Справа № 346/3488/21
Провадження № 11-кп/4808/376/21
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на ухвалу Коломийського міськрайного суду Івано-Франківської області від 30.07.2021 року про обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_6 та його захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять скасувати ухвалу суду як таку, що прийнята з грубим порушенням норм процесуального права, принципів об`єктивності та неупередженості, прийняти нову, якою обрати обвинуваченому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням заходів електронного контролю. В обґрунтування своїх доводів апелянти посилаються на те, що судом не доведено наявність обґрунтованої підозри, та ризиків, підтверджених вагомими доказами, що, на думку апелянтів, є грубим порушенням положення ч. 2 ст. 177 КПК України. Апелянти звертають увагу на те, що в основу рішення покладено громадську думку та громадські інтереси. Наголошують, що судом взагалі не були досліджені докази, що обґрунтовують підозру обвинуваченого у скоєнні інкримінованого злочину. Посилаються на відсутність належних, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про те, що обвинувачений скоїв злочин, не встановлено мети перебування останнього на території Івано-Франківської області, не взяті до уваги фотознімки золотих ланцюжків, що були на дружині обвинуваченого. Апелянти висловили свою думку на предмет необґрунтованості як пред`явленого обвинувачення, так й заявлених ризиків, оскільки наведені ризики, за думкою апелянтів, є характеристикою моделювання можливої ситуації, що має невизначеність у результаті, при можливості наявності несприятливих наслідків, а не предметним обґрунтуванням фактично існуючих ризиків, як таких. Вважають, що заявлені стороною обвинувачення ризики базуються на припущеннях, а не на об`єктивних відомостях. Наголошують на тому, що обвинувачений має постійне місце проживання, де мешкає із дружиною та трьома дітьми, займається підприємницькою діяльністю, що свідчить про те, що він не веде аморальний спосіб життя. Вказують на те, що дружина обвинуваченого перебуває у декретній відпустці, й перебування обвинуваченого під вартою унеможливить належне матеріальне забезпечення сім`ї. Вказують на те, що досудовим слідством повністю допитано очевидців події та потерпілих. Жодних дій щодо перешкоди слідству обвинувачений не здійснював. Апелянти вважаю, що суд безпідставно, вдруге, обрав обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, а по факту продовжив тримання під вартою. Посилаються на те, що тримання особи під вартою протягом розгляду кримінального провадження в суді не повинно свідчити про фактичне відбуття можливого покарання призначеного у майбутньому. Апелянти також наголошують на тому, що судом першої інстанції під час підготовчого судового засідання, в якому вирішувалось питання про обрання запобіжного заходу, не було повідомлено всіх учасників судового провадження, зокрема потерпілих, що на їх думку є грубим порушенням приписів ст. 314 КПК України.

Ухвалою Коломийського міськрайного суду Івано-Франківської області від 30.07.2021 року під час підготовчого судового засідання було обрано щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави. Постановлене рішення суддя мотивував доведеністю існування ризиків, заявлених стороною обвинувачення, що передбачені п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що у сукупності із тяжкістю злочину у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 та суворості можливого покарання, й пов`язаними із цим негативними для нього наслідками, надали суду дійти висновку про обрання на етапі судового розгляду запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисників, які підтримали апеляційні скарги і просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступного висновку.

В обґрунтування доводів апелянтів про зміну запобіжного заходу на більш м`який, зокрема на цілодобовий домашній арешт із застосуванням заходів електронного контролю, апелянти посилались на те, що стороною обвинувачення не доведено наявність обґрунтованої підозри, та ризиків, підтверджених вагомими доказами, що, на думку апелянтів, є грубим порушенням положення ч. 2 ст. 177 КПК України.

Вказану позицію апелянтів в частині не доведення наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, колегія суддів вважає безпідставною, виходячи з того, що питання про обрання запобіжного заходу було вирішено судом першої інстанції на стадії підготовчого судового засідання, що свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового провадження, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Так, на стадії судового провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

В той час, дані, які вбачаються з клопотання прокурора, є достатніми для висновку про те, що ОСОБА_6 міг вчинити таке правопорушення, а наведене прокурором у клопотанні обґрунтування існування ризиків, передбачених п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мають місце в даному випадку - переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків, у цьому ж кримінальному провадженні , вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити злочинну діяльність, з врахуванням обставин і тяжкості кримінального правопорушення та покарання, яке загрожує у разі визнання винуватості, даних, які характеризують особу обвинуваченого, є переконливим.

