ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/938/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/657/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 303 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні його скарги на бездіяльність посадових осіб Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області, посадових осіб Мелітопольської окружної прокуратури, що пов`язана з невнесенням відомостей до ЄРДР, -

В С Т А Н О В И Л А:

4 лютого 2021 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшла скарга ОСОБА_6 на бездіяльність посадових осіб Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області, посадових осіб Мелітопольської окружної прокуратури, що пов`язана з невнесенням відомостей до ЄРДР.

В обґрунтування скарги, ОСОБА_6 зазначив, що 15 січня 2021 року він звернувся до тоді ще Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області та Мелітопольської місцевої прокуратури із заявою про внесення відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 191, 364, 367 КК України та розпочати досудове розслідування. В заяві було повідомлено про те, що згідно медичних показань він має право на отримання соціальних послуг, а саме у наданні йому Територіальним центром соцзахисту населення Мелітопольського району соціального працівника для соціального обслуговування. Однак, протягом 2013-2021 року ніякої соціальної допомоги він не отримує. Його неодноразові звернення з цього приводу ніякого результату не приносять і вказане питання залишається не вирішеним. В грудні 2019 року між ним та Територіальним центром соцзахисту населення Мелітопольського району було укладено два договори на соціальне обслуговування, які до теперішнього часу не виконані. Крім того, посадові особи Територіального центру соцзахисту населення Мелітопольського району приховують факт укладення вищевказаних договорів. Також йому відомі факти розкрадання чиновниками бюджетних коштів, а саме здійснення Управлінням соціального захисту населення махінацій протягом 5 років з субсидійними коштами та отримання керівництвом Територіального центру соцзахисту населення Мелітопольського району неправомірної вигоди. Однак, не дивлячись на викладене в його заяві, обставини вчинення кримінальних правопорушень, 31 січня 2021 року він отримав відповідь із Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області, згідно якої йому відмовлено у внесенні відповідних відомостей до ЄРДР, у зв`язку із чим він вимушений звернутися до слідчого судді із відповідною скаргою. Просив визнати бездіяльність посадових осіб Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області, посадових осіб Мелітопольської окружної прокуратури, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення, незаконною та зобов`язати службових осіб Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення та почати досудове розслідування.

Ухвалою слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2021 року було відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_6 з тих підстав, що заява останнього від 15 січня 2021 року не містить об`єктивних даних, які б свідчили про можливе вчинення посадовими особами Територіального центру соцзахисту населення Мелітопольського району та Управління соціального захисту населення кримінальних правопорушень (злочинів) за статтями КК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою зобов`язати слідчого Мелітопольської поліції внести відомості в ЄРДР на підставі його заяви про злочин.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції порушено процесуальні строки, оскільки судовий розгляд його скарги був призначений на 12 квітня 2021 року, повістка датована 21 квітня 2021 року, а розгляд його скарги призначений на 24 травня 2021 року, тобто через 40 днів, що є порушенням ст. 306 КПК України.

Вказує, що з наданого прокурором витягу з ЄРДР вбачається, що 2 березня 2017 року внесені відомості до ЄРДР за №0001018 за його заявою щодо зловживання посадовими особами Територіального центру соціального обслуговування Мелітопольської районної державної адміністрації своїми службовими повноваженнями з корисливих мотивів, чим завдають шкоди охоронюваним законом його правам за ст. 364 ч. 1 КК України.

Зауважує, що у 2017 році склад злочину був, а на даний час його немає.

Зазначає, що поліція та суд припускаються однакових помилок, зокрема, порушують ч. 4 ст. 214 КПК України, де вказано, що відмова у прийнятті та реєстрації заяви про злочин не допускається, а також не мають права наперед вирішувати наявність чи відсутність складу злочину, тому що за ч. 3 ст. 214 КПК України здійснення розслідування до внесення відомостей до ЄРДР або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Звертає увагу на те, що припинення слідчих дій і закриття кримінального провадження можливе лише через два місяці реального розслідування.

