Справа № 737/433/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/181/21
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

цивільного позивача ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного 23 лютого 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000059 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Куликівського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2020 року щодо:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Добрянка, Ріпкинського району, Чернігівської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, працюючого у ПП «Седам-маркет» охоронцем, зі слів перебуваю чого в цивільному шлюбі, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Куликівського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2020 року ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ухвалено обраховувати з дня фактичного виконання вироку.

Зарахувано в строк відбування покарання строк один день затримання ОСОБА_11 без ухвали слідчого судді з 23 по 24 лютого 2020 року.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди по 100 000 грн., на користь ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. та 12 000 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні іншої частин позовних вимог ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз у сумі 7364,14 грн..

Скасовано арешт автомобіля CHEVROLET Lacetti, реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_1 , накладений згідно з ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2020 року, автомобіль ухвалено повернути власнику ОСОБА_12 .

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду адвокат ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого подала апеляційну скаргу в якій просить змінити вирок суду та призначити її підзахисному покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк до 3 років та зменшивши суму відшкодувань для кожного потерпілого до 50 000 грн. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_11 активно сприяв у розкритті злочину, на його утриманні знаходиться співмешканка та троє неповнолітніх дітей, він раніше не був судимим, позитивно характеризується за місцем проживання, працює охоронцем, за висновком органу пробації йому рекомендовано призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Апелянт вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою приписи п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суджу України «Про практику застосуванням судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» згідно якого слід мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом. У зв`язку з чим захисник вказує, що у судовому засіданні було встановлено, що потерпілий ОСОБА_13 керував велосипедом у стані алкогольного сп`яніння, також вважає, що останній порушив п.п. 6.2 п. 6 Правил дорожнього руху України їхавши без ввімкненої фари, а судом не було з`ясовано ступінь участі кожного у спричиненому злочинному наслідку.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_11 , 23 лютого 2020 року, близько 18 год. 50 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем CHEVROLET Lacetti, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у с. Вересоч Куликівського району Чернігівської області по вул. Перемоги зі швидкістю близько 90 км/год, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалась, перевищив максимально дозволену швидкість у населеному пункті, позначеному дорожнім знаком 5.45, тим самим створивши своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху у вигляді велосипедиста, який рухався у зустрічному напрямку, не вжив заходів до зменшення швидкості, аж до повної зупинки транспортного засобу, та, неподалік господарства № 22, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_13 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми: закритої черепно-мозкової травми; закритої травми грудної клітки із множинними переломами грудини, ребер з обох сторін, хребта, лопатки, ключиці з ушкодженнями легень та серця; закритої травми живота з розривами печінки та селезінки; переломів кісток правої верхньої кінцівки, лівого стегна, правого стегна, лобкових кісток з крововиливами у м`які тканини в ділянках переломів; синців, саден, ран голови, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, які у комплексі мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, та мають прямий причинний зв`язок з настанням його смерті.

Смерть ОСОБА_13 настала на місці події від масивної крововтрати, що виникла внаслідок політравми з множинними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_11 порушив вимоги п. 2.36 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну), п.2.9 а (водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння), п. 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди), п. 12.4 (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі ПДР), що стало причиною та умовою виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди, та знаходиться у прямому причинному зв`язку з наслідками у виді тяжких тілесних ушкоджень та смерті потерпілого ОСОБА_13 .

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 , які висловилися на підтримання поданої апеляційної скарги, думку прокурора та потерпілих, які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_11 та кваліфікація його дій за ч.2 ст. 286 КК України судом першої інстанцій зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку відповідно до ст. 374 КПК наведено докладні мотиви.

У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів, які б викликали сумніви у їх достовірності. Всі докази, на яких ґрунтується обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності.

