Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи «Київський слідчий ізолятор» матеріали кримінальних проваджень № 0008030, № 0000043 щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Нова Каховка Херсонської області, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

судимого вироком Солом`янського районного суду м. Києва

від 21.08.2007 за ч.2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.189, ч.2 ст.147, ч.3 ст.146, ч.3 ст.27, ч.1 ст.28, ч.4 ст.186, ч.1 ст.263 КК України,

за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року,

у с т а н о в и л а :

Оболонським районним судом м. Києва здійснюється підготовче провадження у кримінальних провадженнях щодо: ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.189, ч.2 ст.147, ч.3 ст.146, ч.3 ст.27, ч.1 ст.28, ч.4 ст.186, ч.1 ст.263 КК України; ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.189, ч.2 ст.147, ч.1 ст.263, ч.4 ст.296, ч.2 ст.345 КК України; ОСОБА_11 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.3 ст.146, ч.3 ст.27, ч.4 ст.189 України; ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.146, ч.4 ст.189 України.

Як зазначено в обвинувальному акті, ОСОБА_7 обвинувачується в участі у злочинній організації, створеній з метою вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, та участі у злочинах, вчинюваних такою організацією, а саме:

- захопленні 05.09.2016 і триманні як заручника ОСОБА_16 з метою спонукання дочки останнього ОСОБА_17 до передачі 500 000 доларів США за його звільнення, а так само вимаганні у ОСОБА_17 цих грошових коштів з погрозами насильства над її батьком, заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень, пошкодження та знищення його майна автомобіля «Volkswagen Tuareg»;

- викраденні і незаконному позбавленні волі упродовж 11-12.09.2016 ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , вимаганні у них грошових коштів у сумі 2 000 000 доларів США з погрозами насильства, заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вбивства щодо потерпілого та його доньки, а так само відкритому викраденні в процесі викрадення потерпілих належного ОСОБА_18 і ОСОБА_19 майна на загальну суму 242 075 гривень у великих розмірах;

- вимаганні у період з 24.10.2016 по 08.02.2017 у ОСОБА_20 безоплатної передачі належних йому нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 з погрозами застосування насильства та пошкодження цього майна шляхом вибуху.

Крім того, ОСОБА_7 обвинувачується у придбанні, носінні та зберіганні без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї та бойових припасів.

Ухвалою підготовчого судового засідання Оболонського районного суду м. Києва від 29.07.2020 за наслідками розгляду клопотання прокурора ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 26.09.2020 включно.

В апеляційній скарзі з доповненнями, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції про продовження його підзахисному строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Як зазначає захисник, ухвала суду не відповідає вимогам ст.ст.194, 370 КПК України, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), оскільки не містить оцінку доказів, які б доводили наявність обґрунтованої підозри, причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінальних правопорушень та ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Такі докази у кримінальному провадженні відсутні, а саме обвинувачення побудоване на сфальсифікованих і штучно створених доказах.

Посилаючись на практику ЄСПЛ у рішеннях «Калашніков проти Росії», «Харченко проти України», вказує, що існує презумпція залишення обвинуваченого на свободі, до вироку особа має вважатися невинуватою і має бути звільнена, як тільки її тримання під вартою стає необґрунтованим. Звертає увагу, що прокурор не довів відсутність міцних соціальних зв`язків ОСОБА_7 упродовж всього кримінального провадження, у той час як його підзахисний утримує та виховує сім неповнолітніх дітей.

Крім того, вважає, що суд діяв у свавільний спосіб, оскільки задовольнив клопотання прокурора, яке не відповідало вимогам ст.184 КПК України. Всупереч приписам цієї норми, згідно з якими копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання, а захисник користується процесуальними правами обвинуваченого, суд позбавив захисника можливості ознайомитись з відповідним клопотанням та доданими до нього матеріалами, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме, порушив право на захист. Про порушення його права на захист, на думку захисника, свідчить і те, що суд проігнорував клопотання про визначення іншого часу судового засідання у зв`язку із зайнятістю в інших справах у Шевченківському районному суді м. Києва та в Київському апеляційному суді, внаслідок чого позбавив можливості висловити свою позицію стосовно клопотання прокурора та реалізувати інші процесуальні права. До того ж, суд вийшов за межі наданих йому повноважень, передбачених ч.3 ст.315 КПК України, відповідно до якої суд має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого, у той час як цією нормою не передбачено повноваження суду приймати рішення про продовження строку тримання під вартою.

На переконання захисника, підставою для скасування ухвали є і недотримання прокурором строку подання клопотання, передбаченого ч.1 ст.199 КПК України (не пізніше ніж за 5 днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою). При цьому позиція суду про намагання прокурора виконати цю процесуальну дію та відмова сторони захисту отримати клопотання не підтверджується доказами.