Вказує, що ст. 214 КПК України заборонено збирати докази до відкриття кримінального провадження.

Крім того, в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Виходячи зі змісту клопотання, як на підставу поважності пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді посилається на те, що копію оскаржуваної ухвали отримав 10 червня 2021 року, проте 15 червня 2021 року він не зміг надіслати апеляцію, оскільки сайт Електронного суду не працював.

Заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, відомості про отримання ОСОБА_6 оскаржуваної ухвали суду першої інстанції відсутні, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку строк на апеляційне оскарження ухвали підлягає поновленню.

Повідомлений належним чином ОСОБА_6 до судового засідання апеляційного суду не з`явився, в своїй апеляційній скарзі просив розглянути справу у його відсутність.

Належним чином повідомлений прокурор до судового засідання апеляційного суду не з`явився, клопотань або заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги ОСОБА_6 не подавав.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 303 КПК України встановлено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Положення ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення ЄРДР, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 298 від 30 червня 2020 року, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, зокрема, мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення.

Це є гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про злочин є наявність об`єктивних даних, які дійсно свідчать про наявність ознак злочину, фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).

Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Як вбачається із матеріалів справи до Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 була подана заява, в якій останній просив внести відомості про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати слідчі дії, за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 191, 364, 367 КК України (а.с. 63-64).

Із відповіді Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області вбачається, що ОСОБА_6 не надано жодного підтвердження щодо викладених ним обставин з приводу порушення посадовими особами діючого законодавства та вчинення ними кримінальних правопорушень, ознаки яких передбачені ст.ст. 191, 364, 367 КК України (а.с. 67-69).

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції з приводу того, що заява ОСОБА_6 не містить ознак кримінальних правопорушень, передбачених Особливою частиною КК України, а також не підтверджує факт вчинення таких правопорушень особами, зазначених у такі заяві є переконливими та обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 16 травня 2019 року (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) наголосив, що якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин.

Внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини його вчинення призвело б до: (1) розпорошення обмежених сил і засобів правоохоронної системи держави на перевірку значної кількості безпідставних та абстрактних повідомлень про кримінальні правопорушення, що в свою чергу (2) не дозволило б концентрувати зусилля на розслідуванні дійсно суспільно-небезпечних діянь, що неминуче знизило б ефективність захисту особи, суспільства та держави від цих кримінальних правопорушень, ускладнило б охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, які зазнали шкоди від таких правопорушень; (3) порушення права та законних інтересів осіб, згаданих в таких повідомленнях; (4) використання інструментів статті 214 КПК України не для ініціювання початку досудового розслідування щодо конкретного кримінального правопорушення, а для спрямування сил і засобів правоохоронних органів загалом на всю діяльність визначеного заявником підприємства, установи чи організації або окремої людини з метою вже самостійного виявлення слідчим, дізнавачем, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (а це є вже іншим приводом для початку досудового розслідування за статтею 214 КПК України), а також (5) унеможливлення застосування механізму притягнення заявників до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (стаття 383 КК України). Зазначене не відповідає завданням кримінального провадження, які визначені в статті 2 КПК України.

Таким чином, закон передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення.

В своїй заяві про вчинення злочину, ОСОБА_6 вказує, що в діях посадових осіб Територіального центру захисту населення Мелітопольського району вбачаються ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 191, 364, 367 КК України, оскільки він має право на отримання соціальних послуг, проте, потрібної соціальної допомоги Терцентр не надав.

Так, ч. 1 ст. 191 КК України передбачає кримінальну відповідальність за привласнення чи розтрату чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні.

Частина 2 ст. 191 КК України визначає відповідальність за привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, а ч. 3 ст. 191 КК України за дії, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб.

