Номер провадження: 11-кп/813/932/21
Номер справи місцевого суду: 499/1148/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 к

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.01.2021 року, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000073 від 08.03.2018 року, про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.01.2021 рокубув продовжний строк тримання під вартою ОСОБА_7 ,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, до 11.03.2021 року, оскільки прокурором доведено, що ризики, заявлені в клопотанні прокурора не зменшилися, за виключенням ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, є необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою, так як більш м`які запобіжні заходи не забезпечать його належну процесуальну поведінку, а завершити судовий розгляд кримінального провадження неможливо до закінчення дії попередньої ухвали про тримання обвинуваченого під вартою з поважних причин.
Вимоги та узагальнені доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 на домашній арешт з носінням електронного засобу контролю, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною, судом істотно порушені вимоги кримінального процесуального закону та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Зокрема, в апеляційній скарзі оскаржується обґрунтованість та відповідність фактичним обставинам справи висновків в ухвалі суду про те, що ризики, які заявлені в клопотанні прокурора, а саме ризики переховування обвинуваченого від правосуддя та можливість повторного вчинення кримінального правопорушення не зменшилися, з огляду на наступне.
Так, в апеляційній скарзі зазначено, що кримінальне провадження розглядається судом першої інстанції з порушенням розумних строків, оскільки обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебуває в провадженні Роздільнянського районного суду Одеської області з 15.01.2019 року, обвинувачений ОСОБА_7 тримається під вартою з 17.01.2019 року.
В ухвалі суду від 17.01.2019 року про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд встановив наявність ризиків впливу обвинуваченого на свідків, перешкоджання розгляду кримінального провадження та переховування від правосуддя. Також суд врахував тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я людини та матеріали, надані сторонами кримінального провадження.
В ухвалі суду від 17.01.2019 року суд не встановив наявність ризику можливого повторного вчинення кримінального правопорушення, в ухвалах від 06.08.2020 року, 25.09.2020 року та 17.11.2020 року, якими продовжувався запобіжний захід обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, ризик повторного вчинення злочину, з огляду на відсутність судимостей, не виявлений, тобто такий ризик був безпідставно встановлений судом в оскаржуваній ухвалі суду від 11.01.2021 року.
При цьому, як зазначено в апеляційній скарзі, в ухвалі суду неправильно вказано, щодокази судом досліджені в червні 2020 року, так як з`ясування обставин кримінального провадження та перевірка їх доказами закінчились 21.02.2020 року. З цього часу судові засідання носять формальний характер, ніяких процесуальних дій, крім продовження строків тримання обвинуваченого під вартою, суд не проводить, автоматично та безпідставно продовжує строк запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , чим, на думку апелянта, порушує принцип захисту від свавілля, закріплений у п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи факт того, що 11 місяців тому суд дослідив всі докази у кримінальному провадженні та не може ухвалити обвинувальний вирок, це ставить під сумнів обґрунтованість обвинувачення.
Також, з посиланням на положення п.3 ст. 5, п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 8, ч.5 ст.9 КПК України, практику застосування Європейського суду з прав людини, в апеляційній скарзі зазначено, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою, натомість оскаржувана ухвала містить ідентичні підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що і у попередніх ухвалах.
В ухвалах, якими продовжується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд зазначає про ймовірність ухилення обвинуваченого від суду та невиконання його процесуальних рішень, суд фактично не встановив цього ризику.
Не наведення судовими органами у своїх рішеннях підстав, які дозволяють тримання особи під вартою є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, оскільки зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи. Мотивування судом свого рішення ймовірністю, без посилання на конкретні факти та підстави, вказуючи лише на тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, не ґрунтується на законі є припущенням суду, не відповідає матеріалам кримінального провадження.
З посиланням на ч.ч. 1-3 ст. 331, п.1 ч.3 ст. 199 КПК України, ст. 183 КПК України, в апеляційній скарзі зазначено, що усі клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є формальними та ідентичними, прокурор не довів існування ризиків, а також не довів, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими у разі обмеження конституційних прав і свобод. Одна лише тяжкість обвинувачення сама по собі не може бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою та безумовною підставою для продовження строку тримання під вартою.
Суд не перевірив можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, необґрунтовано відхилив можливість застосування альтернативного запобіжного заходу, які забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
Домашній арешт є другим за суворістю запобіжним заходом, який просив застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 , з носінням електронного засобу контролю, захисник, враховуючи особу обвинуваченого, його майновий стан, наявність у нього житла, міцність соціальних зв`язків, а саме оскільки він раніше не судимий, позитивно характеризується сусідами за місцем простійного проживання, має 4 дітей, двоє з яких малолітні та матір похилого віку, відмовляючи в задоволенні цього клопотання суд не послався на конкретні факти, належним чином не мотивував свого рішення.
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про подовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:
1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;
2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до ч.5 ст.199 КПК України суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Згідно ч.3 ст. 392 КПК України, ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.422-1 КПК України, якою передбачений порядок перевірки ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовуються з суду першої інстанції:
-ухвала про продовження строку тримання під вартою;
-клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Апеляційний суд, дослідивши пояснення учасників апеляційного провадження та матеріали, передбачені приписами ст.422-1 КПК України, приходить до наступного.

Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Роздільнянського районного суду Одеської області з 15.01.2019 року знаходиться кримінальне провадження за №0000073 від 08.03.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.
Ухвалою суду від 17.01.2019 року обвинуваченому ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжувався наступними судовими рішеннями.
Останній раз оскаржуваною ухвалою суду від 11.01.2021 року був продовжний строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до 11.03. 2020 року, так як прокурором доведені обставини, зазначені в клопотанні, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, вони виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, а також в клопотанні викладені обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Зокрема, в ухвалі суд першої інстанції встановив, що прокурором доведені обставини, передбачені п.1 ч.3 ст.199 КПК України, а саме, що не зменшилися заявлені прокурором ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме не зменшився ризик ухилення обвинуваченого ОСОБА_7 від суду та від виконання процесуальних обов`язків з огляду на вагомість та тяжкість висунутого обвинувачення, наявність суспільно-небезпечних наслідків досліджуваних подій кримінального правопорушення у виді смерті людини, а ризик вчинення повторного злочину не зменшився з огляду на раніше встановлені судом факти, пов`язані зі способом життя обвинуваченого, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками обвинуваченого до затримання, які були встановлені в попередніх судових рішеннях.
Обґрунтування прокурором клопотання про продовженнязапобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 обставинами, які були встановлені органами досудового розслідування щодо особи останнього до його затримання, не протирічать законодавству, та є логічним з огляду на те, що особа перебуває з часу затримання в умовах ізоляції від суспільства.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що доцільно подовжити термін тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на даній стадії процесу, так як застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним на теперішній час ризикам є недостатнім. Під час розгляду клопотання прокурора не встановлено переконливих обставин, які б свідчили про протилежне. Суд не має можливості закінчити судовий розгляд кримінального провадження у визначений строк дії попередньої ухвали суду про подовження строку тримання під вартою з поважних причин.
Разом з тим, в оскаржуваній ухвалі суд встановив, що ризик незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_7 на потерпілого, свідків, іншого обвинуваченого в ході судового розгляду кримінального провадження відпав, так як судом досліджені всі докази по справі, допитані свідки, самі обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , не зменшились та виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого,оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
Зокрема, з урахуванням положень ст. 199 КПК України, суд в ухвалі надав належну оцінку тому, що прокурор довів обставини, зазначені у частині 3 цієї норми закону, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, вони виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, оскільки завершити судовий розгляд кримінального провадження неможливо з поважних причин, в зв`язку з хворобою захисника ОСОБА_6 , який здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_7 по даному кримінальному провадженню, що є підставою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а також суд належним чином мотивував свої висновки.

Так, враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121КК України, за вчинення якого, в разі доведеності його вини, передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років, наявним є ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачений, враховуючи тяжкість покарання, що йому загрожує, у разі встановлення його вини, може вдатися спроб переховуватися від суду.
Наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, підтверджується обставинами щодо способу життя обвинуваченого, які були встановлені в попередніх судових рішеннях навіть за відсутності судимостей у обвинуваченого.
Таким чином, на думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність зазначених ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та невідповідності фактичним обставинам справи зазначених висновків в ухвалі суду, які ставляться під сумнів апелянтами з посиланням на їх безпідставне та непослідовне встановлення в деяких попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , а також з посиланням на порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження.
Однак, апеляційний суд при розгляді даного апеляційного провадження не має повноважень визнавати безпідставними висновки в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , та які були оскаржені стороною захисту з цих підстав, однак після апеляційного розгляду набрали чинності.

Апелянт, з посиланням на положення п.3 ст. 5, п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 8, ч.5 ст.9 КПК України, практику застосування Європейського суду з прав людини, посилається на те, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою.
Разом з тим, з наведених висновків оскаржуваної ухвали вбачається, що судове рішення ухвалене судом першої інстанції не на підставі обґрунтованої підозри, з огляду на стадію судового розгляду кримінального провадження, а також не на підставі лише тяжкості обвинувачення, яке само по собі не може бути безумовною підставою для продовження строку тримання під вартою, а ухвалене на підставі наявності ризиків та обставин, які є обов`язковими при продовженні тримання особи під вартою, відповідно до приписів ст.ст. 199, 331, 422-1 КПК України, які були встановлені в ухвалі суду першої інстанції, та з якими погодився суд апеляційної інстанції.
Оскаржувана ухвала містить ідентичні підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що і у попередніх ухвалах, як зазначено в апеляційній скарзі, оскільки предметом дослідження суду першої інстанції при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 є ризики та обставини, які вже були зазначені прокурором в попередніх клопотаннях, а також були встановлені в попередніх судових рішеннях, яким в ухвалі надана належна оцінка.