Сторона захисту вважає, що викладена позиція суду є характеристикою моделювання можливої ситуації, що має невизначеність у результаті, при можливості наявності несприятливих наслідків, а не предметним обґрунтуванням фактично існуючих ризиків, як таких.

Проте, з такими твердження колегія суддів не погоджується, оскільки під поняттям «ризик» у контексті кримінального провадження розуміють обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству, й існує хоча б один із ризиків, на які вказує сторона обвинувачення.

Оскільки запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження, то колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянтів про те, що заявлені стороною обвинувачення ризики базуються на припущеннях, оскільки наявність заявлених ризиків перешкоджання кримінальному провадженню з боку обвинуваченого обґрунтовуються фактичними даними, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Колегія суддів вважає ймовірним наявність ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, встановленого судом першої інстанції, за умови того, що ст. 23 КПК України чітко передбачено порядок безпосереднього дослідження доказів, зокрема й показань потерпілого та свідків в суді, й оскільки по вказаній справі відбулось лише підготовче судове засідання, то ризик впливу з боку обвинуваченого на вказаних осіб, з метою зміни ними показань, у разі зміни обвинуваченому запобіжного заходу на інший більш м`який, є ймовірним.

З урахуванням викладеного, доводи апелянтів про те, що на досудовому слідстві повністю допитано очевидців події та потерпілих, є безпідставні.

Тяжкість злочину в якому обвинувачується ОСОБА_6 , а саме у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та погрозою застосування такого насильства (розбою), поєднаного з проникненням у житло, організованою групою (ч. 4 ст. 187 КК України), на думку колегії суддів, свідчить про підвищену ступінь суспільної небезпеки останнього, що дозволяє спрогнозувати його ймовірну поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за такий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду, й не виключається можливість перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Небезпека переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від правосуддя оцінена колегією суддів як у світлі тяжкості покарання, так й з врахуванням позиції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в частині того, що продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості, а тому виправдовує позбавлення обвинувачених свободи протягом усього періоду тримання їх під вартою.

Серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26.07.2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства (суду) чи продовження заняття злочинною діяльністю.

Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена й у справі «Летельє проти Франції», де Судом зазначено про те, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Отже, враховуючи злочин, у вчиненні якого звинувачується ОСОБА_6 , спосіб його вчинення, а також те, що це є злочином проти власності, то, на думку колегії суддів, вказані обставини, у сукупності, можуть викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення останнього, як виключну міру запобіжного заходу.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 зможе забезпечити лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, при цьому, оцінивши ступінь порушення цінностей суспільства у даному кримінальному провадженні та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання запобіжного заходу у виді тримання особи під вартою, який вперше був обраний ОСОБА_6 , ще на стадії досудового розслідування ухвалою слідчого судді від 25.05.2021 року (а.п. 24).

Думка апелянтів про безпідставність, вдруге, обирати судом першої інстанції обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, в той час як фактично відбулось продовження тримання під вартою, є неспроможною, виходячи з того, що кожний етап розгляду кримінального провадження суворо регламентований, та законом чітко визначені питання, які входять до компетенції суду на кожній із стадій.

Так, стадія підготовчого провадження містить виключний перелік таких питань у ст.ст. 314-316, 303 КПК, та у інших нормах, які уповноважують суд у ч. 2 п. 5 ст. 315 КПК прийняти конкретні рішення, зокрема й право суду як обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, так й продовжити застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування.

Процедура вирішення клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу на стадії підготовчого провадження вказана у ст. 314 КПК України відсилає до норм із цієї глави в межах ст.ст. 342-345 КПК (ч. 2 ст. 314 КПК України), а тому висновок суду першої інстанції про обрання запобіжного у вигляді тримання під вартою заходу, на цій стадії, не суперечить нормам закону.