Свої висновки про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні ним кримінальних правопорушень за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши показання:

- обвинуваченого ОСОБА_11 , який свою вину та цивільний позов не визнав, та пояснив, що 23 лютого 2020 року ніяку людину він не збивав, не переїжджав, а збив лише собаку. Вважає, що в с. Вересоч, вони були на початку 18.00 години, освітлення там не було, на магазині там горіло світло, його швидкість була 65-70 км на годину. Він бачив саме тварину, та збив саме собаку, а тому йому не було необхідності зупинятися. Він зупинився лише на вимогу дівчини - пасажира, десь через 5-10 хвилин після зіткнення;

- потерпілої ОСОБА_9 , яка в суді пояснила, що 23 лютого 2020 року їй зателефонували люди, односельчани, потім старша донька, хто перший вже не пам`ятає, та повідомили, що її чоловіка збила машина, яка після ДТП не зупинилася;

- потерпілої ОСОБА_7 , яка в суді показала, що вони до смерті з батьком спілкувались кожен день, він допомагав фінансово та вчив, і вона знаходилась на його утриманні;

- потерпілого ОСОБА_8 , який пояснив, що є сином загиблого. Про загибель батька він дізнався від односельчан. Він був присутнім при проведенні слідчого експерименту, який проводився вночі, аби максимально створити умови до ситуації яка відбулась, де було встановлено видимість потерпілого для водія при ближньому світлі 84 метри, якщо на дальньому - 100-114 метрів. При експерименті встановлена швидкість авто, можливість уникнення ДТП була встановлена, якщо б водій дотримувався правил;

- свідка ОСОБА_15 , яка пояснила, що в лютому місяці 2020 року, вона закривала магазин та почула писк авто, яке їхало зі сторони Ніжина. Спочатку бачила, як велосипедист їхав по правій стороні, потім почула писк та звернула на це увагу, але людину вже вона не бачила, а побачила лише іскри та почула скрегіт, авто припідняло при цьому доверху, воно різко повернуло направо та набрало швидкість. Побачила, що збили людину, яка лежала на дорозі і була мертва, а вона викликала швидку та поліцію. Було темно на вулиці, але світло по дорозі горіло, трапилось все приблизно о 18.00 годині. Вона була присутня при слідчому експерименті, який проводився увечері, приблизно у той час коли сталося ДТП. По результатам експерименту була визначена швидкість автомобіля - 90 км/ч. Велосипедист їхав повільно, він нікуди не виляв, їхав прямо, нікуди не звертаючи, по узбіччю. Знайдений автомобільний номер передала співробітникам поліції. Вважає, що бачила момент наїзду, вона також бачила, що вказане авто, яке їхало зі сторони Ніжина, занесло, бачила, тому що площу було добре освітлено;

- свідка ОСОБА_16 , яка в суді пояснила, що 23 лютого 2020 року вони їхали з с. Южного Ічнянського району Чернігівської області в м. Чернігів в Центр «Відрождення», так як в неї «особлива» дитина, на вулиці вже було темно. Вона з дитиною сиділа на задньому сидінні разом із сином та спала, а потім прокинулась від того, що почула якийсь поштовх, машину трішки повело в сторону вліво, а прокинувшись запитала в водія ОСОБА_17 (якого раніше не знала), що сталося, та почула відповідь, що вони наїхали на якійсь стовп.

- свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що авто, з яким сталося ДТП, належить йому. Він пообіцяв забрати ОСОБА_18 з Парафіїівки Ічнянського району та відвезти її до лікарні, але напередодні гарно «погуляв» та попросив ОСОБА_19 ОСОБА_20 сісти за кермо, на що останній погодився. В дорозі він почув якийсь удар як бо «лежачий поліцейський» і сказав Житнику їхати тихіше, бо розіб`є машину. Сам момент ДТП він не бачив. Після цього машина їхала як і раніше. Потім вони зупинилися в ОСОБА_21 на вимогу ОСОБА_22 . Вийшли на вулицю з Житником, бампер був побитий, номерного знаку не було, радіатор був пошкоджений.

