ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/545/21 Справа № 175/2278/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_5 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Караганда Республіки Казахстан, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, непрацюючого, інваліда 3 групи, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, у кримінальному провадженні № 0000648,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.125 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 , і цивільний позов ОСОБА_12 про стягнення з ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Вирішено долю речових доказів.

За цим вироком, відповідно до обвинувального акта від 08 червня 2016 року, ОСОБА_6 обвинувачується в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, що спричинили смерть ОСОБА_13 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та за ч. 2 ст. 125 КК України, тобто в заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_14 , що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а саме в тому, що він 12 березня 2016 року близько 21.00 години знаходився у продуктовому магазині, розташованому по АДРЕСА_1 , де між ним і жителькою цього села ОСОБА_12 , на ґрунті особистих неприязних відносин раптово виник словесний конфлікт, під час якого остання висловлювалась нецензурно на адресу ОСОБА_6 .

Після завершення конфлікту ОСОБА_6 і ОСОБА_12 покинули магазин, і остання направилася за місцем свого проживання, а ОСОБА_6 , відправився до свого знайомого ОСОБА_15 , на АДРЕСА_3 та попросив його показати, де проживає ОСОБА_12 , з метою помститися їй за висловлені на його адресу образи.

На прохання ОСОБА_6 , - ОСОБА_15 , провів його до будинку АДРЕСА_4 , де тимчасово мешкала ОСОБА_12 , винаймаючи житло у ОСОБА_13 .

На подвір`ї вказаного домоволодіння між ОСОБА_6 , з одного боку, та ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , з другого боку, на ґрунті неприязних відносин виник конфлікт, який переріс у обопільну бійку, під час якої у ОСОБА_6 раптово виник умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_13 і ОСОБА_12 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи навмисно, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , невстановленим органом досудового розслідування предметом, зовні схожим на ніж, завдав останньому один удар у живіт, заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини, що починається раною у лівій епігастральній ділянці, яка продовжується у раньовий канал і по своєму ходу наскрізно ушкоджує ліву долю печінки та малий сальник, яке за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та, у даному випадку, призвели до смерті, яка настала о 22 годині 30 хвилин 13 березня 2016 року в реанімаційному відділенні Комунального закладу «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради».

Після цього ОСОБА_6 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , невстановленим органом досудового розслідування предметом, зовні схожим на ніж, умисно завдав останній один удар в поперекову область, спричинивши тілесне ушкодження у вигляді непроникаючого колото-різаного поранення поперекової області ліворуч, яке розпочинається раною в поперековій області, переходить в раньовий канал і сліпо закінчується в паравертебральних м`язах, яке за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день).

В апеляції:

- прокурор просить вирок скасувати і призначити у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 новий судовий розгляд.

В обґрунтування вказує на недотримання судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку вимог кримінального процесуального закону, передбачених ст. ст. 374, 373 370 КПК України, та на істотне їх порушення, і невідповідність висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження,

Прокурор посилається на те, що суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що потерпіла ОСОБА_12 , неповнолітній свідок ОСОБА_16 та свідок ОСОБА_17 зацікавлені у засудженні ОСОБА_6 . Такий висновок суд першої інстанції мотивував, зокрема, протиріччями, на думку суду, у показах, які надавались у судовому засіданні вищевказаними особами. Проте, прокурор, вважає такі покази стосуються лише уточнення потерпілою і цими свідками деяких обставин події, які не є істотними і не можуть бути розцінені як непослідовність показань.

Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки основному змісту показів свідків ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , зокрема щодо погроз застосування фізичної розправи, які свідчать про те, що ОСОБА_20 цілеспрямовано прибув у нічний час за місцем проживання ОСОБА_12 з метою помсти за образи нецензурною лайкою і обвинувачення у зраді дружині, висловлені під час конфлікту в магазині у присутності цивільної дружини ОСОБА_21 та продавця ОСОБА_22 , які у суді підтвердили зазначені обставини, та саме після конфлікту зі ОСОБА_23 і ОСОБА_24 на подвір`ї останні почергово отримали ножові поранення.

Крім того, такі покази потерпілої та свідків повністю підтверджуються дослідженими у суді письмовими доказами, зокрема, протоколом проведення слідчого експерименту від 20.04.2016 року і фото-таблицею до нього, відповідно до яких потерпіла ОСОБА_25 у присутності понятих і спеціаліста СМЕ розповіла про обставини події 12.03.2016 року, при яких ОСОБА_20 спричинив їй тілесне ушкодження та висновком експерта № 1559е від 20.04.2016 року, щодо терміну та механізму отримання останньою вказаного ушкодження.

Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги перелічені письмові докази, не надав належної оцінки, а лише обмежився посиланням, що не може використати протоколи слідчих експериментів для обґрунтування доведеності вини ОСОБА_6 . Разом з тим, будь-які посилання суду на недопустимість або незаконність вказаних доказів у вироку відсутні.

Крім того, суд першої інстанції при оцінці показів свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_21 , посилаючись на них як на докази невинуватості ОСОБА_6 , не взяв до уваги, що покази останніх, надані ними у судовому засіданні, обумовлені сімейними та дружніми зв`язками, спрямовані на допомогу ОСОБА_26 уникнути покарання, не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються сукупністю наданих обвинуваченням доказів.

Прокурор в апеляції наголошує, що за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_27 в своїх запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, просить залишити апеляцію без задоволення, а вирок суду без змін. Вказує, що орган досудового розслідування не звернув увагу на розбіжності у поясненнях потерпілої ОСОБА_12 , її сина з поясненнями обвинуваченого, інших очевидців та не прийняв заходу щодо усунення протиріч. Інші матеріали кримінального провадження провину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, не підтверджують.

