ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2005/21 Справа № 211/2255/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10

(в режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000693 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2021 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянки України, розлученої, на утриманні неповнолітніх дітей не маючої, не працюючої, з середньою-спеціальною освітою, раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживала за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.
Початок строку відбування покарання обвинуваченій вирішено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк відбування покарання за даним вироком період попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 09 квітня 2018 року по 26 вересня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.
Цивільний позов ОСОБА_10 , ОСОБА_9 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 11 958 (одинадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 67 копійок та моральну шкоду в розмірі 50 000 ( п`ятдесят тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 3466 ( три тисячі чотириста шістдесят шість ) грн.. 33 коп. та моральну шкоду в розмірі 50 000 ( п`ятдесят тисяч) гривень.
В задоволенні іншої частині позовних вимог - відмовлено.
Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.

Цим вироком дії обвинуваченої ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, за ознаками вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

Так, ОСОБА_7 , 05 квітня 2018 року, у вечірній час, знаходилася за місцем свого проживання в приміщенні однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , де разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та їх спільним знайомим ОСОБА_13 вживали спиртні напої в кімнаті вказаного житла.

Під час вживання спиртного ОСОБА_12 почав докоряти ОСОБА_7 за те, що вона з необачності розбила належний йому акваріум, раніше встановлений в приміщенні даної квартири, унаслідок чого між зазначеними особами відбулася сварка, в ході якої ОСОБА_12 неодноразово хапав ОСОБА_7 руками за волосся та завдавав ударів долонями по голові, завдаючи останній фізичного болю.

Намагаючись уникнути подальших образ та насильства з боку співмешканця, ОСОБА_7 вирішила залишити вказане помешкання та попрямувала до прихожої кімнати, де почала одягатися, однак ОСОБА_12 схопив її руками за одяг та волосся та відштовхнув руками з прихожої до кухонної кімнати даної квартири, після чого прослідував в приміщенні кімнати та ліг на диван.

Вказана поведінка та дії ОСОБА_12 обурили ОСОБА_7 , викликавши у неї почуття гострої неприязні до співмешканця та умисел на заподіяння йому смерті за вказаних мотивів.

Діючи з цією метою ОСОБА_7 взяла з поверхні столу, встановленого в приміщенні кухні, кухонний ніж та таким чином підшукала собі знаряддя злочину.

Відразу ж після цього ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, наблизилась до ОСОБА_12 , який у цей час знаходився в приміщенні кімнати в положенні лежачи на дивані, встановленому в кімнаті квартири АДРЕСА_3 , та діючи з метою заподіяння ОСОБА_12 смерті з мотивів особистої неприязні до нього, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_12 та свідомо бажаючи настання саме таких наслідків, утримуючи у правій руці підшуканий нею ніж, приблизно о 23:30 годині 05.04.2018 року умисно завдала потерпілому ОСОБА_12 одного удару клинком даного кухонного ножа в область живота - місце розташування життєво-важливих органів людини.

Після отриманого удару ножем у живіт потерпілий ОСОБА_12 у короткий проміжок часу від спричинених тілесних ушкоджень помер, а ОСОБА_7 разом з ОСОБА_13 залишили вказане помешкання.

Таким чином, в результаті умисних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_12 , згідно висновку судово-медичної експертизи трупу № 679 від 25.04.2018 року, заподіяне тілесне ушкодження у вигляді: колото-різаного поранення живота у середній третині ліворуч, яке за своїм характером відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Смерть ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 в приміщенні кімнати квартири АДРЕСА_3 , в результаті колото-різаного поранення живота, яке супроводжувалося пораненням черевного відділу аорти та ускладнилося розвитком гострої крововтрати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції та ухвалити
свій вирок, яким призначити ОСОБА_14 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд при постановлені вироку, не в повній мірі прийняв до уваги ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а саме згідно ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за вказаний злочин передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років та особу обвинуваченої ОСОБА_7 , яка вчинила злочин у стані алкогольного сп`яніння щодо свого співмешканця; з місця скоєння злочину зникла та продовжила вживати спиртні напої, що свідчить про її байдуже ставлення до скоєного; змінювала свої покази, вводила суд в оману стосовно фактичних обставин справи (навіть під час дослідження речових доказів); шкоду завдану своїми умисними проти правними діями потерпілим не відшкодувала.
Тому, вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосування закону про кримінальну відповідальність, що виразилось у призначенні покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник обвинуваченої зазначає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Так, захисник зазначає, що у своїх показаннях ОСОБА_7 повідомляла суду, що не мала наміру вбивати потерпілого, а лише захищалась від його протиправних дій, що узгоджується з висновками експерта № 529 від 20.04.2018 року, № 76 від 16.05.2018 року, з яких вбачається, що застосування потерпілим ОСОБА_12 відносно ОСОБА_7 значної фізичної сили завдало їй нестерпного фізичного болю, моральних страждань та викликало у неї побоювання за своє життя.
Висновок суду про те, що обвинувачена мала об`єктивну можливість викликати поліцію або отримати допомогу від сусідів чи розбудити свідка ОСОБА_13 , є помилковим, оскільки ОСОБА_7 не мала достатнього часу для вчинення таких дій, так як потерпілий здійснював на неї наступ із ножем у руці і вона реально сприймала загрозу своєму життю. До того ж, ОСОБА_12 не випускав обвинувачену з квартири, про що зазначено в обвинувальному акті.
Крім того, події сталися пізно ввечері, у темну пору доби, в обмеженому просторі, під час цього посягання ОСОБА_7 не мала можливості залишити місце конфлікту, оскільки не могла протистояти потерпілому через його фізичну перевагу над нею, а також усвідомлювала, що іншої можливості уникнути подальшого насильства з боку ОСОБА_12 вона не мала, а тому скориставшись своїм правом на застосування захисту, схопила ніж у кухні квартири.