Також стверджує про порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у контексті забезпечення права на справедливий суд, встановлений законом. Так, за позицією захисника, Оболонський районний суд м. Києва не є компетентним судом і не був утворений у законний спосіб, оскільки на виконання Указу Президента України «Про внесення змін до Мережі та кількісного складу суддів місцевих судів» № 990/2001 від 18.10.2001, яким було ліквідовано місцеві суди міста Києва та утворено нові місцеві суди, у тому числі Оболонський районний суд м. Києва, набуття цим судом статусу юридичної особи не відповідало існуючому на той час порядку. За даними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Оболонський районний суд м. Києва зареєстрований 07.02.2002, але після цього не був взятий на облік органами державної статистики відповідно до вимог чинного на той час законодавства стосовно новоутвореної юридичної особи, зважаючи на те, що суд взятий на відповідний облік не у 2002 році, а 05.01.1995, що свідчить про невиконання зазначеного раніше Указу Президента України.

Крім того, вважає, що ухвала постановлена незаконним складом суду (некомпетентним) судом і через допущені порушення під час визначення судді для конкретного судового провадження автоматизованою системою документообігу суду. 28.07.2020 повторним автоматизованим розподілом визначено суддю ОСОБА_21 без урахування принципу вірогідності, оскільки вона була єдиною суддею, яка могла бути включена до складу колегії суддів станом на цю дату.

Як на безумовну підставу для скасування ухвали згідно з ч.5 ст.27, ч.1 ст.412 КПК України вказує на відсутність у матеріалах провадження технічного носія інформації, на якому зафіксовано відеозапис судового засідання, що не дозволяє перевірити у повному обсязі достовірність вчинення процесуальних дій та ухвалення окремих процесуальних рішень, встановити, чи були всі клопотання, заяви і пояснення учасників судового провадження, докладний їх зміст, тощо. Зазначає і про внесення до журналу судового засідання завідомо неправдивих відомостей, а саме, про його присутність в судовому засіданні, хоча він прибув, коли судді перебували у нарадчій кімнаті, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу.

Крім того, обґрунтовуючи апеляційні вимоги, посилається на порушення процедури кримінального провадження, які виразилися у незаконному призначенні судового розгляду та об`єднанні кримінальних проваджень Солом`янським районним судом м. Києва, на порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону та Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України № 814 від 20.08.2019, при складанні процесуальних документів.

Апеляційна скарга захисника ОСОБА_14 містить аналогічні вимоги, які обґрунтовані тим, що, продовжуючи ОСОБА_7 строк тримання під вартою під час підготовчого провадження в суді першої інстанції, суд вийшов за межі наданих йому повноважень, передбачених ч.3 ст.315 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_15 просить ухвалу суду першої інстанції про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати і постановити нову ухвалу, якою застосувати до його підзахисного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Стверджуючи про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, вказує на порушення права на захист, оскільки копія клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою не була вручена стороні захисту у встановлений ч.2 ст.184 КПК України строк. Що стосується самої ухвали, то вона не відповідає вимогам ст.ст.196, 372 КПК України, оскільки не містить відомості про місце народження і проживання обвинувачених, про всіх сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження, а саме, потерпілих, в ній не вказано суть кримінального правопорушення, відсутні посилання на докази, обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, на порядок набрання законної сили. Також суд не оцінив у сукупності всі обставини, передбачені ч.1 ст.178 КПК України, і не тільки щодо ОСОБА_7 , а й щодо інших обвинувачених.

Так, всупереч вимогам п.п.3-10, 12 ч.1 ст.178 КПК України суд не врахував вік та стан здоров`я його підзахисного, міцність соціальних зв`язків за місцем постійного проживання, зокрема, наявність утриманців цивільної дружини ОСОБА_22 , з якою той проживав разом, та її двох дітей, а також п`ятьох дітей колишньої цивільної дружини, що виключає ризик переховування від суду, оскільки тоді обвинувачений фактично не зможе забезпечувати сім`ю. ОСОБА_7 надавав послуги з охорони фізичних осіб, отримував відповідний дохід, має вищу освіту за спеціальністю «Економіка підприємств» та «Правознавство», позитивно характеризується, проходив початкову підготовку і був курсантом в Училищі професійної підготовки працівників міліції ГУ МВС України у м. Києві, працював міліціонером роти ПМОП «Беркут», є волонтером Благодійної організації «Сварог». Звертає увагу на майновий стан обвинуваченого, який володіє нерухомим майном, і що вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 21.08.2007 ОСОБА_7 був засуджений за ч.2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі і звільнений умовно-достроково, що доводить, що він не ухилявся від суду. До того ж, обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , які не перебувають під вартою, ніяким чином не перешкоджають кримінальному провадженню.

