Київський апеляційний суд
Категорія: ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жабенці Чемеровецького району Хмельницької області, українця, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжена дія застосованого до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 14 лютого 2021 року включно.
Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
Судове рішення обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, за скоєння якого кримінальним законом передбачено покарання, в тому числі у виді довічного позбавлення волі, а тому суд вважав, що обвинувачений з метою уникнення покарання може вчинити дії, спрямовані на переховування від суду. Також, судом було взято до уваги конкретні обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому дій, які свідчать про реальне існування суспільної безпеки, а відсутність у ОСОБА_7 офіційного та стабільного джерела доходів, сталих соціальних та родинних зв`язків, утриманців, тобто будь-яких стримуючих факторів, у сукупністю з критичною оцінкою судом моральних якостей обвинуваченого, на переконання суду, свідчать про існування ризику вчинення останнім іншого кримінального правопорушення. А тому, як зазначив суд, будь-яких обставин, які б на теперішній час спростовували попередні висновки суду щодо продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою не встановлені, і з урахуванням доводів учасників кримінального провадження, дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України, що і дало суду підстави для визнання доцільним продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.
При цьому, відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України, суд першої інстанції вважав за необхідне, при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, внаслідок якого причинено загибель людей.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року та задовольнити його клопотання, змінивши обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
Так, захисник зауважує, що за час дії попередньої ухвали від 05 листопада 2020 року про продовження строку тримання під вартою, судових засідань де б досліджувались докази практично не проводилось; судові засідання відкладались у зв`язку із хворобою суддів та зайнятістю прокурора, суд перейшов на спрощене провадження та долучає до справи докази, які надаються прокурором без їх дослідження та надання для огляду стороні захисту, без з`ясування думки учасників, що, в свою чергу, кримінальним процесуальним кодексом не передбачено та свідчить про те, що суд порушує такі засади судочинства як верховенство права, змагальність та безпосередність дослідження доказів.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Калашник проти Росії», як зазначає захисник, тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», а тому слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі, а сама по собі тяжкість обвинувачення та можливого покарання не може обґрунтовувати обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Проте, судом першої інстанції, як далі вказує сторона захисту, жодним чином не враховано той факт, що інший обвинувачений у справі ОСОБА_8 , який також тривалий час утримувався під вартою та про існування ризику втечі якого та продовження вчинення ним злочинів постійно наголошував прокурор, після зміни йому запобіжного заходу на непов`язаного з триманням під вартою, від суду не скривається і злочинів не вчиняє, а постійно прибуває у всі судові засідання, де намагається довести свою невинуватість.
Просить звернути увагу захисник і на те, що судом першої інстанції жодним чином не досліджувалась особа ОСОБА_7 , який під час його затримання був службовцем батальйону патрульної служби міліції особливого призначення ГУ МВС України в м. Києві; у 2014 році приймав участь в акціях протесту на Майдані Незалежності в м. Києві з метою захисту від узурпації державного строю та Європейського вибору України, де він був свідком жорстокого розстрілу цивільних активістів та учасників мирного протесту 20 лютого 2014 року; після збройної агресії РФ, ОСОБА_7 виступав на захист територіальної недоторканості та державного суверенітету України та більше року перебував в зоні проведення АТО, приймав участь у бойових діях, отримував контузії та інші травми; з грудня 2014 року по квітень 2015 року перебував у с. Пісках, де проходили жорстокі бойові дії. Крім того, звертає увагу, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року, яке залишене в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року, зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України в особі Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, надати ОСОБА_7 статус учасника бойових дій, як особі, яка захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брала безпосередню участь в антитерористичній операції.
Одночасно, в апеляційній скарзі захисника порушено питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, який пропущений з поважних причин, оскільки протягом тривалого часу сторона захисту не могла отримати повний текст ухвали, що і призвело до порушення строків подання апеляційної скарги.
Учасники судового провадження про час, день та місце судового розгляду повідомлені належним чином, будь яких клопотань/заяв від них не надходило, що, відповідно до положень ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає розгляду провадження.
Вислухавши доповідь судді, перевіривши матеріали судового контрольного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги і клопотання, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана, на інші ухвали суду першої інстанції протягом семи днів з дня її проголошення.
Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року стосовно останнього була подана 29 грудня 2020 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на апеляційне оскарження, із заявленням клопотання про поновлення цього строку.
З журналу судового засідання та аудіозапису від 17 грудня 2020 року слідує, що захисник ОСОБА_6 приймав участь в судовому засіданні, коли і було прийняте оскаржуване рішення і оголошена його резолютивна частина. Відповідно до цього ж журналу та аудіозапису судового засідання, головуючим суддею дата та час оголошення повного тексту ухвали озвучена не була.
Отже, виходячи з того, що повний текст ухвали місцевого суду від 17 грудня 2020 року в строк на апеляційне оскарження захисником ОСОБА_6 отриманий не був,колегія вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року підлягає до задоволення.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжена дія застосованого до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 14 лютого 2021 року включно.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об'єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.
Так, з матеріалів провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_7 інкриміновано вчинення злочину, в т.ч. і передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає до 15 років позбавлення волі або довічне позбавлення волі.
У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний/обвинувачений може ухилятись від слідства.
Приймаючи до уваги стадію розгляду даного кримінального провадження, залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачений, опинившись на волі, зможе перешкодити встановленню істини у справі під час судового провадження, а тому, будьяких підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року, з застосуванням більш м`якого запобіжного заходу,як про те йдеться мова в апеляційній скарзі, - колегія суддів не вбачає.
Крім того, як вбачається з оскаржуваної ухвали, при вирішенні питання про доцільність продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції врахував конкретні обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому дій, які свідчать про реальне існування суспільної безпеки, а відсутність у ОСОБА_7 офіційного та стабільного джерела доходів, сталих соціальних та родинних зв`язків, утриманців, тобто будь-яких стримуючих факторів, у сукупністю з критичною оцінкою судом моральних якостей обвинуваченого, на переконання суду, свідчать про існування ризику вчинення останнім іншого кримінального правопорушення.
Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги сторони захисту з приводу відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Прийняте судове рішення суду першої інстанції не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Всупереч доводам, викладених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 , суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вимог кримінального процесуального закону, розглянувши питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою та постановив ухвалу у відповідності до вимог чинного законодавства, на підставі повної і об`єктивної оцінки наявних у суду матеріалів, а тому доводи апеляційних скарг про допущення судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, - колегія суддів вважає неспроможними.
Також слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому доводи сторони захисту в апеляційній скарзі в частині недоведеності вини ОСОБА_7 - не можуть бути предметом даногоапеляційного розгляду.
Таким чином, рішення суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченому ОСОБА_7 під вартою є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене згідно норм кримінального процесуального закону та постановлене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, а доводи та твердження сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на що вважає за необхідне за наслідками апеляційного розгляду прийняти рішення, яким ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Клопотання захисника ОСОБА_6 задовольнити та поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжена дія застосованого до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 14 лютого 2021 року включно без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4