Таким чином дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ст. 118 КК України.

Крім того, твердження обвинуваченої невірно трактовано судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_7 не зазначала про те, що у потерпілого була зламана нога на той момент, так як вона вказала лише, що ОСОБА_12 шкутильгав після отриманої в минулому травми ноги, яка ще не зовсім відновилась.

Згідно із даними слідчого експерименту, потерпілий не знаходився в положенні лежачи та не спав, а йшов на обвинувачену, але, незважаючи на ці дані слідчого експерименту та висновок експерта, суд погодився із версією сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_7 завдала удар потерпілому, який знаходився в приміщенні кімнати в положенні лежачи на дивані.

Як було з`ясовано в ході судового розгляду, під час огляду місця події та огляду трупа поняті не були присутні протягом усього часу перебігу цих слідчих дій, тому не можна стверджувати, що ніж не перебував в іншому місці до моменту його поміщення на прикроватний стіл.

А також судом першої інстанції не зазначено мотив та мету скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Крім того, все обвинувачення ОСОБА_7 базується лише на її показах, наданих під час досудового розслідування, так як свідки органом досудового слідства не встановлені. Однак, обвинувачена ОСОБА_7 стверджувала, що її показання були отримані в результаті застосування відносно неї фізичного та психологічного впливу з боку співробітників поліції, в тому числі оперуповноваженого ОСОБА_15 та слідчої ОСОБА_16 .