Твердження апелянтів про те, що заявлені стороною обвинувачення ризики не базуються на об`єктивних відомостях, спростовується наведеним вище.

Судом першої інстанції не було встановлено будь-яких обставин, що вказували б на відсутність жодного ризику, який зазначений прокурором в клопотанні, та не встановлено будь-яких обставин, які вказували б на зменшення ризиків, що існували на час досудового розслідування.

Доводи на які посилаються апелянти в апеляційних скаргах, на переконання колегії суддів, не мінімізують наявні у справі ризики настільки, щоб дійти висновку про можливість застосування щодо ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Таким чином, підстави для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням заходів електронного контролю, відсутні.

Наявність у обвинуваченого постійного місця мешкання, де він проживає разом із дружиною та трьома дітьми, як й той факт, що обвинувачений займався підприємницькою діяльністю, на чому наголошує сторона захисту в апеляційній скарзі, не переконують апеляційний суд у належності процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 у майбутньому, виходячи з конкретних обставин кримінального правопорушення та за умови відсутності доказів достатніх гарантій забезпечення явки обвинуваченого в судові засіданні у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Посилання апелянтів на те, що дружина обвинуваченого перебуває у декретній відпустці, й перебування обвинуваченого під вартою унеможливить належне матеріальне забезпечення сім`ї, не є тією безумовною підставою, з якими закон пов`язує можливість обрати ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, зокрема й запропонований стороною захисту цілодобовий домашній арешт за адресою його постійного проживання, з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення, та доведеності заявлених прокурором ризиків, зокрема й ймовірності ухилення від суду.

Звернення увагу сторони захисту на те, що в основу рішення покладено громадську думку та громадські інтереси, як на підставу його незаконності, колегія суддів також вважає неспроможним, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати не лише судовому розгляду, а й ймовірність створення загрози суспільству у цілому, що повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Щодо посилання апелянтів на відсутність належних, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про те, що обвинувачений скоїв злочин, так само як й на те, що не встановлено мети перебування обвинуваченого ОСОБА_6 на території Івано-Франківської області, не прийняттям до уваги фотознімки золотих ланцюжків, що були на дружині обвинуваченого, то колегія суддів позбавлена можливості перевірити вказані доводи, оскільки немає права на вказані стадії провадження вирішувати наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому діяння.

Обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким, за результатами судового розгляду, суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, в той час як межах даного провадження на стадії апеляційного перегляду, перевіряється виключно питання щодо обґрунтованості обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи сторони захисту про грубе порушення судом першої інстанції під час підготовчого судового засідання приписів ст. 314 КПК України, внаслідок неналежного сповіщення всіх учасників судового провадження, зокрема потерпілих, не впливають на обґрунтованість висновків суду першої інстанції в частині необхідності обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Твердження апелянта про явно упереджене ставлення судді, не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки дослідження наданих суду матеріалів, надало колегія суддів дійти висновку, що законодавчо визначені підстави для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наявні та актуальні.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що прокурором подано клопотання у відповідно до вимог закону, й доведено наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які вказує прокурор: переховуватися від суду з огляду на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його винуватості, суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Беручи до уваги тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винуватим, у сукупності із обставинами справи, даними про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, соціальні зв`язки у місці постійного проживання, репутацію та наявність встановлених ризиків, на переконання колегії суддів, на даний час строк перебування обвинуваченого під вартою не можна визнати таким, що порушує принцип справедливої співрозмірності між повагою на особисту свободу обвинуваченого та публічними інтересами, а тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшились настільки, щоб зробити висновок, що інші запобіжні заходи, зокрема й запропонований захисником цілодобовий домашній арешт, з застосуванням заходів електронного контролю, забезпечать належну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 під час розгляду справи.

За таких обставин, колегії суддів вважає, що суд першої інстанції на даному етапі прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, з одночасним переконанням, що відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційних скарг, ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому відсутні підстави для її скасування.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Ухвалу Коломийського міськрайного суду Івано-Франківської області від 30.07.2021 року про обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4