КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №758/4028/18
Проведження №11-кп/824/865/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

16 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000801 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року щодо обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Київської області, громадянина України, українця, маючого середню освіту, не одруженого, маючого на утриманні сина, 2014 року народження, працюючого охоронцем, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 06.07.2004 вироком Солом`янського районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців; 21.12.2007 вироком Шевченківського районного суду м Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 309, 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; 19.07.2010 року вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців, 27.08.2013 року звільнений із Бучанської виправної колонії Київської області № 85 умовно-достроково з невідбутим строком 1 рік 24 дні відповідно до ст. 81 КК України
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В с т а н о в и л а:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 не обирався.
Строк відбування покарання за вироком суду ОСОБА_6 вказано рахувати з моменту фактичного затримання.
Цивільні позови відсутні.
Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави витрати за проведення судових експертиз у розмірі 1573 гривень 00 копійок.
Вирішено долю речових доказів.
Згідно вироку суду, 29.12.2017 року о 15 год. ОСОБА_6 , перебуваючи на дитячому майданчику, за адресою м. Київ, вул. М. Гречко 24, звернув увагу на гаманець ОСОБА_10 чорного кольору, що знаходився на лавці, в середині якого знаходився мобільний телефон марки «Meizu М3 Note». В цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна (крадіжка), діючи з корисливих спонукань, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 , викрав мобільний телефон марки «Meizu М3 Note», вартість якого згідно висновку експерта № 12-4/220 від 31.01.2018 року складає 2245,42 грн., чим спричинив ОСОБА_10 майнову шкоду.
Після чого, заволодівши чужим майном ОСОБА_6 , з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_10 , майнову шкоду на суму 2245 грн. 42 коп.
Крім того, 18.02.2018 року близько 18 год. 20 хв., ОСОБА_6 перебуваючи за місцем проживання потерпілого ОСОБА_11 , а саме в квартирі АДРЕСА_3 , побачив на шафі біля вхідних дверей до квартири мобільний телефон марки «TP-LINK» модель «TP701A» (Neffos C5), який належить ОСОБА_11 , та в цей час у нього виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, ОСОБА_6 діючи умисно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до шафи, звідки повторно таємно викрав мобільний телефон марки «TP-LINK» модель «TP701A» (Neffos C5), вартість якого згідно висновку судової товарознавчої експертизи №5806/18-53 від 21.03.2018 становить 2878 грн. 65 коп., який належить ОСОБА_11 ..
Своїми умисними діями, які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну 2878 грн. 65 коп.
Після чого, ОСОБА_6 , з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить Скасувати вирок Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року та постановити нове судове рішення, яким виправдати ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

За доводами апелянта, постановляючи вирок від 27.05.2020 суд першої інстанції порушив вимоги процесуального законодавства, що завадило йому прийняття законне, обґрунтоване, вмотивоване і справедливе судове рішення та призвело до порушення прав обвинуваченого ОСОБА_12 .

Щодо неналежного встановлення особи обвинуваченого, захисник зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 348 КПК України після оголошення обвинувачення головуючий зобов`язаний встановити особу обвинуваченого, з`ясовуючи його прізвище, ім`я та по-батькові, місце і дату народження, місце проживання, зайняття та сімейний стан, роз`яснює йому суть обвинувачення і запитує, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати покази, однак, всупереч положенням ч. 1 ст. 348 КПК суд неналежним чином встановив особу ОСОБА_12 , дійшовши помилкового висновку, що останній є громадянином України.
Апелянт вказує на те, що всудовому засіданні обвинувачений ОСОБА_13 повідомив суд, що є уродженцем Російської Федерації, що саме по собі не узгоджується з даними про особу, викладеними в обвинувальному акті. Крім того, матеріали кримінального провадження не містять ані копії паспорту, ані будь-яких інших документів, які підтверджують громадянство обвинуваченого ОСОБА_12 , а тому, на переконання захисника, висновок суду про те, що обвинувачений є громадянином України, а відтак володіє українською мовою є помилковим.

Захисник зазначає, що ОСОБА_13 є громадянином Російською Федерації, хоча і проживає тривалий час на території України, проте громадянство України не набув.

Щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства, апелянт вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_13 має труднощі у сприйнятті і розумінні усної та письмової української мови, адже ніколи її не вивчав та спілкується виключно російською мовою. Під час судового засідання, зі слів ОСОБА_6 , він відповідав виключно російською мовою, більше того на багато питань взагалі не міг відповісти, оскільки не розумів суті поставлених питань, проте, суд першої інстанції жодним чином не звернув уваги на вказані обставини та не забезпечив ОСОБА_14 перекладача.
Також захисник вказує на те, що суд першої інстанції, всупереч положенням ч. 4 ст. 29 КПК України, після закінчення судового розгляду та ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_15 не надав останньому судового рішення у перекладі його рідною мовою. У матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про вручення засудженому копії вироку у перекладі на російську мову.

