на правій гомілці, тобто легке тілесне ушкодження.
03 березня 2019 року о 00 год. 30 хв. обвинувачений ОСОБА_4 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні кухні будинку за місцем проживання ОСОБА_6 , вчинив сварку відносно потерпілого ОСОБА_7 під час якої схопив його руками за одяг та тримаючи перед собою повалив з тапчана, на якому вони сиділи, на підлогу. При падінні ОСОБА_7 отримав тілесне ушкодження у виді синця на ділянці лівого ліктівого суглоба. Після чого ОСОБА_4 тримаючи лівою рукою потерпілого за одяг, наніс йому один удар в ліву сторону обличчя та один удар у праве стегно, чим спричинив синці на лівій скроні та правому стегні, тобто легкі тілесні ушкодження.
Обвинувачений ОСОБА_3 , свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, та заявив клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, пояснив що сплатив потерпілому 400 грн. на відшкодування заподіяної шкоди і вони примирилися з потерпілим, та клопотав про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Прокурор не заперечував проти задоволення клопотань обвинувачених про звільнення їх від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строку давності.
Згідно з ч. 1 ст. 44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених КК України.
За частиною 2 статті 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
На час вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення та направлення прокурором обвинувального акту до суду положення ст. 12 КК та ст. 49 КК діяли в редакції Законів № 4025-VI від 15 листопада 2011року та № 1183-VIIвід 8 квітня 2014 року відповідно.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України (у вказаній редакції) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину та до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Положеннями ст.49 КК України визначено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.
Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.
Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2-4 ст. 49 КК).
Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності (статті 284, 288 КПК України).
Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.
Частиною 1 ст. 125 КК України (в редакції на час вчинення кримінального правопорушення) передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року.
Таким чином, злочин, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно ст. 12 КК України на час його вчинення, визнавались злочином невеликої тяжкості.
На час судового розгляду кримінального провадження, положення вказаних статей зазнали змін та діють в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року.
Наразі кримінальне правопорушення, у скоєнні якого обвинувачуються ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , згідно з нормами ст. 12 КК (в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) є кримінальним проступком, за вчинення якого передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин або виправні роботи на строк до одного року.
Відповідно до положень ст. 49 КК (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року ) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини; десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину); протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні кримінального проступку (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, який було вчинено 03 березня 2019 року і ця обставина учасниками кримінального провадження не заперечується.
Таким чином, на час розгляду судом кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 125 КК України минуло більше 2 років з дня вчинення інкримінованого їм кримінального проступку (злочину).
Строк давності спливає і під час досудового розслідування, і під час судового провадження, і після проголошення обвинувального вироку суду. Будь-які процесуальні дії протягом цих строків не припиняють їх перебіг. Якщо строк давності сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду, то особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження щодо цієї особи.
Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням давності є обов`язковим для суду, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК України. При цьому закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст.49 КК), пов`язує зупинення строків давності лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від досудового розслідування або суду.
Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19.03.2015 №5-1кс15, під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст.49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що скоїла певний злочин і вчинила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність персоніфікована, у зв`язку із чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження. Відповідно, не визнається такою, що ухиляється від слідства або суду, невідома правоохоронним органам особа, яка скоїла злочин і переховується після цього, а також особа, хоч і відома компетентним органам, але причетність якої до скоєння злочину на момент її зникнення ще не встановлено.
При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, яка скоїла злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правоохоронних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку. Разом з тим на особу, яка скоїла злочин, законодавством не покладається обов`язок самовикриття, а тому, якщо вона до моменту виникнення вказаного обов`язку, в порядку реалізації конституційного права на свободу пересування, змінила місце свого проживання (навіть з метою уникнення кримінальної відповідальності), про юридично значуще ухилення від слідства говорити не можна.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що після направлення обвинувального акту щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду, обвинуваченого ОСОБА_3 було призвано на строкову військову службу з 07 жовтня 2019 року, яку він проходив до 06 квітня 2021 року включно. Обвинувачений ОСОБА_4 нетривалий час перебував на тимчасових заробітках за межами України. Однак щодо обвинувачених протягом перебування справи у судовому провадженні примусовий привід не застосовувався, в розшук вони не оголошувались, кримінальне провадження щодо них не зупинялося. Відповідно неприбуття обвинувачених до суду у зв`язку проходженням ОСОБА_3 строкової військової служби, що є його обов`язком відповідно до положень Конституції України та Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232-ХІІ, а ОСОБА_4 у зв`язку з перебуванням на тимчасових заробітках, саме по собі ще не може свідчити про ухилення останніх від суду. З огляду на зазначене, суд доходить висновку про відсутність в матеріалах кримінального провадження даних які б свідчили про умисне вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на ухилення від суду та зупинення перебігу давності.
Таким чином, у зв`язку з тим, що з дня вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, минуло понад два роки, останні підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за даною статтею на підставі ст.49 КК України.
Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Згідно з ч. 1 ст. 286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом.
Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Згідно ч. 3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49 КК України, ст.ст. 284, 286, 369 КПК України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 березня 2019 року за № 0000052 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження - задовольнити.
Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі п. 1 ч. 1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі п. 1 ч. 1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 обвинувачених у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - закрити.
Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Березнегуватський районний суд Миколаївської області протягом семи днів із дня її проголошення.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1