Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

08 червня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

За участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі з ДУ Миколаївська ВК № 50 Львівської області кримінальне провадження № 0001058 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Юрчиха Кам`янського району Черкаської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого, востаннє вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2017 року за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до трьох років обмеження волі, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 23 липня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України, та призначено покарання один рік позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання, визначеного даним вироком, не відбутої частини покарання за вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2017 року ОСОБА_5 призначено остаточне покарання один рік один місяць позбавлення волі.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 , відбуваючи з 06.11.2017 року за вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2017 року покарання в ДУ Городоцький виправний центр (№131), що знаходиться за адресою: с. Городок вул. Барона Штейнгеля 92 а Рівненського району Рівненської області, будучи доведеним адміністрацією установи про вимоги ст. ст. 59, 68 КВК України в частині порядку та умов відбування покарання у виді обмеження волі, заходів стягнення, які застосовуються до осіб, засуджених до обмеження волі, та ознайомлений з Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року № 2486/5, під розписку попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 390 КК України за ухилення від відбування покарання у виді обмеження волі, злісне ухилення від робіт, систематичне порушення правил громадського порядку та встановлення правил проживання, в період з 19.10.2018 року по 12.08.2019 року, умисно, грубо та систематично порушував правила проживання у виправному центрі, за що неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності, в тому числі, чотири рази застосовано стягнення у виді поміщення до дисциплінарного ізолятора.

У поданій апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 , покликаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та рішення Європейського суду з прав людини, просить скасувати вирок, як незаконний, та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 . Зазначає, що в основу обвинувачення за ч. 1 ст. 390 КК України покладено ті ж факти однакових порушень правил проживання, за що до ОСОБА_5 вже застосовувалися заходи дисциплінарного впливу, а тому судом, на його думку, порушено принцип двічі за одне й те саме не карають, у зв`язку з чим вважає, що ОСОБА_5 не може бути притягнутий двічі до юридичної відповідальності за одні й ті ж правопорушення.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримання поданої апеляційної скарги, думку прокурора про залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується сукупністю розглянутих в судовому засіданні доказів, яким дана правильна юридична оцінка, і є обґрунтованим.

Всупереч твердженням, викладеним в апеляційній скарзі та при апеляційному розгляді справи, матеріали даного кримінального провадження містять достатньо належних і беззаперечних доказів, які свідчать про умисне систематичне порушення засудженим до обмеження волі ОСОБА_5 встановлених правил проживання.

Під систематичним порушенням громадського порядку або встановлених правил проживання у ч. 1 ст. 390 КК України слід розуміти вчинення особою, засудженою до обмеження волі, не менше трьох порушень правил відбування покарання, спрямованих на порушення нормального середовища в кримінально-виконавчій установі.

Матеріали кримінального провадження свідчать, що ОСОБА_5 , відбуваючи покарання в ДУ Городоцький виправний центр (№ 131), з 19.10.2018 року по 12.08.2019 року допустив ряд систематичних порушень ( 15 разів) встановленого порядку відбування покарання, що виразилося у недотриманні правомірних взаємовідносин з персоналом установи - невиконання законних вимог адміністрації установи, порушення розпорядку дня, в тому числі, і за невихід на ранкову перевірку, вживання нецензурної лексики та спиртоутримуючих речовин, зберігання заборонених предметів, за що неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності, в тому числі, чотири рази застосовано стягнення у виді поміщення до дисциплінарного ізолятора, що підтверджується постановами ДУ Городоцький виправний центр (№ 131) ( т. 1 а.с. 65-72, 76-80) про накладення на ОСОБА_5 дисциплінарних стягнень і не заперечується при апеляційному розгляді самим обвинуваченим та його захисником.

Крім того, ОСОБА_5 був ознайомлений під розписку з правилами внутрішнього розпорядку, порядком та умовами відбування покарання у виді обмеження волі, передбаченими ст. 59 Кримінально-виконавчого кодексу України і попереджений про кримінальну відповідальність за ч. 1 ст. 390 КК України.
Згідно ст. 68 КВК України, до засуджених, які порушують трудову дисципліну і встановлений порядок відбування покарання, адміністрація виправного центру може застосувати такі заходи стягнення, як попередження, догана, сувора догана, заборона проживати поза гуртожитком строком до 3 місяців, заборона виходу за межі виправного центру у вільний від роботи час на строк до 3 місяців та поміщення в дисциплінарний ізолятор строком до 10 діб.
Лише за таких умов, відповідно до ч. 2 ст. 68 КВК України, адміністрація виправного центру скеровує матеріали прокурору для вирішення питання про притягнення особи до кримінальної відповідальності, а, відтак, твердження захисника про притягнення ОСОБА_5 двічі до юридичної відповідальності за одні й ті ж правопорушення не заслуговують на увагу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що жодним чином не порушуються конституційні права обвинуваченого ОСОБА_5 .
Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Так, за порушення встановлених правил проживання обвинувачений ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, а накладення на нього заходів стягнення є передумовою настання кримінальної відповідальності.
Така ж позиція узгоджується з думкою Європейського суду з прав людини у справі Сергій Золотухін проти Росії, згідно з якою ст. 4 протоколу № 7 трактується як заборона саме кримінального переслідування особи двічі за правопорушення, якщо воно випливає з ідентичних фактів, які є по суті тими ж самими... Тому суд має зосередитися на тих фактах, які становлять ряд конкретних фактичних обставин за участі одного й того ж обвинуваченого та нерозривно пов`язані один з одним у часі та просторі....
За таких обставин, притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності за порушення правил проживання в установі відбування покарання за ч. 1 ст. 390 КК України є лише підставою для притягнення особи до кримінальної відповідальності за зазначені дії та підтверджує одну із складових елементів об`єктивної сторони даного злочину, як систематичність.
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України, вірно обгрунтувавши підстави для відмови клопотання захисника про закриття кримінального провадження за відсутності події злочин.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо врахування ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, що помякшують і обтяжують покарання, а також роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких судам, з врахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання), його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку, матеріальний стан) належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, і тим, які активно сприяли розкриттю злочину, тощо.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, віднесеного до злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який за місцем відбування покарання характеризується негативно, його стан здоров`я, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, обставину, що обтяжує покарання рецедив злочинів, і обрав ОСОБА_5 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 390 КК України, яке є співмірним протиправному діянню.

Зважаючи, що ОСОБА_5 не відбув покарання за попереднім вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.10.2017 року, суд правомірно, відповідно до положень ст. 71 КК України та роз`яснень п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24 жовтня 2003 року, згідно якого призначене остаточне покарання має бути більшим, як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від не відбутої частини покарання за попереднім вироком, визначив йому і остаточне покарання.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження, в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 23 липня 2020 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена засудженим в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
(підпис) (підпис) (підпис)

Суддя ОСОБА_1 09.06.2021 року