Ухвала
Іменем України
20 липня 2021 року
м. Київ
справа № 206/3917/20
провадження № 51 - 3513 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Самарського районного м. Дніпропетровська від 15 січня 2021 рокута ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року,
встановив:
За вироком Самарського районного м. Дніпропетровська від 15 січня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, маючого середню-спеціальну освіту, працюючого, одруженого, маючого на утриманні малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останнього разу 03 грудня 2015 року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці, засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що 25 січня 2020 року близько 02 годин 00 хвилин, знаходячись за адресою свого проживання, а саме: АДРЕСА_2 , де, достовірно знаючи, що його малознайома ОСОБА_8 , яка проживає за адресою АДРЕСА_3 , відсутня за місцем свого мешкання, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжку). ОСОБА_5 , реалізовуючи свій злочинний умисел, прибув до вказаної квартири та, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан вищевказаного будинку, тим самим незаконно проник на територію вказаного будинку, та таємно, повторно, за допомогою невстановлених досудовим розслідуванням предметів, відчинив замок вхідних дверей та зайшов до приміщення квартири. Далі він таємно викрав майно ОСОБА_8 , чим заподіяв матеріальну шкоду на загальну суму 28932 гривні 34 копійки.
Крім того, 29 січня 2020 року близько 03 години 00 хвилин, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 знову прибув до території будинку АДРЕСА_4 та, використовуючи невстановлені досудовим розслідуванням предмети, відчинив замок вхідних дверей, незаконно проник у житло, та таємно, повторно, викрав шліфмашинку «Makita GA 9020», вартістю 1523 гривень 25 копійок, що належить потерпілій ОСОБА_8 , та з місця злочину зник, заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 1523 гривні 25 копійок.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень та пом`якшення ОСОБА_5 покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та, вказуючи на суворість, вважає, що призначене засудженому судом покарання повинно бути більш м`яким.
Перевіривши наведені у касаційній сказі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Так, санкція ч. 3 ст. 185 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.
Як вбачається з копії вироку, обираючи ОСОБА_5 міру примусу, суд врахував тяжкість вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК є тяжкими злочинами, дані про особу винного, який будучи раніше судимим, в тому числі за корисливі злочини, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив корисливі злочини через незначний проміжок часу після його звільнення від відбування покарання за попереднім вироком.
Разом з тим, врахувавши обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття, суд дійшов вірного висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
У касаційній скарзі, захисник ОСОБА_4 , оскаржуючи призначене судом покарання, формулює свої вимоги щодо зміни судових рішень та пом`якшення покарання ОСОБА_5 . При цьому захисник не врахував, що засудженому було призначене мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК, а питання щодо необхідності застосування статей 69 або 75 КК ним у вказаній скарзі взагалі не ставиться.
Крім того, захисник, посилаючись на неправильність призначеного покарання, не вказує у чому полягає явна несправедливість призначеного ОСОБА_5 покарання, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України з урахуванням положень статті 414 цього Кодексу є підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_5 , в частині суворості призначеного покарання та, з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення, правильно залишив вирок без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Самарського районного м. Дніпропетровська від 15 січня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3