В матеріалах даного кримінального провадження є постанова слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, ОСОБА_17 від 31.08.2020 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000328 від 11.03.2020 року, яке здійснювалось за заявою ОСОБА_7 за фактом застосування до неї заходів фізичного та психологічного тиску з боку працівників Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, однак для вирішення питання про закриття цього кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_18 безпосередньо не допитувалась.
Крім того, у цій постанові зазначено, що слідчим ОСОБА_19 здійснювалась перевірка правомірності дій слідчої КВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_16 та оперуповноваженого КВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_15 , проте рішення про закриття кримінального провадження слідчий прийняв у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_20 та ОСОБА_21 складу вказаного кримінального правопорушення, що свідчить про формальне розслідування.
Крім того, постанова про створення групи слідчих від 06 квітня 2018 року (а.к.п. 35), якою було доручено проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000693 слідчим ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 , ОСОБА_24 , та якою було визначено старшою групи слідчих ОСОБА_16 - не підписана начальником СВ Криворізького ВП ГУВ Дніпропетровській області ОСОБА_25 .
А також судом першої інстанції була допущена неповнота судового розгляду, а саме безпідставно відхилено клопотання про проведення слідчого експерименту безпосередньо на місці події, а саме: у квартирі АДРЕСА_3 , шляхом відтворення дій, обстановки, обставин події, з метою перевірки показань обвинуваченої ОСОБА_7 , наданої нею під час допиту у суді, оскільки слідчий експеримент проводився в умовах, які не відповідали дійсній обстановці місця події.
Так, огляд місця події було проведено із порушенням вимог ч. 7 ст. 223 КПК України, оскільки присутність понятих при здійсненні даної слідчої дії не була належним чином забезпечена.
Суд першої інстанції невірно виклав у вироку показання свідків, які ті давали під час судового розгляду, і ґрунтував свої висновки на цих невірно викладених показаннях, а саме показаннях свідка ОСОБА_26 , яка вказала, що була присутня при проведенні огляду місця події та огляду трупа, за її словами, максимум десять хвилин.
Однак, згідно протоколу огляду місця події від 06.04.2018 року огляд місця події було розпочато о 00 год. 20 хв. та закінчено о 01 год. 00 хв., а відповідно до протоколу огляду трупа від 06.04.2018 року огляд трупа розпочато о 01 год. 10 хв. та закінчено о 03 год. 05 хв., тобто, загальний час, протягом якого проводились слідчі дії (огляд місця події та огляд трупа) у вказаній квартирі, становив дві години тридцять п`ять хвилин.
Крім того, другий понятий ОСОБА_27 повідомляв суду про те, що він майже весь час перебував на сходовій клітині у під`їзді і не бачив того, що саме було виявлено та вилучено під час огляду місця події.
Разом з тим, заява ОСОБА_10 про те, що не заперечує проти проведення співробітниками поліції огляду у її квартирі не містить дати її складання, дати прийняття цієї заяви співробітником поліції, а також не містить підпису слідчого ОСОБА_28 , який, як зазначено у цій заяві, прийняв цей документ.
Також під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_10 зазначала про те, що вона не була присутня під час огляду місця події, вона взагалі не підіймалась до цієї квартири, а в протоколі огляду місця події зазначено, що дана слідча дія проводилась за участю потерпілої ОСОБА_10 , про що остання поставила свій підпис у цьому протоколі.
Таким чином, протокол огляду місця події від 06.04.2018 року є недопустимим доказом, тому і всі інші докази, які одержані з його допомогою, в тому числі предмети, вилучені в ході огляду місця події, які визнані речовими доказами, а також експертні дослідження, є недопустимими доказами.
Захисник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що обставиною, яка обтяжує покарання, є вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, оскільки згідно висновку, складеного КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР (т. 2 а.к.п. 9), обстеження ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння було проведено 06 квітня 2018 року о 15 год.05 хв., тоді як згідно обвинувального акту, події мали місце 05 квітня 2018 року приблизно о 23 год. 30 хв.
До того ж, при вирішенні питання щодо заявленого цивільного позову судом не враховано часткове відшкодування шкоди обвинуваченою ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_10 у розмірі 8 958 гривень 67 коп., на підтвердження чого в матеріалах даної справи є фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 23.09.2019 року про перерахування коштів (т. 4 а.к.п. 19).

