Провадження № 11-кп/824/1236/2021 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________________________________________
У Х В А Л А
іменем України
11 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,
представника цивільного відповідача адвоката ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_8 - захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_11 - представника цивільного відповідача ПАТ СК «ВУСО» на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2020 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Красноперекопськ Автономної Республіки Крим, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ПАТ СК «ВУСО» «Про відшкодування матеріальної та моральної шкоди» задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 131287 гривень та моральну шкоду в сумі 6000 гривень.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
В С Т А Н О В И Л А:
За вироком суду, 25.09.2019 року близько 08 год. 10 хв. ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Great Wall» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною другорядної дороги у м. Києві зі сторони пр. Бажана виїзд на пр. Григоренка, допустив порушення вимог п.п. 10.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306 (далі - ПДР), а саме:
п. 10.1 ПДР України - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
п. 18.4 ПДР України - якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 виразилось в тому, що він, керуючи вищевказаним транспортним засобом, рухаючись проїзною частиною другорядної дороги зі сторони пр. Бажана виїзд на пр. Григоренка у м. Києві, під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу, що розташований неподалік нежитлової будівлі №1К по пр. Бажана у м. Києві та який позначений відповідними дорожніми знаками та дорожньою розміткою ПДР, проявив неуважність, не переконався, перед маневром перестроювання та зміною напрямку руху, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху в момент зменшення швидкості перед нерегульованим пішохідним переходом попереднім іншим транспортним засобом не зменшив швидкість, а в разі потреби повинен навіть зупинитися і повинен був продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, в наслідок чого, несвоєчасно зреагував на пішохода, який маючи перевагу в русі здійснював перехід зазначеної проїзної частини безпосередньо по розмітці нерегульованого пішохідного переходу (з права на ліво, відповідно траєкторії руху автомобіля), який існував для нього як небезпека, внаслідок цього скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , якого в подальшому було госпіталізовано до лікарняного закладу.
Порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіянню пішоходу ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку з формуванням геморагічних вогнищ в базальних відділах лобних часток, епідуральної гематоми лівої потиличної області, перелому луски потиличної кістки зліва з переходом на сосцевидний відросток лівої скроневої кістки (основу черепа), а також через великий потиличний отвір на праву потиличну кістку, забійної рани потиличної ділянки голови.
Таким чином, ОСОБА_7 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, тобто скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.
Не погоджуючись з вироком суду, адвокат ОСОБА_11 - представник цивільного відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» подав апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати вирок суду в частині цивільного позову та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що рішення суду в частині задоволення цивільних позовних вимог є незаконним та прийнятим з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що, на його думку, суд ухвалив рішення на підставі неналежних, недостовірних документів, яким не надано оцінку, про що заявляв цивільний відповідач під час розгляду справи, і помилково стягнув суми, які не доведено відповідно до вимог ст. ст. 91, 92 КПК України та вимог ст. 12, 81 ЦПК України. Зазначає, що кримінальний процесуальний закон визначає, що цивільний позов повинен відповідати вимогам ЦПК України, а розгляд цивільного позову відбувається за правилами КПК, але якщо такі норми не врегульовані, то застосовуються норми ЦПК України, однак вважає що суд не дотримався процесуальних вимог під час розгляду цивільного позову та допустив безліч суттєвих порушень, що призвело до помилкового рішення. Вказує, суд не прийняв до уваги доводи цивільного відповідача, щодо не допустимих і не достовірних доказів про оплату лікування, обсяг лікування, на підставі яких можливо визначити матеріальні збитки. Апелянт зауважує, що спори за участю Страховика не підлягають розгляду у кримінальному провадженні, оскільки ПрАТ «СК «ВУСО» не є завдавачем шкоди потерпілому, а тому не має нести відповідальність за вироком суду у кримінальному провадженні за незаконні дії ОСОБА_7 .
Не погоджуючись з вироком суду, адвокат ОСОБА_8 - захисник обвинуваченого ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок суду в частині призначеного додаткового покарання та виключити з вироку посилання на застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд, вирішуючи питання доцільності позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортним засобом, керувався негативними наслідками, які настали для потерпілого, в той час як тяжкі тілесні ушкодження потерпілий отримав не внаслідок безпосереднього наїзду на нього транспортного засобу чи удару об кузов, а внаслідок його невдалого падіння з капоту передньої частини автомобіля і удару головою об асфальт. Вважає, що судом не взято до уваги відомостей, що характеризують особу обвинуваченого, як позитивна характеристика, відсутність судимостей, утримання двох малолітніх дітей, а також статус внутрішньо переміщеної особи. Також просив звернути увагу суду на те, що старший син обвинуваченого потребує реабілітації в спеціалізованому закладі, куди дитину необхідно постійно возити з віддаленого Житлового масиву Бортничі, а також зазначає, що для утримання сім`ї, навчання та лікування дітей, обвинувачений займається ремонтними роботами в різних, в тому числі і віддалених від місця його проживання, місцях, що нерозривно пов`язано з необхідністю керування транспортними засобами. У зв`язку з викладеним, просить змінити вирок в частині додаткового покарання.