Частина 4 ст. 191 КК України передбачає кримінальну відповідальність за дії, передбачені частинами першою, другою або третьою цієї статті, якщо вони вчинені у великих розмірах та ч. 5 ст. 191 КК України за дії, передбачені частинами першою, другою, третьою або четвертою цієї статті, якщо вони вчинені в особливо великих розмірах або організованою групою.

При цьому, слід зазначити, що з об`єктивної сторони ст. 191 КК України передбачає три різні форми вчинення злочину: привласнення, розтрата чужого майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем.

Крім того, привласнення це незаконне безоплатне утримання майна, ввіреного винному, або майна, яке перебуває в його відданні на законній підставі, а розтрата це незаконне безоплатне відчуження, використання, витрачання майна, яке було ввірене винному чи перебувало в його віддані.

Зловживання службовим становищем як спосіб заволодіння майном означає, що особа порушує свої повноваження і використовує організаційно-розпорядчі або адміністративно господарчі функції всупереч інтересам служби для незаконного і безоплатного обертання чужого майна.

Крім того, ч. 1 ст. 364 КК України передбачає кримінальну відповідальність за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної виголи для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

Частина 2 ст. 364 КК України встановлює відповідальність за те саме діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.

Істотною шкодою у вказаній статті, якщо вона полягає у заподіянні матеріальних збитків, вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Стаття 367 КК України передбачає кримінальну відповідальність за службову недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.

При цьому, службова діяльність припускає, що службові особи, які її вчинюють, наділяються не тільки правами і повноваженнями за службою, але й виконують певні службові обов`язки.

Відповідно до п. 2 Переліку соціальних послуг, умови та порядок їх надання структурними підрозділами територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року №1417, Територіальний центр забезпечує здійснення своїми структурними підрозділами надання соціальних послуг: громадян похилого віку, осіб з інвалідністю хворих (з числа осіб працездатного віку на період до встановлення їм групи інвалідності, але не більше як чотири місяці), які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, визнані такими в порядку, затвердженому МОЗ; громадян, які перебувають у складній життєвій ситуації у зв`язку з безробіттям і зареєстровані в державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, стихійним лихом, катастрофо, якщо середньомісячний сукупний дохід їх сімей нижчий ніж прожитковий мінімум для сім`ї.

Тобто із вищевказаних вимог Переліку чітко вбачається, що право на соціальну допомогу, в тому числі на догляд вдома, мають відповідні категорії громадян.

Згідно із п. 3 Переліку, надання соціальних послуг громадяни, зазначені в абзаці другому пункті 2 Переліку, подають письмову заяву структурному підрозділу з питань соціального захисту населення місцевої державної адміністрації або виконавчого органу міської, районної в місті ради за місцем проживання/перебування, яке в триденний строк після її надходження надсилає запит до закладу охорони здоров`я за місцем проживання/перебування громадянина для одержання медичного висновку про його здатність до самообслуговування та потребу в постійній сторонній допомозі, до відповідного підприємства, установи, організації, що надають послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, або виконавчого органу сільської (селищної) ради за місцем реєстрації громадянина для отримання довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб і до територіального органу ДФС для отримання довідки про доходи громадянина (у разі потреби).

При цьому, форма заяви про надання соціальних послуг, яка затверджена Наказом Міністерства соціальної політики України від 16 листопада 2020 року №769, передбачає надання персональних даних особи, яка подає таку заяву.

Так, із відповіді Мелітопольського відділу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 20 січня 2021 року вбачається, що в ході проведення перевірки була опитана начальник Управління соціального захисту населення МРДА ЗО ОСОБА_7 , яка пояснила, що ОСОБА_6 звернувся 28 вересня 2020 року до УСЗН МРДА ЗО з заявою щодо прийняття на обслуговування відділенням соціальної допомоги вдома КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Мелітопольської районної ради Запорізької області». Заява була подана не за формою, встановленою законодавством. В своїй заяві ОСОБА_6 чітко зазначив, що він не дає дозвіл на збір та обробку інформації про нього. Відмова заявника на збір та обробку інформації про нього унеможливлює надання відповідних послуг Терцентром, оскільки обробка персональних даних відповідно до 4.5, ст. 6 ЗУ «Про захист персональних даних» здійснюється тільки за згодою суб`єкта персональних даних. Враховуючи викладене, листом від 5 жовтня 2020 року №Т-182/01-12 ОСОБА_6 було відмовлено в наданні послуги догляду вдома.