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні обвинувачена та її захисник підтримали вимоги апеляційної скарги захисника, просили її задовольнити в повному обсязі.
Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, просила апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Потерпілі заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
У відповідності до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухвалене з дотриманням вимог матеріального права кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
В п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Так, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Бербера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150 , п. 253).
Відповідно до вимог ст. 91 КПК у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Частиною 1 статті 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Колегія суддів вважає, що вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положенні ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенні у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011 р., в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
У даному кримінальному проваджені колегія суддів констатує наявність переконливих доказів поза розумним сумнівом на користь позиції сторони обвинувачення.
Так, як вбачається з вироку, вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, встановивши правильно фактичні обставини, вчиненого кримінального правопорушення, проаналізував, дослідив усі докази по справі та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу змісту показів свідків, протоколу огляду місця події, протоколу огляду трупа, протоколів пред`явлення особи для впізнання, висновків експертів, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.
Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку покази свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що приїхав до ОСОБА_12 з яким вони випивали. Він знав, що в ОСОБА_12 з обвинуваченою була якась сварка через акваріум, та коли свідок приїхав, акваріум вже був розбитий. Випивши ОСОБА_13 ліг спати на дивані, а ОСОБА_7 та ОСОБА_12 продовжили пити. Потім його розбудила обвинувачена, тримаючи в руках ніж, обличчя в неї було перелякане і сказала «Я ОСОБА_29 вбила, що мені робити?». В цей час ОСОБА_12 поряд лежав на дивані обличчям вверх і на животі кров. Тоді свідок сказав: «біжи по сусідам, визивай швидку, нехай констатують факт смерті, а що ще робити». ОСОБА_12 лежав скраю дивана з відкритими очима, а ОСОБА_13 поряд зі стіною. Ніж вона тримала в правій руці. На животі в ОСОБА_29 була пляма крові розміром з 5 копійок, більше ушкоджень не бачив. В обвинуваченої були руки в крові. Тоді свідок дуже злякався, думав що будуть звинувачувати і його, саме тому він втік. Вона стукала в двері квартири навпроти, чоловіку чи жінці та сказала, що ОСОБА_29 вбили. З квартири свідок пішов сам, вона залишилась в квартирі.
Також свідок зазначив, що конфлікт між обвинуваченою і потерпілим проявлявся в тому, що вони періодично кричали один на одного, вона на нього кидалась, дряпалась, він їй пару разів дав стусана по голові, не сильно.
Також, винуватість обвинуваченої підтверджується, показами свідка ОСОБА_30 , з яких вбачається, що він проживав по сусідству з потерпілим, в день перед Великоднем був галас та приблизно о 22-40 почали стукати в двері. Відчинивши він побачив, що стоїть обвинувачена і ще один чоловік по імені ОСОБА_31 . Чоловік сказав "визивай швидку, бо вона підрізала ОСОБА_29 ". Тоді ОСОБА_32 почав телефонувати, потім почув, як приїхав ліфт і зрозумів, що вони тікають. В той день було сильно чути, як вони сварились в коридорі, та було чути як кричала обвинувачена.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_27 повідомив, що він є сусідом потерпілого, та в ту ніч його розбудив стук в двері, грохот. Коли підійшов до дверей, почув, що там людина кричить: «Вона його вбила», чи щось приблизно таке, він був сонним, не відреагував на це і пішов далі спати.
Вина ОСОБА_7 також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_33 , сина обвинуваченої, який зазначив, що йому телефонувала його мати ОСОБА_34 , плакала і казала, що вона вбила ОСОБА_29 .
Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності показань свідків вони є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а також під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що всі допитані судом свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинувачену ОСОБА_7 у зазначеному злочині.
Крім того, винуватість обвинуваченої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується й дослідженими письмовими доказами у провадженні, зокрема протоколом огляду місця події від 06.04.2018 року, з якого вбачається, що у приміщенні ванної кімнати було виявлено кухонний ніж, на якому знаходяться плями речовини бурого кольору, з поверхні леза ножа виявлено та вилучено слід папілярних ліній.
Відповідно до протоколу огляду трупу від 06.04.2018 року потерпілий перебував у кімнаті у положенні лежачі на спині на дивані, на трупі виявлена одна коло-різана рана в області живота та невелика садна на правій руці. На шкірі живота нашарування буро червоної вологої у центрі та підсохлою по краям крові у вигляді підтьоків у напрямку від центра живота вліво. Буро червоною вологою речовиною просякнуті покривало та ковдра.
Згідно з актом судово-медичного дослідження № 679 від 25.04.2018 року при судово-медичній експертизі трупа, виявлено тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення живота у середній третині ліворуч, яке за своїм характером відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого ОСОБА_12 .
Згідно з протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.04.2018 року свідок ОСОБА_32 впізнав на фото ОСОБА_7 , як жінку, яка зі слів свідка ОСОБА_13 завдала ножом тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 та впізнав на фото ОСОБА_13 , як чоловіка, який повідомив йому, що ОСОБА_7 завдала ножом тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 .
З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.04.2018 року вбачається, що свідок ОСОБА_27 впізнав на фото ОСОБА_13 , як чоловіка, який повідомив йому, що жінка завдала ножем тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 .
Згідно з висновком експерта № 71 від 27.04.2018 року на простирадлі встановлена наявність крові, яка належить людині, одержані результати не виключають можливості походження крові від потерпілого ОСОБА_12 .
З висновку експерта № 29/4.6./991 від 04.05.2018 року вбачається, що шість слідів пальців рук, вилучені під час огляду квартири, залишені безіменній пальцем лівої руки, сліди пальців рук залишені середнім пальцем лівої руки, та слід пальця руки залишене великим пальцем лівої руки особи, дактилокарта якої заповнена на ім`я гр. ОСОБА_7 .
Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 19.04.2018 року, проведеного за участю обвинуваченої та її захисника в ході якого остання добровільно надала пояснення щодо обставин вчиненого злочину 05.04.2018 року приблизно в 23.00 години вона знаходилась вдома у ОСОБА_12 , випадково розбила його акваріум через що у них виник конфлікт. В гостях у них був ОСОБА_35 , в його присутності ОСОБА_12 хапав її за волосся та вдарив по голові. Вона хотіла зібрати речі та піти, але передумала, пройшла до кухні, взяла ніж та сказала ОСОБА_12 піти, бо вона його вб`є. Він підійшов до неї і вона нанесла йому один удар в ділянку живота, після чого викликала швидку, зустріла їх біля під`їзду та в шоковому стані пішла до знайомого. Удар наносила в коридорі, після чого поклала потерпілого на диван і розбудила ОСОБА_36 , який спав. В квартирі вони були лише втрьох, в момент удару ОСОБА_37 спав. Ніж, яким вона вдарила ОСОБА_12 , вона витягнула з його тіла та викинула у ванній у відро з водою. Більше ударів не наносила.
А також іншими доказами, дослідженими в суді першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку.
Таким чином, що стосується зазначених судом доказів у їх сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає їх достатніми і приходить до висновку що провину ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині доведено поза розумним сумнівом. ЇЇ дії були спрямовані саме на заподіяння смерті потерпілому.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, відповідає доказам, які були предметом дослідження в судовому засіданні, та які суд поклав в основу обвинувального вироку, за вказаних у вироку обставин та кваліфікація її дій ґрунтується на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.
Враховуючи зазначене, твердження захисника обвинуваченої про необхідність перекваліфікації його дій з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України є не переконливими, оскільки, як встановлено судом, тілесні ушкодження були заподіяні потерпілому ОСОБА_12 в обстановці, що не свідчить про знаходження її в стані необхідної оборони.
Відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, і перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Згідно із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах №5-12кс14, 5-34кс14, 5-29кс14 для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, повязаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та обєктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна. Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Така необхідність виникає тоді, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає, загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.
З фактичних обставин та матеріалів справи вбачається, що між обвинуваченою та потерпілим виникла сварка, під час якої ОСОБА_12 неодноразово хапав ОСОБА_7 руками за волосся та завдавав ударів долонями по голові, завдаючи останній фізичного болю, після чого обвинувачена взяла на кухні ніж та повернулась до ОСОБА_12 , який лежав в кімнаті на дивані, діючи з метою заподіяння ОСОБА_12 смерті з мотивів особистої неприязні до нього, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_12 та свідомо бажаючи настання саме таких наслідків, умисно завдала потерпілому ОСОБА_12 одного удару клинком даного кухонного ножа в область живота - місце розташування життєво-важливих органів людини, що спростовує існування обов`язкової ознаки перебування в стані необхідної оборони, а саме наявності невідкладної необхідності в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення суспільно небезпечного посягання, оскільки удар був нанесений обвинуваченому вже після припинення конфлікту.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на поведінку обвинуваченої після заподіяння удару ножем в область живота, яка маючи об`єктивну можливість викликати поліцію, або отримати допомогу від сусідів, чи розбудити свідка ОСОБА_13 , цього не зробила, прослідувала до ванної кімнати, де викинула ніж у відро, що підтверджується протоколом огляду місця події, в ході якого було виявлено та вилучено один ніж у відрі у ванній кімнаті зі слідами крові потерпілого, з місця скоєння злочину зникла не дочекавшись поліції.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 не мала достатнього часу для вчинення таких дій, так як потерпілий здійснював на неї наступ із ножем у руці і вона реально сприймала загрозу своєму життю, ОСОБА_12 не випускав обвинувачену з квартири, про що зазначено в обвинувальному акті, спростовуються тим, що удар ножем був нанесений обвинуваченою вже після припинення конфлікту, коли потерпілий знаходився в кімнаті, а вона натомість прослідувала на кухню за ножем, а отже жодної загрози для обвинуваченої з боку потерпілого не було.
При цьому, інший кухонний ніж, вказаний у протоколі огляду місця події, знаходився разом з іншим посудом на прикроватному столі у кімнаті квартири та об`єктивно не міг бути там залишений потерпілим після отриманого ним удару від обвинуваченої, оскільки сама обвинувачена підтвердила в суді першої інстанції, що потерпілий не міг самостійно пересуватись після отриманого тілесного ушкодження.
Твердження про те, що події сталися пізно ввечері, у темну пору доби, в обмеженому просторі, під час цього посягання ОСОБА_7 не мала можливості залишити місце конфлікту, оскільки не могла протистояти потерпілому через його фізичну перевагу над нею, а також усвідомлювала, що іншої можливості уникнути подальшого насильства з боку ОСОБА_12 вона не мала, а тому скориставшись своїм правом на застосування захисту, схопила ніж у кухні квартири, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються протоколом слідчого експерименту, проведеного за участю обвинуваченої, яка пояснила, що вона хотіла зібрати речі та піти з квартири, але передумала, пройшла до кухні, взяла ніж та сказала ОСОБА_12 піти, бо вона його вб`є.
Колегія суддів вважає, що за цих обставин, з боку потерпілого не було такого суспільно небезпечного посягання щодо обвинуваченої, яке б потребувало негайного його відвернення чи припинення шляхом завдання йому удару клинком кухонного ножа у життєво важливий орган, а тому аналіз досліджених доказів у кримінальному провадженні свідчить про те, що ОСОБА_7 під час заподіяння смерті потерпілому не перебувала у стані необхідної оборони.
Тому, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння обвинуваченою, на думку колегії суддів, вони свідчать про спрямованість дій ОСОБА_7 саме на умисне заподіяння смерті потерпілому, та не свідчать про те, що обвинувачена перебувала у стані необхідної оборони, а тому судом правильно кваліфіковано дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України.
На підставі викладеного, суд першої інстанції правильно встановив вину у формі умислу, що підтверджує наявність субєктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у інкримінованому їй злочині за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України.
Не можна погодитись з посиланням захисника в апеляційній скарзі на те, що огляд місця події та огляд трупа було проведено із порушенням вимог кримінального процесуального закону, то і вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до вимог ст. 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 ст. 233 КПК України, згідно з якою слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення.

Судом встановлено, що в період часу з 00 години 20 хвилин 06 квітня 2018 року до 01 години 00 хвилин 06 квітня 2018 року відбувся саме огляд місця події відповідно до вимог ст.ст. 233, 237 КПК України.

Слідчим оглянуто місце події приміщення та речі, а також труп потерпілого.

Наявність трупу з видимими пораненнями в приміщенні однозначно свідчить про вчинення злочину.

Огляд місця події проведено у квартирі АДРЕСА_3 . Власником цієї квартири є потерпіла ОСОБА_10 , яка безпосередньо в суді підтвердила, що не мала та не має жодних заперечень щодо проведеної слідчої дії у її квартирі, де знаходився труп її сина. Вона надала дозвіл працівникам поліції на проведення огляду квартири та в подальшому жодних претензій та зауважень не висловлювала, її права як власника майна не були порушені в розумінні ст. 87 КПК України, що спростовує доводи захисника в цій частині.

Таким чином, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що огляд місця події був проведений в присутності та з дозволу власника квартири ОСОБА_10 , в протоколі наявний її підпис, заперечень від неї не надходило, що свідчить про її добровільну згоду на проведення огляду квартири.

Крім того, огляд місця події та огляд трупа проводився за участі понятих, а саме ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , які безпосередньо були допитані у суді першої інстанції, та які підтвердили свою участь у даних слідчих діях та відповідність викладених в протоколах встановлених при оглядах обставинах. Зазначене також підтверджується їхніми підписами в протоколах огляду місця події та огляду трупа, будь-яких зауважень від них не надходило (т. 1 а.с. 5-12), а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині не приймаються до уваги.

Дані протоколи складені у відповідності до вимог ст. 104, 237, 238 КПК України, за участі двох понятих, правових підстав для визнання даних протоколів недопустимим доказом з мотивів, наведених в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.

Твердження захисника обвинуваченої про те, що показання ОСОБА_7 були отримані в результаті застосування відносно неї фізичного та психологічного впливу з боку співробітників поліції, в тому числі оперуповноваженого ОСОБА_15 та слідчої ОСОБА_16 є безпідставними, з огляду на наступне.

Для надання належної оцінки даному доказу на предмет його допустимості ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 лютого 2020 року доручено Територіальному відділенню управління Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Полтаві, яке поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, провести перевірку зазначених обвинуваченою ОСОБА_7 обставин застосування до неї методів фізичного та психологічного впливу під час досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000693 від 06 квітня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, працівниками Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровської області та Криворізької місцевої прокуратури № 3, у відповідності з вимогами Закону України «Про державне бюро розслідувань» та нормами КПК України.

Так, 11.03.2020 року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтава на підставі вищезазначеної ухвали суду внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000328 та розпочато досудове розслідування за заявою ОСОБА_7 фактом застосування до неї заходів фізичного та психологічного тиску з боку працівників Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

За результатами зазначеної перевірки Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава шляхом проведення офіційного розслідування, встановлено, що службові особи Криворізького ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області діяли в рамках наданих їм повноважень, не перевищуючи їх, відповідно до норм діючого Кримінально процесуального кодексу України. Вказане кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, що підтверджується постановою слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтава від 31.08.2020 року, яка набрала законної сили, зміст якої доведений судом до відома всіх учасників.

Зазначення в постанові про те, що слідчим ОСОБА_19 здійснювалась перевірка правомірності дій слідчої КВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_16 та оперуповноваженого КВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_15 , проте рішення про закриття кримінального провадження слідчий прийняв у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_20 та ОСОБА_21 складу вказаного кримінального правопорушення, не свідчить про незаконність постанови, оскільки з її змісту вбачається, що вона стосується слідчих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , тобто слідчих у даному кримінальному провадженні.
Крім того, сторона захисту не була позбавлена можливості скористатися правом оскарженням зазначеної постанови, відповідно до ч. 6 ст. 284 КПК України прокурору з моменту отримання копії постанови та згідно п. 3 ч. 1 ст. 303, ст. 304, 306 КПК України до слідчого судді протягом десяти днів з дня отримання її копії.
Доводи захисника щодо недопустимості всіх отриманих доказів у зв`язку з тим, що постанова про створення групи слідчих від 06 квітня 2018 року, якою було доручено проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000693 слідчим ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 , ОСОБА_24 , та якою було визначено старшою групи слідчих ОСОБА_16 - не підписана начальником СВ Криворізького ВП ГУВ Дніпропетровській області ОСОБА_25 не можуть бути прийняті до уваги.
Дані доводи сторони захисту також ретельно були перевірені судом першої інстанції, який відхилив ці доводи, навівши належні та обґрунтовані мотиви такого свого рішення, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки за приписами ч.1 статті 38 КПК України органами досудового розслідування, що здійснюють досудове слідство є слідчі підрозділи органів Національної поліції.
За ч. 1 статті 39 цього Кодексу організовує досудове слідство керівник органу досудового розслідування, який згідно п. 1 частини 2 цієї статті уповноважений визначати слідчого ( слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою-визначає старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 36 КПК України, прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений, окрім іншого, доручати органу досудового розслідування проведення досудового розслідування; доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 37 КПК України, прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів. Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення.
Згідно п. 5 Розділу 4 «Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», затвердженого Наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016 року № 139, що був чинний на час проведення досудового розслідування, надання витягу з Реєстру на всіх стадіях кримінального провадження, а також копії інформації, яка міститься у Реєстрі, у конкретному кримінальному провадженні до закінчення досудового розслідування здійснюється Реєстраторами, уповноваженими на здійснення досудового розслідування та нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у ньому.
Згідно п. 3 Розділу 4 вказаного Положення, до витягу з Реєстру включається інформація про прізвище, ім`я, по батькові слідчого (слідчих) органів досудового розслідування, працівника (працівників) підрозділів детективів та внутрішнього контролю Національного бюро, які здійснюють досудове розслідування, та прокурора (прокурорів), який (які) здійснює(ють) процесуальне керівництво.
Відповідно до п. 8 Розділу 1 Положення, реєстраторами Реєстру є: прокурори, у тому числі керівники прокуратур; а також слідчі органів поліції.
Так, СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області 06 квітня 2018 року розпочате кримінальне провадження №0000693 за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України.
Згідно матеріалів кримінального провадження, постановою від 06 квітня 2018 року, на яку посилається захисник обвинуваченої, начальник СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_25 визначив слідчу групу у даному кримінальному провадженні серед яких визначенні слідчі ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 , ОСОБА_24 , з визначенням старшого слідчого групи ОСОБА_16 , що в повній мірі відповідає вказаним вище вимогам закону.
У даному кримінальному провадженні постановою першого заступника керівника Криворізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_38 від 06.04.2018 року, яка оформлена відповідно до вимог закону, якою визначена група прокурорів та старшим групи визначено прокурора ОСОБА_11 .
Крім того, відомості про групу слідчих та прокурорів у даному кримінальному провадженні внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про що наданий відповідний витяг від 06.04.2018 року, де зазначено прізвище слідчого ОСОБА_16 та прокурора ОСОБА_11 , а як встановлено судом з досліджених доказів, всі слідчі та процесуальні дії у справі проведено слідчим Криворізького відділу поліції ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_16 за погодженням з процесуальним керівником - прокурором ОСОБА_11 .
Сам факт, наявності в матеріалах кримінального провадження вказаної постанови без підпису зазначеного керівника органу досудового розслідування, хоча і є недоліком, однак не може свідчити про незаконність дій слідчих цієї групи при здійсненні ними досудового розслідування та ніяким чином не впливає на встановлення обставин у справі та не доводить і не спростовує винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 .
Таким чином, доводи захисника про відсутність підпису в постанові слідчого не тягне за собою визнання цих документів в межах вказаного кримінального провадження незаконними та ніяким чином не впливає на встановлення обставин у справі та не доводить і не спростовує винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 .
Враховуючи вищенаведене, у суду апеляційної інстанції не виникає жодних сумнівів, що зазначені слідчі у спосіб, визначений КПК України, уповноважені здійснювати слідчі дії в цьому кримінальному провадженні, а не за власною ініціативною брали в ньому участь.
Доводи захисника обвинуваченої щодо неповноти судового розгляду не заслуговують на увагу, оскільки вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою, за встановлених судом обставин, є доведеним за критерієм поза розумним сумнівом, а судовий розгляд було проведено повно, всебічно та об`єктивно.
Разом з тим, в апеляційній скарзі захисника не зазначено жодної, з підстав, які б дозволили дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
В результаті апеляційного перегляду судового рішення, колегією суддів не встановлено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, істотних порушень, передбачених ч. 2 ст. 412 КПК України, які є безумовною підставою для скасування рішення, захисником не наведено.
З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, зазначених у ст. 409 КПК України, для скасування вироку суду першої інстанції, і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Що стосується доводів захисника про відсутність обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про таке.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження органами досудового розслідування встановлені обставини, що обтяжують покарання, а саме вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до вимог абз. 5 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, зокрема, зазначаються обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
Відповідно до матеріалів провадження та оскаржуваного вироку суду та обставина, що обвинувачена під час вчинення злочину перебувала у стані алкогольного сп`яніння, підтверджується поясненнями самої обвинуваченої ОСОБА_7 під час допиту в суді першої інстанції.
З урахуванням наведеного доводи захисника обвинуваченої в цій частині є безпідставними.
Перевіряючи правильність вирішення судом цивільного позову, заявленого потерпілими, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 374 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку, в числі іншого, зазначаються підстави для задоволення цивільного позову. При цьому виходячи із законодавчих положень у своєму рішенні суд повинен навести точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана злочином, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Наявними матеріалами провадження підтверджено, що до початку судового розгляду кримінального провадження потерпілими пред`явлений цивільний позов, зокрема потерпіла ОСОБА_10 просила стягнути з обвинуваченої матеріальну шкоду, завдану злочином, у розмірі 22 725,80 грн, а саме: на поховання 8 958,67 грн, на проведення поховання та поминального обіду 10 000 грн, на лікування 3 767,13 грн; та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., яку вважає справедливою та розумною, рівноцінну характеру вчиненого злочину, глибині її фізичних та душевних страждань, та витрати на оплату правничих послуг у розмірі 3 000 грн.

Потерпілий ОСОБА_9 просив стягнути з обвинуваченої матеріальну шкоду, завдану злочином, у розмірі 10 000 грн., у зв`язку з лікуванням перенесеного інфаркту міокарда, та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., яку вважає справедливою та розумною, рівноцінну характеру вчиненого злочину, глибині його фізичних та душевних страждань.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення вимог потерпілих, зокрема про відшкодування з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди у розмірі 11 958 гривень 67 коп. та моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень, враховуючи надані потерпілими письмові докази понесених витрат, в тому числі з врахуванням раніше сплачених обвинуваченою 8958, 67 грн. на поховання, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника в цій частині.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої через м`якість, колегія суддів, вважає необґрунтованими, і такими, що не заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як вбачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував всі обставини по справі, характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, обставини його вчинення, високу ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину проти життя та здоров`я особи, ставлення обвинуваченої до вчиненого, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра не перебувала і не перебуває, перебувала у лікаря нарколога під профілактичним наглядом з лютого 2005 року з приводу вживання алкоголю зі шкідливими наслідками, знята з під нагляду в жовтні 2009 року через відсутність відомостей, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 106 від 26.04.2018 року обвинувачена ОСОБА_7 у період вчинення інкримінованого їй правопорушення (05.04.2018 року) у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не перебувала, за своїм психічним станом могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, на теперішній час не потребує примусових засобів медичного характеру, а також думку потерпілої, яка просила призначити найсуворіше покарання, обставину, що обтяжує покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
Суд апеляційної інстанції погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, його конкретним обставинам та наслідкам, особі обвинуваченої, та саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та запобіганню скоєнню нових кримінальних правопорушень.
Отже, на переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом і розміром слід вважати справедливим, та підстави для скасування вироку в частині призначеного покарання через м"якість, про що йдеться в апеляційній скарзі прокурора у суду відсутні.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині призначення обвинуваченій більш суворого покарання з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, оскільки покарання ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог кримінального закону, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судового рішення, не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги захисника обвинуваченої та прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 - залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4