Від адвоката ОСОБА_10 - представника потерпілого ОСОБА_9 надійшли заперечення на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_11 - представника цивільного відповідача ПАТ СК «ВУСО» та на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 - захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , в яких просить залишити вирок без змін. Вказує, що посилання представника цивільного відповідача ПАТ СК «ВУСО» на відсутність відповідних документів щодо встановлення підстав для виплати відшкодування за лікування потерпілого, є такими, що не відповідають дійсності, а всі подані потерпілим документи є належними, допустимими, достовірними та підтверджують понесені ним витрати у зв`язку із лікуванням. Вважає призначене ОСОБА_7 судом покарання, гуманним, оскільки, якщо водій не понесе жодного покарання - то права потерпілого будуть порушені, держава не змогла його захистити.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захиснику, які підтримали апеляційну скаргу останнього, щодо апеляційної скарги представника цивільного відповідача поклались на розсуд суду, пояснення представника цивільного відповідача, який просив задовольнити свою апеляційну скаргу, щодо апеляційної скарги захисника обвинуваченого поклався на розсуд суду, пояснення потерпілого та його представника, а також думку прокурора, які заперечувади щодо задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд першої інстанції, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин вчинених кримінальних правопорушень, які ніким не оспорювались, обмежившись допитом обвинуваченого, який свою вину визнав повністю та підтвердив обставини вчинення ним інкримінованих кримінальних правопорушень.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за зазначених у вироку обставин відповідають фактичним обставинам даного провадження.
Суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України.
Перевіряючи обґрунтованість судом першої інстанції призначеного покарання, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статі (санкції частини статті) особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах доведеного обвинувачення суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення; особу винного, який характеризується задовільно, раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей, а також статус внутрішньо переміщеної особи; обставини, що пом`якшують покарання - його щире каяття та добровільне часткове відшкодування збитків потерпілому, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та керуючись правилами ст. 65 КК України, призначив за ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання у виді 4 років позбавлення волі та додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік (в межах статті обвинувачення).
Крім того, суд першої інстанції, враховуючи тяжкість злочину, який, хоч і є необережним, але становить підвищену суспільну небезпеку, позицію прокурора, який вважав за можливе звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, позицію потерпілого, який не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання, дійшов обґрунтованого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК України та покладанням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо даного основного виду та розміру покарання ОСОБА_7 , оскільки таке покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів, а також рішення щодо звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК України та покладанням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції щодо застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік виходячи з наступного.
Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини про безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» ( з послідуючими змінами), у кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та 2 ст. 286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.
Призначення додаткових покарань має важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, у зв`язку з чим судам при постановленні вироку слід обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.
На підставі викладеного та з врахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та характеру допущених обвинуваченим ОСОБА_12 порушень вимог правил дорожнього руху, внаслідок яких потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, однак, не на максимальний строк.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що обвинувачений має на утриманні двох малолітніх дітей, які перебувають на його утриманні, а також хворобу старшого сина, колегія суддів вважає такими, що були враховані судом першої інстанції при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, однак вказані доводи так само як і доводи, що транспортний засіб йому необхідний для виконання своєї професійної діяльності в різних місцях в тому числі і віддалених від місця його проживання, не є переконливими для скасування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засоби. Тому суд першої інстанції правомірно застосував додаткове покарання, оскільки ефективність покарання залежить не лише від суворості санкції, а й від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Також, судом першої інстанції задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 та стягнуто з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 131287 гривень та моральну шкоду в сумі 6000 гривень.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.
Судом першої інстанції обґрунтовано спростовано позицію цивільного відповідача, щодо того, що цивільно-правові спори за участю Страховика не підлягають розгляду у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що цивільно-правова відповідальність обвинуваченого ОСОБА_7 під час керування транспортним засобом «Great Wall» д.н.з. НОМЕР_1 була забезпечена Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з ПрАТ «СК «ВУСО», що підтверджується полісом № 128757540 від 08.04.2019 року.
Відповідно до ст. 24.1. Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
В судовому засіданні апеляційної інстанції було перевірено матеріали, що долучені до цивільного позову щодо понесених цивільним позивачем витрат, пов`язаних із лікуванням, а саме копії: Актів здачі-приймання робіт (надання послуг) № 521311 від 25.09.2019 року, № 521592 від 18.12.2019 року, № 521596 від 18.12.2019 року, лист вих. № 142 від 26.12.2019 року, листи призначень; копії чеків про оплату від 25.09.2019 року, 01.10.2019 року, 04.10.2019 року, 07.10.2019 року, 09.10.2019 року; листки непрацездатності серії АДР № 924853, АДР №924767.
Вказані документи були досліджені в повній мірі судом першої інстанції, при цьому підстав визнавати вказані документи неналежними і недопустимими не вбачає.
Посилання цивільного відповідача на невідповідність актів через те, що вони не підписані останнім є безпідставними. Так, як правильно було зазначено судом першої інстанції та правомірно враховано п. 5.2 Публічного договору про надання медичних послуг регламентує, що якщо заявник не заявить протягом одного робочого дня з дати отримання послуг письмової мотивованої відмови від прийняття послуг, такі послуги вважаються прийнятими. Крім того, представником потерпілого під час судового розгляду були надані підписані потерпілим акти здачі-отриманих робіт, що додатково підтверджує факт отримання ОСОБА_9 зазначених в актах медичних послуг. На належність вказаних актів здачі-отримання робіт як доказів в обґрунтування розміру матеріальної шкоди вказує те, що перелік отриманих послуг відповідає наданим потерпілим листам інтенсивної терапії, з яких вбачається, що потерпілий отримав зазначені послуги та відповідне медикаментозне лікування. Також потерпілим був наданий перелік медикаментів, які застосовувались під час медикаментозного лікування, яке зазначено в актах здачі-отримання робіт, та які узгоджуються із наданими листами інтенсивної терапії. Таким чином, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами заявлений розмір позовних вимог на відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням зменшення цих позовних вимог потерпілим в ході судового розгляду. Отже, позовні вимоги потерпілого в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає в повній мірі обґрунтованими.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим залишає апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 - захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_11 - представника цивільного відповідача ПАТ СК «ВУСО»залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2020 року щодо ОСОБА_7 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом трьох місяців з дня проголошення може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду.

Головуючий

Судді: