Справа № 216/4893/20
Провадження № 1-кп/216/486/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.02.2021 місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження кримінальне провадження № 0001162 від 21 червня 2020 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новофедорівка Казанківського району Миколаївської області, громадянина України, який має загальну середню освіту, працює в КП «Кривбасводоканал» на посаді тракториста, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, раніше засуджений вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 серпня 2019 року за ч. 4 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

В С Т А Н О В И В:

22 травня 2020 року ОСОБА_3 з метою підтвердження наявності підстав керування транспортним засобом, знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , особисто ознайомився з публікацією в мережі Інтернет про продаж водійського посвідчення. Використовуючи дані з указаного сайту, а саме опублікований номер мобільного телефону, ОСОБА_3 з метою отримання завідомо підробленого документа - посвідчення водія зателефонував за телефонним номером і в ході телефонної розмови з невстановленою особою надав особисті дані, а саме: ПІБ і дату свого народження. Після цього за допомогою мобільного додатку «Viber» надав свою фотокартку та зразок особистого підпису. У подальшому за усною домовленістю з невстановленою особою ОСОБА_3 прибув до відділення № 18 «Нова пошта» на вул. Лермонтова в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, де від невстановленої особи отримав посилку, в якій знаходився бланк посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 29 травня 2020 року на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не відповідає за засобами друку та спеціальними елементами захисту аналогічним бланкам посвідчень водія, що знаходяться в офіційному обігу на території України.

21 червня 2020 року приблизно о 03.00 год. ОСОБА_3 , усвідомлюючи, що вказаний бланк посвідчення водія містить неправдиві відомості стосовно наявності в нього права керування транспортними засобами категорій «В, В1», перебуваючи біля узбіччя проїзної частини дороги поряд з будинком АДРЕСА_3 , з метою підтвердження наявності права керування легковим транспортним засобом, надав працівнику патрульної поліції підроблений бланк посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 29 травня 2020 року, виданий на його ім`я, який згідно з висновком експерта від 28 липня 2020 року № 19/104-7/7/542 не відповідає за засобами друку та спеціальними елементами захисту аналогічним бланкам посвідчень водія, що знаходяться в офіційному обігу на території України, а саме всі зображення посвідчення водія (бланку посвідчення та його реквізитів) отримані способом струминного друку за допомогою знакосинтезуючого пристрою типу струминного принтера, копіра тощо, тим самим використав завідомо підроблений документ з метою підтвердження права керування транспортними засобами категорій «В, В1».

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, за ознаками використання завідомо підробленого документа.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 , отримавши копії матеріалів дізнання, беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини, ознайомлений з обмеженням права апеляційного оскарження, передбаченого ч. 1 ст. 394 КПК України, та подав до суду відповідну заяву про розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні, яка складена в присутності захисника ОСОБА_4 , тому у суду не має сумнівів у добровільності його позиції.

За встановлених обставин розгляд обвинувального акта здійснюється у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження.

З огляду на наведене, вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , останній беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, фактичні обставини стороною обвинувачення встановлені правильно та не оспорюються учасниками судового провадження, тому винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, доведена поза будь-яким розумним сумнівом.

Ураховуючи викладене, зазначені дії ОСОБА_3 правильно кваліфіковано за ч. 4 ст. 358 КК України за ознаками використання завідомо підробленого документа.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке має бути призначено обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до статей 50, 65 КК України виходить із меж, установлених у санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховує положення Загальної частини Кримінального кодексу України, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_3 вчинено діяння, яке згідно із ч. 2 ст. 12 КК України є кримінальним проступком.

При цьому відповідно до матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 раніше судимий із звільненням від реального відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, вчинив нове кримінальне правопорушення в період іспитового строку, працює в КП «Кривбасводоканал» на посаді тракториста, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, за місцем мешкання характеризується позитивно, під наглядом лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебував і не перебуває (а.к.п. 35-41).

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Таким чином, при призначенні покарання суд враховує фактичні обставини справи, характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, мотиви, спосіб, обстановку та наслідки його вчинення, ставлення обвинуваченого до скоєного, перед і пост кримінальну поведінку останнього, наведені дані про його особу, зокрема, вік, стан здоров`я, наявність попередньої судимості із звільненням від реального відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та вчинення нового кримінального правопорушення в період іспитового строку, наявність офіційної роботи, відсутність родини та утриманців, позитивну характеристику за місцем мешкання, не перебування на обліках, наявність однієї пом`якшуючої обставини та відсутність обтяжуючих обставин.

З огляду на наведене, ураховуючи всі зазначені вище обставини в їх сукупності, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку, що для досягнення мети покарання, виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень останньому необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі та призначити остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ст. ст. 71, 72 КК України.

Так, вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 серпня 2019 року ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

Отже, ОСОБА_3 вчинив нове кримінальне правопорушення протягом визначеного судом іспитового строку.

З цих підстав ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2020 року було відмовлено в задоволенні подання Центрально-Міського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області про звільнення засудженого ОСОБА_3 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Частиною 3 ст. 78 КК України передбачено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із відповідними змінами) роз`яснено, що в разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КК Укрїни якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із відповідними змінами) роз`яснено, що невідбутою частиною покарання за попереднім вироком слід вважати, зокрема, покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням (статті 75, 79, 104 КК України).

За встановлених обставин суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі чч. 1, 4 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком невідбутого покарання за вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 серпня 2019 року.

При цьому на підставі пп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України слід перевести менш суворий вид покарання у виді обмеження волі в більш суворий вид покарання у виді позбавлення волі, виходячи із співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі.

Разом з тим суд, зважаючи на наведені вище вимоги закону та обставини справи, не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 положень статей 69, 75 КК України, оскільки останній вчинив нове кримінальне правопорушення протягом іспитового строку, що унеможливлює застосування ст. 75 КК України. Крім того, під час судового розгляду не встановлено такої сукупності обставин, що пом`якшують покарання, істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого ним діяння та ступінь небезпеки обвинуваченого для суспільства, який за попереднім вироком був звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило в нього готовності до самокерованої право слухняної поведінки в суспільстві, він не зробив належних висновків для себе й на шлях виправлення не став, тому його виправлення й перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

З огляду на наведене суд вважає, що саме таке покарання буде справедливим та адекватним характеру й небезпечності вчиненого діяння, відповідатиме тяжкості правопорушення і даним про особу винного, сприятиме необхідному виправленню останнього та попередженню скоєння ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» і відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

При призначенні вказаного покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, який у справі «Скополла проти Італії» зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Згідно із ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_3 слід стягнути на користь держави 980 грн 70 коп. документально підтверджених процесуальних витрат на залучення експерта (а.к.п. 19).

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 в цьому кримінальному провадженні не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376, 381, 382 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 72 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік перерахувати у покарання у виді позбавлення волі з розрахунку, що два дні обмеження волі відповідають одному дню позбавлення волі.

На підставі чч. 1, 4 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 серпня 2019 року та призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 7 (сім) місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту його фактичного затримання.

Речовий доказ, а саме бланк посвідчення серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 (а.к.п. 23), - знищити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 980 (дев`ятсот вісімдесят) грн 70 коп. процесуальних витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку учасниками судового провадження, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 394 КПК України.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статями 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Подання апеляційної скарги на вирок зупиняє набрання ним законної сили та його виконання. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1