Посилаючись на наявні в справі докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала тримання під вартою під час досудового розслідування та підготовчого судового засідання, захисник вказує на відсутність у кримінальному провадженні доказів, які свідчать про стійке ієрархічне об`єднання, що б давало підстави для кваліфікації дій обвинувачених за ч.1 ст.255 КК України, не зазначення в обвинувальному акті даних про час утворення злочинної організації, час, коли ОСОБА_7 став її учасником, тощо, стверджує про недопустимість доказів, а відтак, відсутність вагомих доказів. Його підзахисний тримається під вартою з 16.05.2018, однак суд не зазначив в ухвалі обставини, які б свідчили про те, що заявлені ризики не зменшились. На переконання захисника, обрання іншим обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не є новими ризиками, і сторона обвинувачення не довела, що існують обставини, які виправдовують подальше тримання ОСОБА_7 під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу і не вбачав підстав для застосування до ОСОБА_7 інших запобіжних заходів; доводи обвинуваченого на підтримку позиції захисника; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції з огляду на обставини, передбачені ст.178 КПК України, погодився з доводами прокурора про наявність ризиків переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення та відсутність у зв`язку з цим підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Зважаючи на те, що положення ч.3 ст.315 КПК України відсилають до розділу ІІ цього Кодексу, нормами якого передбачено процедуру розгляду клопотання про застосування, зміну запобіжного заходу, а так само продовження строку тримання під вартою (ст.199 КПК України), доводи захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_14 про те, що суд вийшов за межі наданих йому повноважень, є надуманими.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання прокурора судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_15 про відсутність доказів на підтвердження вчинення їх підзахисним кримінальних правопорушень, у тому числі участі в злочинній організації та злочинах, вчинюваних такою організацією. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час підготовчого судового провадження, і докази на цій стадії не досліджуються.

З цих же підстав не підлягають перевірці твердження захисника ОСОБА_6 про те, що обвинувачення побудоване на штучно створених та сфальсифікованих доказах, а так само доводи захисника ОСОБА_15 , який ставить під сумнів допустимість певних доказів у справі, оцінка яким у цьому розумінні може бути надана лише у вироку.

Разом з тим, інформація в обвинувальному акті, а саме, обставини інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин, що за позицією ЄСПЛ в рішенні у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» є обґрунтованою підозрою.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення в справі «Панченко проти Росії»).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

На питання про те, чи є розумним строк тримання під вартою, не можна відповісти абстрактно. Визначати, чи розумно й надалі залишати обвинуваченого під вартою, необхідно на підставі особливостей кожної конкретної справи. Подовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи (рішення у справі «W. проти Швейцарії»). Передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (п.152 рішення ЄСПЛ у справі «Лабіта проти Італії»).

Суд хоча і не конкретизував, але врахував дані про особу ОСОБА_7 , зокрема, його вік, стан здоров`я, який не перешкоджає утриманню в умовах слідчого ізолятора, характеристики, сімейний та майновий стан, міцність соціальних зв`язків.

Між тим, ці дані не спростовують правильність висновків про існування ризиків переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення. Ймовірність реалізації вказаних ризиків не зменшилася на даний час, і на це вказують такі обставини. ОСОБА_7 , який судимий за вчинення умисного злочину проти життя та здоров`я особи, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень різного ступню тяжкості, в тому числі тяжких та особливо тяжких, пов`язаних із застосуванням насильства, у складі організованої групи, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалі строки. Обвинувачений раніше працював міліціонером спеціального підрозділу міліції «Беркут», а тому володіє спеціальними навичками та знаннями. Заслуговують на увагу і мотиви, якими керувався обвинувачений відповідно до пред`явленого обвинувачення, зокрема, корисливий мотив, враховуючи відсутність даних про його офіційне працевлаштування. Потерпілі та свідки у цьому кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, ще не допитувалися.

Суд мотивував свої висновки в ухвалі щодо ОСОБА_7 , а тому не міг і не повинен був враховувати застосування до інших обвинувачених у цьому кримінальному провадженні більш м`яких запобіжних заходів, як на цьому наполягає захисник ОСОБА_15 . До того ж, посилаючись на наявність у ОСОБА_7 постійного місця проживання та утриманців, позитивні характеристики, захисник використовує не юридичну термінологію, як то «цивільна дружина» та «колишня цивільна дружина», яких разом з усіма їхніми дітьми, у тому числі тими, батьком яких ОСОБА_7 не являється, нібито утримує обвинувачений, вказує про проживання останнього за адресою: АДРЕСА_3 , а посилається на характеристику із зареєстрованого місця проживання в с. Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області, стверджує про надання послуг з охорони та певний дохід, що є неконкретним. Ці обставини не дають достатніх підстав вважати про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та стабільного джерела доходу. Ніяким чином не спростовує наявність ризику ухилитися від суду і та обставина, що до ОСОБА_7 застосовувалося умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за попереднім вироком.

Відомості про Оболонський районний суд м. Києва містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а тому твердження захисника ОСОБА_6 , що цей суд не є судом, встановленим законом, з огляду на дату державної реєстрації суду в реєстрі та дату взяття на облік органами державної статистики є надуманими. Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що порядок утворення Оболонського районного суду м. Києва як юридичної особи, правомірність якого оспорює захисник, не може бути предметом перевірки у цьому кримінальному провадженні.

Суддя колегії суддів ОСОБА_21 визначена автоматизованою системою документообігу суду, про що в апеляційній скарзі вказує сам захисник, посилаючись на звіт про повторний автоматизований розподіл справи від 28.07.2020, що спростовує твердження про постановлення ухвали суду першої інстанції незаконним складом суду. І навіть у разі, якщо на час повторного розподілу суддя ОСОБА_21 була єдиною суддею, враховуючи перебування інших суддів у відпустці, на лікарняному, у відрядженні, а також інші обставини, передбачені ч.3 ст.35 КПК України, які неможливо передбачити в повній мірі, це не виключало принципу вірогідності визначення судді колегії для конкретного кримінального провадження.

Не відповідають дійсності і доводи захисника ОСОБА_6 про незабезпечення судом першої інстанції повного фіксування судового провадження за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів.

Внесення до журналу судового засідання відомостей про присутність захисника ОСОБА_6 в судовому засіданні, які не відповідають дійсності, а не завідомо неправдивих, не мають відношення до процесуальних дій суду та прийнятого рішення, оскільки журнал ведеться та підписується секретарем. І з цього приводу захисник не позбавлений можливості подати свої зауваження згідно з п.5 ч.4 ст.42 КПК України.

В судовому засіданні під час розгляду клопотання прокурора були присутні захисники обвинуваченого ОСОБА_7 . ОСОБА_15 і ОСОБА_14 , а тому право обвинуваченого на захист порушено не було.

Що ж стосується тверджень захисника ОСОБА_6 про порушення судом його права на захист, оскільки клопотання розглянуто без його участі, то вони є безпідставними. Право на захист це невід`ємне право обвинуваченого, а не захисника, який згідно з ч.4 ст.46 КПК України хоча і користується процесуальними правами особи, захист якої він здійснює, однак за виключенням процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена захиснику.

Стосовно доводів захисника ОСОБА_15 про невідповідність ухвали вимогам ч.1 ст.372 КПК України необхідно зауважити, що цією нормою визначено загальні вимоги до змісту ухвали суду, у той час як форма ухвала має певні особливості в залежності від питання, яке вирішується.

Оскільки оскарженою ухвалою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою та вирішено питання про доручення Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві призначити адвоката обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 за призначенням, ухвала містить відомості, необхідні для мети її постановлення.

Місце народження та проживання обвинувачених не мають значення для прийнятого судом рішення. Ухвала містить відомості про те, що участь у судовому засіданні брав потерпілий ОСОБА_23 , і, зважаючи на відсутність інших потерпілих, про них і не потрібно було зазначати. Ніяким чином не впливає на законність прийнятого рішення і відсутність у ньому відомостей про порядок набрання ухвалою законної сили.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи те, що предметом перегляду в цьому апеляційному провадженні є конкретна ухвала в частині продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, доводи захисника ОСОБА_6 про нібито допущені Солом`янським районним судом м. Києва процесуальні порушення колегією суддів не перевіряються.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами в апеляційних скаргах про те, що стороні захисту не було вручено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою в передбачений ч.2 ст.184 КПК України строк, тобто не пізніше ніж за три години до початку його розгляду, а також що прокурор не дотримав строку подання клопотання, передбаченого п.205 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, яке подається не пізніше ніж за десять днів до закінчення дії попередньої ухвали, а не п`ять, як вважає сторона захисту. Однак вказана обставина не є передбаченими ч.ч.1, 2 ст.194 КПК України підставами для відмови в задоволенні клопотання, і суд дав оцінку процесуальній поведінці сторони захисту, яка відмовилася від отримання копії клопотання, що є її правом, а не обов`язком.

Отже, підстав для задоволення апеляційних скарг захисників колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3