За доводами апелянта, відсутність перекладу вироку суду першої інстанції в засудженого, який не володіє мовою судочинства, позбавило його повноцінного права відстоювати свою позицію в апеляційному суді, оспорювати фактичні обставини справи, визнані судом доведеними, висловлюватись щодо оцінки доказів та іншого через необізнаність з текстом вироку.

На думку захисника, судовий розгляд не був справедливим через порушення права на захист, недостатню змагальність та порушення принципу рівності сторін, оскільки обвинувачений, не розуміючи мови, якою здійснюється кримінальне провадження та викладено вирок, і не маючи перекладу вироку рідною мовою, в суді першої інстанції був поставлений у менш сприятливе становище порівняно з стороною обвинувачення, а відтак, вирок Подільського районного суду від 27.05.2020 не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки його постановлено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону (постанова Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №755/323/17).

Окрім того апелянт вказує на те, що суд першої інстанції неналежним чином роз`яснив про право обвинуваченого на користування безоплатною правовою допомогою, у зв`язку з чим останній через відсутність юридичної освіти, не знаючи про своє право на безоплатну правову допомогу, не володіючи українською мовою не зміг повноцінно реалізувати свої процесуальні права обвинуваченого, що є порушенням його права на захист.

Щодо неналежного повідомлення судом про наслідки розгляду справи в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, захисник зазначає, що суд першої інстанції всупереч положенням ст. 351 КПК України, не з`ясував, чи правильно обвинувачений розуміє зміст обставин, оскільки він не володіє українською мовою, не впевнився у добровільності його позиції та належним чином не роз`яснив обвинуваченому відсутність права оскаржити обставини в апеляційному порядку, що потягло за собою порушення права обвинуваченого на захист. Крім того, судом першої інстанції жодним чином не встановлювались обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК України, про що зокрема свідчить сторінка 80 матеріалів кримінального провадження, де вказано, що час місце і спосіб здійснення злочину обвинуваченим не оспорюється, водночас суд жодним чином не встановлював вказані обставини, як того вимагає зміст статті 91 КПК України

Також апелянт вказує на незастосування судом закону України про кримінальнувідповідальність, який підлягає застосуванню та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції неповно дослідив обставини, що пом`якшують покарання, зокрема не враховано стан здоров`я обвинуваченого та те, що на утриманні останнього перебуває неповнолітня дитина.

На переконання захисника, призначене судом покарання у виді позбавлення волі строком на два роки не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість, оскільки, неврахування судом вище наведених обставин при призначенні покарання і не застосування положень ч. 1 ст. 75 КК України завадило суду постановити законне і справедливе судове рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вказуючи при цьому на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, правильність кваліфікації дій останнього за ч. 2 ст. 185 КК України, колегією суддів не перевіряється, оскільки вони в апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржуються.

Будь - яких істотних порушень вимог КПК України, які б були підставою для скасування вироку в цій частині колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо порушення судом під час судового розгляду кримінального провадження вимог ст. 348 КПК України, то слід вказати наступне.