Тобто вказане свідчить, що із-за відсутності відповідних даних, які повинні надаватися у заяві особисто ОСОБА_6 для оформлення йому соціальної допомоги, унеможливлювало посадовими особами Територіального центру надіслання відповідно до вищевказаного Переліку запитів до відповідних установ, які б підтверджували право ОСОБА_6 на оформлення соціальної допомоги.

Крім того, із відповіді Мелітопольського відділу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 20 січня 2021 року випливає, що також був опитаний директор КУ «Територіальний центр соціального обслуговування» МРР ЗО ОСОБА_8 , який пояснив, що ОСОБА_6 знаходився на обслуговуванні в Терцентрі з 1 листопада 2016 року по 10 липня 2017 року на платній основі. Згідно наказу від 10 липня 2017 року №62 був знятий з обслуговування за невиконання п.п. 5.1.13, 5.1.14 договору та несвоєчасну оплату за отриманні соц. послуги на теперішній час має заборгованість у розмірі 71 грн. 30 коп. від сплати якої відмовляється. Згідно наказу директора від 2 грудня 2019 року №128 ОСОБА_6 було прийнято на обслуговування відділення соц. допомоги вдома на платній основі. Надання соц. послуг ОСОБА_6 в повному обсязі не було можливості у зв`язку з його агресивною поведінкою, про що свідчать доповідні соціальних робітників, складених та підписаних в присутності сусідів та представників Терпінівської сільради. Договір на отримання соц. послуг між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 був укладений строком на один місяць з 2 грудня 2019 року по 1 січня 2020 року. Також для безпеки та виконання своїх професійних обов`язків ОСОБА_6 було призначено двох соціальних робітників. У зв`язку із закінченням строку договору з 2 січня 2020 року соціальні послуги ОСОБА_6 не надаються. ОСОБА_6 було направлено повідомлення про втрату чинності даного договору та знято з обслуговування в територіальному центрі. На теперішній час ОСОБА_6 з заявою на отримання соціальних послуг в територіальному центрі не звертався.

Відповідно до п. 7 Переліку соціальних послуг, умови та порядок їх надання структурними підрозділами територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року №1417, територіальний центр може надавати платні соціальні послуги (в межах наявних можливостей): громадянам похилого віку, особам з інвалідністю, хворим, які здатні до самообслуговування і мають рідних, які повинні забезпечити їм догляд і допомогу; громадянам, які перебувають у складній життєвій ситуації у зв`язку з безробіттям і зареєстровані в державні службі зайнятості як такі, що шукають роботу, стихійним лихом, катастрофою (і мають на своєму утриманні неповнолітніх дітей, дітей з інвалідністю, осіб похилого віку, осіб з інвалідністю), якщо середньомісячний сукупний дохід їх сімей вищий ніж прожитковий мінімум для сім`ї.

Згідно пп. 6 п. 11 Переліку, надання соціальних послуг громадянам, зазначеним у пункті 2 Переліку, структурними підрозділами територіального центру припиняється за письмовим повідомленням громадян у разі грубого, принизливого ставлення громадянина до обслуговуючого персоналу, соціальних працівників, соціальних робітників та інших працівників територіального центру і його структурних підрозділів.

Із пояснень директора КУ «Територіальний центр соціального обслуговування» МРР ЗО ОСОБА_8 випливає, що з ОСОБА_6 був укладений договір на отримання соціальних послуг, який припинений у зв`язку із закінченням строку дії такого договору.

Тобто, колегія суддів зауважує, що у період з 2 грудня 2019 року по 1 січня 2020 року ОСОБА_6 надавалась соціальна допомога на платній основі, а його звернення від 28 вересня 2020 року не відповідало встановленій законодавством формі.

Крім того, із пояснень директора ОСОБА_8 вбачається, що соціальні послуги ОСОБА_6 з 2 грудня 2019 року по 1 січня 2020 року надавались не в повному обсязі, у зв`язку із агресивною поведінкою останнього в сторону соціальних робітників.

При цьому, слід зазначити, що ОСОБА_6 відповідно до вимог пп. 6 п. 11 Переліку не було припинено надання соціальних послуг.

Також, із пояснень директора ОСОБА_8 вбачається, що після припинення договору на отримання соціальної допомоги ОСОБА_6 , тобто після 2 січня 2020 року), останній до Територіального центру з заявою на отримання соціальних послуг не звертався.

Тобто, вищевказане спростовує доводи заявника про те, що йому у період з 2013 року по 2021 рік взагалі не надавались соціальні послуги.

У своїй заяві від 15 січня 2021 року ОСОБА_6 посилається на те, що з ним ще було укладено Договір про надання соціальних послуг, який діє по січень 2021 року, проте, доказів, які б підтверджували цей факт, останній не надає, як і взагалі доказів про його звернення до Територіального центру упродовж періоду з 2013 року по 2021 рік про надання йому соціальної допомоги, які залишись посадовими особами без розгляду.

Таким чином, в діях посадових осіб КУ Територіального центру соціального обслуговування не вбачається складів кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 191, 364, 367 КК України, оскільки свої повноваження вони виконували відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому, слід зазначити, що надання соціальних послуг ОСОБА_6 здійснювалось на платній основі, і скарг або заяв, які б свідчили, що соціальними працівниками неналежним чином виконуються їх функціональні обов`язки, заявником у період дії Договору, тобто з 2 грудня 2019 року по 1 січня 2020 року не подавались.

Відтак доводи ОСОБА_6 з приводу невнесення відомостей до ЄРДР відносно посадових осіб Територіального центру захисту населення Мелітопольського району за його заявою від 15 січня 2021 року є необґрунтованими та безпідставними.

З приводу доводів ОСОБА_6 щодо розгляду його скарги з порушенням ст. 306 КПК України, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 306 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги, крім скарг на рішення про закриття кримінального провадження, які розглядаються не пізніше п`яти днів з моменту надходження скарги.

Так, як вбачається із матеріалів скарги, після скасування Запорізьким апеляційним судом ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 5 лютого 2021 року про відмову в поновленні строку та повернення скарги, скарга ОСОБА_6 надійшла 8 квітня 2021 року до провадження судді ОСОБА_1 (а.с. 49) та ухвалою від 8 квітня 2021 року було призначено судовий розгляд скарги на 12 квітня 2021 року на 10 год. (а.с. 50).

Із довідки секретаря судового засідання випливає, що розгляд скарги, який призначався на 12 квітня 2021 року не відбувся, у зв`язку із зайнятістю судді в іншому судовому кримінальному провадженні, а тому розгляд справи було відкладено на 24 травня 2021 року на 10 год. (а.с. 51). 24 травня 2021 року скарга ОСОБА_6 була розглянута (а.с. 71-73).

Вказане свідчить про те, що недотримання строку, передбаченого ч. 2 ст. 306 КПК України відбулось з об`єктивних причин та недотримання вказаного строку не є істотним порушенням вимог КПК, яке б перешкоджало чи могло перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому і не є підставою для його скасування.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя прийняв законне і обґрунтоване рішення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала слідчого судді підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 214, 303, 304, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Поновити ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2021 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні його скарги на бездіяльність посадових осіб Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області, посадових осіб Мелітопольської окружної прокуратури, що пов`язана з невнесенням відомостей до ЄРДР, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 937/938/21