Посилання в апеляційний скарзі на те, що в ухвалі суд не встановив ризик ухилення обвинуваченого від суду є надуманим та голослівним, з урахуванням вищенаведених обставин.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу та необґрунтовано відхилив можливість застосування альтернативного запобіжного заходу, який забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, також є голослівними та надуманими, оскільки спростовуються змістом судового рішення, в якому містяться обґрунтовані висновки за цими обставинами.
При розгляді клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також клопотання захисника про зміну останньому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, суд врахував дані про особу обвинуваченого, які були встановлені до затримання обвинуваченого.
В апеляційній скарзі не вказується на якісь нові дані про особу обвинуваченого, які з`явилися після цього та не були враховані судом при розгляді клопотань.
Крім того, сторона захисту, заявляючи клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт з носінням електронного засобу контролю, фактично визнає наявність ризиків, встановлених судом, так як суд має підстави, передбачені ч.4 ст. 194 КПК України, для зміни запобіжного заходу на домашній арешт тільки в разі наявності ризиків, зазначених у клопотанні, та якщо прокурор не доведе, що такий захід є недостатнім для їх запобіганню.
В апеляційній скарзі, як зазначалось, підставами для скасування судового рішення з підстав необґрунтованості та невідповідності фактичним обставинам справи зазначалося порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження.

Разом з тим, апеляційний суд при розгляді даного апеляційного провадження не має повноважень визнавати відповідність або невідповідність судового розгляду кримінального провадження положенням ст. 28 КПК України, яка передбачає критерії для визначення розумних строків кримінального провадження, що також вбачається з положень ст.422-1 КПК України, яка передбачає, що лише у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, апеляційний суд витребовує з суду першої інстанції клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, та ухвалу про продовження строку тримання під вартою.

При розгляді апеляційної скарги не доведено яким чином впливає на тривалість судового розгляду кримінального провадження зменшення або зникнення ризику переховування обвинуваченого від суду, з огляду на тяжкість покарання, що йому загрожує у разі встановлення його вини у інкримінованому кримінальному правопорушенні, а також ризику повторного вчинення злочину, з огляду на обставини щодо способу життя обвинуваченого, які були встановлені в попередніх судових рішеннях.
В даному випадку тривалість судового розгляду кримінального провадження впливає на зменшення або зникнення ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, однак, як зазначалось, судом першої інстанції саме в зв`язку з закінченням дослідження під час судового розгляду доказів було об`єктивно встановлено зникнення цього ризику незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_7 на потерпілого, свідків, іншого обвинуваченого в ході судового розгляду кримінального провадження, який також був встановлений в попередніх судових рішеннях.
Крім того,суд першої інстанції проаналізував та врахував складність кримінального провадження, по якому лише в червні 2020 року закінчено безпосереднє дослідження доказів, обсяг проведених процесуальних дій, процесуальну поведінку учасників кримінального провадження, запровадження на території України карантинних обмежувальних заходів, х урахуванням цих обставин зазначив, що відсутні підстави вважати строки тримання під вартою обвинуваченого, а також строки даного судового провадження такими, що виходять за рамки розумних.
В апеляційній скарзі зазначено, що в ухвалі суду неправильно вказано, щодокази судом досліджені в червні 2020 року, так як вони досліджені 21.02.2020 року, з цього часу суд не проводить процесуальних дій, автоматично та безпідставно продовжує строк запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , чим, на думку апелянта, порушує принцип захисту від свавілля, закріплений у п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Разом з тим, як зазначалося, обґрунтованість та законність попередніх ухвал суду першої інстанції, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , перевірялася в апеляційному порядку, таким чином стороні захисту було забезпечене право на доступ до суду для перевірки судових рішень, з урахуванням положень статей 5 та 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та норм національного законодавства.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, не зважаючи на дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні, не може ухвалити обвинувальний вирок, що ставить під сумнів обґрунтованість обвинувачення, так як вирішення питання щодо доведеності вини особи в інкримінованому кримінальному правопорушенні є виключною компетенцією суду першої інстанції при ухваленні вироку, як передбачено кримінальним процесуальним законом.
На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції об`єктивно врахував обставини, встановлення яких є обов`язковим при продовженні тримання особи під вартою, відповідно до приписів ст.ст.ст. 199, 331, 422-1 КПК України, а також врахував дані про особу обвинуваченого та дійшов правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою, так як більш м`який запобіжний захід є недостатнім для запобігання наявним ризикам та не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
При таких обставинах, відповідно до положень ст. 422-1 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги захисника підтвердження не знайшли, передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення не встановлено.
Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.
Ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.01.2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000073 від 08.03.2018 року, про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошено 12.02.2021 року, о 14 годині 00 хвилин, в залі судових засідань № 10 Одеського апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3