На підтвердження встановлених обставин щодо винуватості обвинуваченого, крім вище наведених показань, судом першої інстанції також враховано дані, що, зокрема, містяться у наступних доказах:

- протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 23 лютого 2020 року, схемою до нього та фототаблицею, відповідно до якого видимий слід шини правого колеса автомобіля становить 24,4 м, зона осипу пластикових уламків білого та чорного кольору знаходиться на ґрунтовому узбіччі, слідів гальмування не виявлено, пляма бурого кольору виявлена на відстані від пластикових уламків та від пошкодженого велосипеда, труп потерпілого виявлений на ґрунтовому узбіччі на відстані більше ніж 30 м від велосипеда та більше ніж через 7 метрів після закінчення сліду правого колеса автомобіля. Виявлений номерний автомобільний знак НОМЕР_1 ;

- протоколі огляду транспортного засобу, згідно якого, при огляді автомобіля CHEVROLET Lacetti, на автомобілі виявлений задній реєстраційний номер НОМЕР_1 та пошкодження;

- аналізі крові ОСОБА_11 , відповідно до якого біологічний матеріал відібрано 23 лютого 2020 року та виявлено 3,45 г/л етанолу;

- протоколі огляду трупа ОСОБА_13 від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого у потерпілого наявні видимі тілесні ушкодження, перелами, ссадна та відкриті рани, взяті зразки волосся з голови;

- висновку судово-медичного експерта № 173 від 22 травня 2020 року відповідно до якого смерть громадянина ОСОБА_13 настала від масивної крововтрати, що виникла внаслідок політравми з множинні переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, які мають прямий причинний зв`язок із настанням смерті і могли утворитися під час дорожньо-транспортної пригоди. При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа громадянина ОСОБА_13 , виявлений етанол в концентрації - 4,55 г/л, що у живої людини відповідає тяжкій алкогольній інтоксикації. При судово-імунологічному дослідженні рідкої крові від трупа громадянина ОСОБА_13 , відомо що, кров трупа відноситься до групи АВ (IV) за серологічною системою АВ0;

- висновку судово-імунологічної експертизи № 108 згідно якої у змиві з правої задньої двері автомобіля «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знайдена кров людини, при серологічному дослідженні якої виявлені антигени А і В ізосерологічної системи АВ0. Враховуючи отримані результати, кров в даних слідах могла походити від особи (осіб) з групою крові АВ (IV), в тому числі від трупа ОСОБА_13 , або бути змішаною з кров`ю групи осіб з будь-яким сполученням вказаних антигенів;

- висновку № 2 МК від 15 квітня 2020 року, яким встановлено, що всі пошкодження на одязі, наданому на експертизу могли утворитися при дорожньо-транспортній пригоді. Весь комплекс пошкоджень одягу, на думку експерта є більш характерним для слідів ковзання й волочіння потерпілого по шероховатій поверхні, якою могло бути дорожнє покриття (без чітко вираженого направлення), проте водночас неможливо і виключити, що деякі з пошкоджень одягу могли виникнути від первинного контакту з виступаючими деталями транспортного засобу;

- висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 109 від 06 березня 2020 року відповідно до якого технічних несправностей в робочій гальмівній системі, в системі рульового управління, в системі головного світла фар автомобіля «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , які б перебували в причинному зв`язку з описаною дорожньо-транспортною пригодою, не виявлено;

- висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 110 від 12 березня 2020 року, відповідно до якого первинний контакт між автомобілем «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_1 та велосипедом під керуванням ОСОБА_13 відбувся у поздовжньому напрямку не далі 11,0 м від дальньої (напрямок руху в бік м. Чернігів) стіни буд. №22, та в поперечному напрямку в межах правої (напрямок руху в бік м. Чернігів) смуги для руху, в межах близько 2,0-2,6 м від лінії дорожньої розмітки 1.5;

- протоколі слідчого експерименту від 07 квітня 2020 року за участю свідка ОСОБА_15 , відповідно до якого, з застосуванням автомобіля демонстратора та велосипеда-демонстратора, за даними свідка на місці ДТП в вечірній час було встановлено швидкість автомобіля «Chevrolet Lacetti» - 90 км/год, видимість при ближньому світлі фар- 81,3 м, при дальньому світлі- 105,5 м, видимість елементів дороги за рахунок вуличного освітлення- при ближньому світлі: більше 200 м, при дальньому світлі: більше 200 м;

- висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 179 від 17 квітня 2020 року, згідно якого в умовах місця події, викладених в постанові, водій автомобіля Шевроле, з моменту виникнення небезпеки для руху, вказаного в постанові, мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на велосипедиста ОСОБА_13 шляхом застосування екстреного гальмування, за умов руху перед гальмуванням з початковою швидкістю 50 км/год. В умовах місця події викладених в постанові, з технічної точки зору, вбачається наявність технічного причинного зв`язку між діями водія автомобіля Шевроле в умовах місця події, в яких вбачається невідповідність технічним вимогам п. 12.3 (з урахуванням визначення терміну «небезпека для руху» п. 1.10), п. 12.4 ПДР, та подією виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди.

- довідці Комунального підприємства Куликівської селищної ради від 31 березня 2020 року № 23 відповідно до якої вуличне освітлення по вул. Перемоги в с. Вересоч Куликівського району 23 лютого 2020 року було ввімкнене о 18.00 годині.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторони захисту в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_11 і доводи, викладені стороною захисту, були предметом дослідження під час судового розгляду, вони отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Також, суд дотримався вимог ст. 10 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК України.

Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_11 отримано в порядку, визначеному КПК України, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК України є доказами у кримінальному провадженні.

В ході апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження посилання захисника щодо не встановлення судом першої інстанції причинного зв`язку між діяннями ОСОБА_11 і ОСОБА_13 , та наслідками, що настали, не дослідженням характеру та черговості порушень, які вчинив кожен з водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку, не з`ясування ступені участі кожного у спричиненні наслідків з огляду на порушення загиблим ПДР, а саме, перебування в останнього стані алкогольного сп`яніння та відсутність світлоповертачів на велосипеді.

Колегія судів визнаючи вищенаведені доводи сторони захисту необґрунтованими виходить з наступного.

В мотивувальній частині вироку судом першої інстанції сформульовано обвинувачення, визнане судом доведеним з зазначенням порушень ПДР, допущених ОСОБА_11 з зазначенням доказів на підтвердження вказаних обставин, та мотивів їх врахування, з чим погоджується і колегія суддів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 179 від 17 квітня 2020 року ОСОБА_11 мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на велосипедиста, за умов руху перед гальмуванням з початковою швидкістю 50 км/год. і в умовах місця події викладених в постанові, з технічної точки зору, вбачається наявність технічного причинного зв`язку між діями водія автомобіля та подією виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, свідок ОСОБА_15 в своїх показаннях вказувала, що спочатку велосипедиста побачила зі сторони перехрестя, спершу він йшов поруч з велосипедом, а потім поїхав, він, тобто загиблий ОСОБА_13 , їхав по узбіччю повільно, прямо, нікуди не виляв та не звертав, що на думку апеляційного суду свідчить про те, що ним не здійснювалися маневри, які б могли викликати аварійну ситуацію, яка може призвести до дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто, на переконання колегії суддів, недотримання ОСОБА_13 ПДР не створювали небезпечну дорожню обстановку і не були причиною порушення зазначених правил ОСОБА_11 , зокрема, дозволеного швидкісного режиму руху в населених пунктах, оскільки останній, в разі дотримання ПДР мав можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків, що в повному обсязі підтверджується дослідженими належними та допустимими доказами.

На думку колегії суддів, відповідає встановленим обставинам кримінального провадження висновок суду першої інстанції про наявність причинного зв`язку між діянням обвинуваченого порушенням ним правил безпеки дорожнього руху, та наслідками, що настали, оскільки ним зроблено безпосередній внесок у спричинення злочинного наслідку і відсутні обставини, які б виключали кримінальну відповідальність обвинуваченого, оскільки ПДР ним порушені самостійно, а не у зв`язку з їх недотриманням ОСОБА_13 . За своїм характером перевищення допустимої в населених пунктах швидкості руху автомобіля є грубим порушенням правил безпеки дорожнього руху.

Таким чином, посилання захисника на правові висновки, що містяться в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосуванням судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року №14, де крім іншого зазначено, що виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом, не можуть бути застосовані до обвинуваченого ОСОБА_11 з урахуванням наведених вище обставин дорожньо-транспортної пригоди.