Відповідно до вимог ст.ст. 347, 348 КПК України, після закінчення підготовчих дій головуючий оголошує про початок судового розгляду. Судовий розгляд починається з оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта.
Після оголошення обвинувачення, головуючий встановлює особу обвинуваченого, з`ясовуючи його прізвище, ім`я, по батькові, місце і дату народження, місце проживання, заняття та сімейний стан, Роз`яснення йому суть обвинувачення і запитує, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.
З журналу судового засідання за 27.06.2018 року та технічного запису даного судового засідання вбачається, що вимоги вищезазначених норм права судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.
Перш за все, слід відмітити, що після оголошення головуючим про початок судового розгляду, саме, за клопотанням обвинуваченого прокурором було оголошено короткий виклад обвинувального акта, після чого, суддя з повним дотриманням вимог закону, встановила особу обвинуваченого, який , зокрема, повідомив, що він ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Київської області с. Коцюбинське, українець, громадянин України, маючий середню освіту, не одружений, маючий на утриманні сина 2014 року, працюючий охоронцем, без реєстрації, проживаючий в АДРЕСА_1 та підтвердив наявність попередніх судимостей та дату останнього звільнення з місць позбавлення волі.
При цьому, на уточнюючі запитання головуючого, після акцентування уваги на тому, що судом розглядається два обвинувальні акти, в одному з яких вказано, що обвинувачений є громадянином України, а в іншому, що є громадянином Російської Федерації, обвинувачений ще раз чітко підтвердив, що є громадянином України, українцем, який народився в Київській області. Будь - яких пояснень з приводу того, що він є громадянином Російської Федерації обвинувачений не надавав і не посилався на наявність у нього паспорта громадянина іншої держави.
Наведене свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника з приводу порушення судом першої інстанції дотримання вимог ст. 348 КПК України. При перевірці доводів захисника про те, що обвинувачений є громадянином Російської Федерації, належних доказів цього суду надано не було, лише обвинувачений повідомив, що має незавірену копію паспорта громадянина Російської Федерації.
З приводу долучених до матеріалів кримінального провадження відповідей на адвокатські запити з Міністерства Юстиції України та Державної міграційної служби України про те, що ОСОБА_6 не документувався паспортом України, слід вказати, що сам же ОСОБА_6 , під час апеляційного розгляду пояснив, що народився він 18.05.1977 року в Київській області, і згідно свідоцтва про народження мав прізвище ОСОБА_16 . В 1986 році він з мамою виїхав до Російської Федерації, де він був усиновлений та став ОСОБА_6 , і прожили вони в Росії до 2000 р., після чого він знову повернувся на Україну, де проживає й по теперішній час, вважаючи себе громадянином України.
Відтак, будь - яких порушень , допущених в частині встанволення даних про особу не було підтверджено.
З приводу доводів апеляційної скарги захисника щодо того, що обвинувачений має труднощі у сприйнятті та розумінні як усної, так і письмової української мови, що залишилось без належної уваги суду першої інстанції, та не було забезпечено йому перекладача, то колегія суддів і в цій частині не може погодитись з доводами захисника.
Так, з технічного запису неодноразових судових засідань суду першої інстанції вбачається, що звертаючись до суду чи надаючи відповідь на запитання головуючого чи прокурора, обвинувачений відповідав як українською, так і російською мовами. Більш того, в судовому засіданні 25.07.2018 року обвинувачений надавав суду свої пояснення виключно українською мовою, а, відповідаючи на уточнюючі запитання головуючого при з`ясуванні обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, чітко розумів юридичну термінологію та висловлювався нею ж без проблем, що свідчить про те, що обвинувачений достатньо володіє українською мовою для розуміння як суті обвинувачення, так і спілкування, і не потребував послуг перекладача.
Крім того, та обставина, що обвинувачений достатньо володіє українською мовою для розуміння суті обвинувачення підтверджується перебігом апеляційного розгляду, під час якого обвинувачений жодного разу не послався на те, що чогось не розуміє, не дивлячись на те, що судові засідання проводились виключно державною мовою.
Більш того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, про що свідчать наявність копій вироків суду, які викладені українською мовою, і з яких вбачається, що перекладач жодного разу судом не залучався.
З приводу доводів апеляційної скарги обвинуваченого, як підстави для скасування вироку здійснення судового провадження за відсутності захисника, то і в цій частині колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги безпідставними.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 415 КПК України, дійсно безумовною підставою для скасування вироку суду є порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини 2 статті 412 КПК України. При цьому, пунктом 4 ч.2 ст. 412 КПК України передбачено, що, судове рішення у будь - якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою. Випадки обов`язкової участі захисника у кримінальному провадженні чітко визначені в статті 52 Цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України, вбачається, що жодної з підстав, визначених ч. 2 ст. 52 КПК України для обов`язкової участі захисника в даному провадженні встановлено не було, як і не було заявлено обвинуваченим ОСОБА_6 суду жодного клопотання про залучення захисника у даному провадженні. При цьому, доводи захисника, що обвинуваченому погано роз`яснив суд його права, а тому, йому, як людині без відповідної освіти вони було не зрозумілі, спростовуються як журналом судового засідання, так і аудіозаписом, на яких чітко зафіксовано, що перед початком судового розгляду, обвинуваченому ОСОБА_6 вручена пам`ятка про його права та обов`язки, і на запитання головуючого у справі про роз`яснення прав, обвинувачений відповідає, що права зрозумілі, та захисника під час судового розгляду мати на бажає.

Крім того, достатнє володіння обвинуваченим української мови для розуміння суті обвинувачення та спілкування також виключало, відповідно до вимог ст. 52 КПК України, обов`язкову участь під час судового розгляду захисника у провадженні.
З врахуванням наведеного, доводи захисника про безпідставне незалучення у даному кримінальному провадженні захисника не ґрунтуються на наявних у справі даних.

Щодо доводів сторони захисту з приводу порушення судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК України, то колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмеживши обсяг доказів, які підлягають дослідженню щодо вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185КК України допитом обвинуваченого та дослідженням відомостей щодо особи обвинуваченого.
За змістом ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції.
З аналізу ст. 349 КПК України можна виділити такі умови для проведення судового розгляду: 1) відсутність заперечень учасників судового розгляду на проведення судового розгляджу саме в такому порядку; 2) погодження сторін із фактичними обставинами справи; 3) добровільність та істинність їхніх позицій та переконаність суду в правильності розуміння сторонами обставин, що не оспорюють ся; 4) позбавлення права на апеляційне оскарження.