За наведених підстав, колегія суддів приходить до безумовного висновку про те, що вина ОСОБА_11 повністю знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, а його дії, судом першої інстанції, кваліфіковані вірно за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Що стосується доводів апеляційної скарги про призначення обвинуваченому несправедливого покарання внаслідок його м`якості, то, на думку колегії суддів, вони є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При цьому, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених собою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання та особу винного.

Як убачається з вироку, призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та при призначенні покарання обвинуваченому врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, особу обвинуваченого, який не притягувався до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, має постійне місце роботи, стан здоров`я обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, досудову доповідь інспектора Новозаводського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області, обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, - перебування на його утриманні співмешканки у стані вагітності та двох неповнолітніх дітей співмешканки і за відсутності обставин, що обтяжують покарання вмотивовано дійшов висновку про можливість призначити ОСОБА_11 покарання в межах встановленої санкціями інкримінованих статей з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Із цим висновком погоджується колегія суддів, оскільки, судом першої інстанції при винесенні вироку ОСОБА_11 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, а призначене покарання у визначеному розмірі є достатнім і необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, колегія суддів визнає необґрунтованими апеляційні доводи захисника про наявність по справі з боку обвинуваченого активного сприяння розкриттю злочину.

Активне сприяння розкриттю злочину означає, що особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, у встановленні невідомих їм обставин провадження. При цьому сприяння у розкритті злочину враховується як обставина, яка пом`якшує покарання, тільки у тому випадку, коли надана винною особою інформація та інші докази мали значення для встановлення істини у справі.

Як видно з обвинувального акта, така обставина не встановлювалася органом досудового розслідування, не було встановлено активного сприяння обвинуваченого розкриттю злочину і судом.

Матеріали кримінального провадження не містять відомостей, які б свідчили, що обвинувачений, займаючи активну позицію, повідомив органам досудового розслідування інформацію, яка їм не була відома, чи подав нові докази, що мали значення для встановлення істини у справі. Тобто, дії обвинуваченого не були вирішальним (ключовим) фактором у встановленні істотних обставин кримінального правопорушення.

Участь ОСОБА_11 на стадії досудового розслідування та надання пояснень слідчому та суду, а також невизнання ним своєї винуватості у суді першої інстанції не доводить його активного сприяння розкриттю злочину, а тому відповідні доводи є необґрунтованими.

Відносно вимог апеляційної скарги щодо необхідності зменшення сум стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди кожному потерпілому до 50 000 грн. то колегія суддів також не може визнати обґрунтованими оскільки розмір такого відшкодування визначено судом з урахуванням обставин, що мають значення відповідно до вимог ст. ст.23, 1167 ЦК України, роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та засад розумності і співмірності.

Виходячи зі змісту 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода може відшкодовуватись грошовими коштами.

Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначеного розміру суми, яка підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди потерпілим з огляду на наступне.

На думку апеляційного суду, рішення суду першої інстанції про визначення розміру моральної шкоди, завданої потерпілим, у вироку вмотивовано належним чином з врахуванням критеріїв, які передбачені ст.. 23 ЦК України, а саме, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, платоспроможність відповідача, який засуджується до тривалого строку позбавлення волі, та інших обставин, які мають істотне значення, а також виходячи з засад розумності та справедливості.

Отже, судом першої інстанції додержані вимоги ст. 23 ЦК України, а також роз`яснення, які містяться в п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами). Розмір визначеного судом першої інстанції відшкодування потерпілим моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Застосовуючи принципи розумності, виваженості і справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з обвинуваченого на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди по 100 000 грн.

За таких обставин вимоги апеляційної скарги захисника про зменшення сум стягнення моральної шкоди до 50 000 грн. на користь кожного потерпілого, є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на переконання суду, саме у визначеній сумі моральна шкода у сукупності відповідатиме характеру і обсягу спричинених страждань потерпілим та іншим негативним наслідкам, що настали та не призведе до безпідставного збагачення, а тільки компенсує завдану моральну шкоду.

З огляду на викладене вище апеляційний суд погоджується з висновками суду і вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням моральних страждань потерпілих, за конкретних обставин справи.

Отже, безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_11 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Куликівського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2020 року щодо ОСОБА_11 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4