Відсутність заперечень розуміється як погодження сторін судового розгляду із недоцільністю дослідження доказів у провадженні через те, що ніхто не оспорює ці факти. Визнання фактичних обставин істинними означає сприйняття їх такими, що відповідають реальній дійсності й достатніми для доведення винуватості обвинуваченого. Суд зобов`язаний перевірити позиції сторін, а також розтлумачити наслідки застосування такого порядку дослідження доказів. Ці умови є обов`язковими, їх недотримання робить проведення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України незаконним.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, цих вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, зокрема, як з журналу судового засідання за 27.06.2018 р., так і технічної фіксації вказаного судового засідання вбачається, що після проголошення прокурором обвинувального акта, головуючим встановлена особа обвинуваченого, роз`яснено йому суть висунутого обвинувачення та з`ясовано чи зрозуміло воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати суду показання, на що обвинувачений повідомив, що обвинувачення зрозуміло, вину він визнає в повному обсязі та згоден давати суду показання.

Після з`ясування такої позиції обвинуваченого, судом, відповідно до вимог ст. 349 КПК України поставлено на обговорення учасників провадження питання щодо визначення обсягу доказів, що підлягають доказуванню та порядку їх дослідження. Прокурор, висловлюючи свою думку з даного приводу, пославшись на те, що оскільки обвинувачений заявив про те, що йому зрозуміло обвинувачення, та він вину визнає в повному обсязі, що свідчить про те, що фактичні обставини він не заперечує, запропонував суду не досліджувати докази у справі, а обмежитись лише допитом обвинуваченого та дослідженням відомостей щодо особи обвинуваченого.

Не заперечував проти запропонованого порядку і присутній під час судового засідання потерпілий ОСОБА_11 .

При з`ясуванні думки з даного приводу обвинуваченого, останній ствердно заявив, що не заперечує проти запропонованого прокурором порядку дослідження доказів.

Будь яких підстав сумніватись у істинності чи добровільності такої позиції обвинуваченого у суду не було.

З`ясувавши такі позиції учасників кримінального провадження, суд роз`яснив учасникам, що в такому разі вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку, та прийняв, на думку колегії суддів, обґрунтоване рішення щодо недоцільності дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюють ся та обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням відомостей щодо його особи, що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги обвинуваченого з приводу порушення судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК України.

Всупереч доводам апеляційної скарги, підтвердженням того, що, зокрема, обвинувачений ОСОБА_6 правильно розумів фактичні обставини та їх не заперечував є його пояснення в суді першої інстанції, згідно яких обвинувачений пояснив, що 29 грудня 2017 року о 15 год. був на дитячому майданчику на АДРЕСА_2 , де побачив у потерпілої ОСОБА_10 гаманець чорного кольору, в середині якого був телефон Meizu. Він, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, викрав цей мобільний телефон. Після чого з місця злочину зник, а викраденим телефоном розпорядився на власний розсуд. Крім того, пояснив, що 118.02.2018 р. приблизно о 18 год. 20 хв. був в квартирі потерпілого ОСОБА_11 АДРЕСА_3 , де побачив на шафі біля вхідних дверей мобільний телефон -TP-LINK, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, підійшов до шафита викрав цей мобільний телефон. Після чого, з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Наведені показання обвинуваченого ОСОБА_6 свідчать про те, що він визнавав фактичні обставини істинними та сприймав їх такими, що відповідають дійсності, що в свою чергу дало суду можливість переконатись в правильності розуміння обвинуваченим обставин, які ніким не оспорювались. При цьому, будь - якої невідповідності показань обвинуваченого фактичним обставинам кримінального провадження, викладеним в обвинувальному акті, як на те вказувалось в апеляційній скарзі, колегією суддів встановлено не було, а тому апеляційна скарга в цій частині є безпідставною.

Посилання обвинуваченого під час апеляційного розгляду на те, що фактично йому не роз`яснювалось того, що у разі дослідження доказів, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, є також безпідставними, адже, таке роз`яснення зафіксовано як в журналі судового засідання за 27.06.2018р., так і на технічному носії інформації.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК України свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли, що в свою чергу свідчить про безпідставність в цій частині апеляційної скарги.

Покарання ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог ст. 50, 65 КК України, з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за умисні корисливі злочини, на шлях виправлення не став та вчинив нові умисні корисливі злочини, не одружений, має сина 2014 року народження, за місцем проживання характеризується позитивно, обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щирого каяття та за відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Враховуючи наведені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано дійшов висновку про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі в розмірі, що максимально наближений до мінімального розміру, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Будь - яких істотних порушень вимог КПК, які б давали підстави для скасування вироку суду колегією суддів не встановлено, а відтак, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування вироку суду.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України - залишити без змін.
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4