Вислухавши: прокурорів, які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_10 , які кожен окремо просили залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду першої інстанції без змін, перевірив та проаналізував доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Доводи прокурора в апеляції щодо недотримання судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, що призвело до передчасних висновків суду, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження є слушними з огляду на таке.
Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
За вимогами статті 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою зазначається - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а в резолютивній його частині має бути зазначено рішення про визнання особи невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та про його виправдання.
За вимогами ч.1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбаченнях цією статтею.
Окрім того, відповідно до статті 91 КПК України визначено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. При доказуванні насамперед повинні бути встановлені обставини, які відносяться до події злочину. Тобто, злочин повинен розглядатися як окреме явище, що відбулося та має передбачені кримінальним законом ознаки. При доказуванні обставин, які утворюють подію конкретного злочину, належить встановлювати передбачені нормою кримінального закону наслідки діяння для матеріальних складів та наявність між ними причинного зв`язку. Подія злочину розуміється як елемент об`єктивної сторони складу злочину, що відбувається в певному часі, місці та певним способом. При цьому передбачені зазначеною нормою процесуального закону обставини мають бути встановлені по кожному обвинуваченню, що пред`явлене особі.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні двох окремих кримінальних правопорушень, які передбачені різними статтями Кримінального Кодексу України. Виходячи з наведених положень процесуального закону, суд мав встановити фактичні обставини справи по кожному інкримінованому обвинуваченому діянню, дати відповідну оцінку доказам, які надав орган досудового розслідування, по кожному із цих злочинів окремо та відповідно до п.1 ч.3 ст. 374 КПК України навести підстави для виправдання обвинуваченого по кожному епізоду злочинної діяльності із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Проте, суд першої інстанції наведених вимог закону не виконав, навів у вироку сукупність доказів в цілому без зазначення, які саме інкриміновані ОСОБА_6 обставини вони мають підтверджувати або спростовувати. Усупереч вимогам ст. 94 КПК України суд не оцінив кожен доказ окремо, дав поверхневу оцінку лише частині наведених доказів, а решту виклав без відповідної правової оцінки, не вказавши, чому бере до уваги одні докази та відкидає інші, не дав оцінки доказам у взаємозв`язку.
Також, у виправдувальному вироку, усупереч п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, судом наведено формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, проте таке наведене формулювання не відповідає повністю формулюванню обвинувачення, викладеному в обвинувальному акті.
А саме, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_28 12 березня 2016 року близько 21.00 години, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, перебував в с. Олександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської в продуктовому магазині....
Проте у вироку відсутнє посилання на стан сп`яніння, а навпаки ще додатково наведена адреса продуктового магазину, яка відсутня в обвинувальному акті.
В обвинувальному акті формулювання також зазначено На вимогу ОСОБА_28 ОСОБА_15 провів останнього до будинку АДРЕСА_4 , де мешкає ОСОБА_12 , а у вироку зазначено, що на прохання ОСОБА_28 ,- ОСОБА_15 повів його до будинку, де тимчасово мешкала ОСОБА_12 , винаймаючи житло у ОСОБА_29 , що також не може бути одним і тим же поняттям і дією між на прохання, і на вимогу.
Суд також самостійно визначив послідовність нанесення ОСОБА_28 тілесних ушкоджень і навів формулювання обвинувачення таким чином, що останній спочатку завдав потерпілому ОСОБА_13 один удар в живіт та після цього завдав один удар в поперекову область потерпілій ОСОБА_12 , однак в обвинувальному акті відсутня зазначена у вироку послідовність нанесення ударів, як і відсутнє взагалі зазначення часу нанесення обвинуваченим ударів ножем кожному потерпілому, з якого можливо було б визначитися в послідовності нанесення ударів, із чого слідує, що суд визначив послідовність, при цьому не навів мотиви такого рішення.
Таким чином, наведені обставини дають підстави вважати, що суд першої інстанції не дотримався вказаних вище вимог закону, навів формулювання обвинувачення яке не відповідає обвинувальному акту, чим вийшов за його межі.
Окрім того, в осаржуваному вироку не наведено належним чином і в повній мірі підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
У даному випадку, як зазначено вище, суд першої інстанції обмежився лише наведенням переліку доказів обвинувачення, не зазначивши належним чином по кожному доказу досить переконливі мотиви їх відхилення по кожному інкримінованому обвинуваченому діянню. При цьому, дійшов висновку, що органом обвинувачення одностороннє та упереджено проведено розслідування відносно ОСОБА_6 , а при проведенні слідства з невідомо з яких підстав не було дано оцінки поясненням самого обвинуваченого, свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_21 .
Тоді як, відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Покази учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Однак, суд послався лише на послідовні пояснення ОСОБА_6 , та пояснення свідків на стадії досудового слідства, на які суд не може посилатися, і за висновком суду, ці покази спростовують обвинувачення, яке побудовано на свідченнях ОСОБА_12 зазначивши, що вона перебувала в стані алкогольного сп`яніння, неодноразово судима, та відносно сина позбавлена батьківських прав, що само по собі також не може бути достатньо переконливим для відхилення її показів без врахування у сукупності з іншими доказами і показами інших свідків, яким суд не надав повної і належної оцінки у їх взаємозвязку.
Є суперечливий висновок суду першої інстанції з яких саме підстав ним визнаний висновок експерта №742 від 19.04.2016 року недопустимим доказом, оскільки суд посилається як на принцип отруйного дерева та отруйних плодів так і, що даним висновком експерт в категоричній формі не може визнати кому належить кров ОСОБА_13 , чи ОСОБА_6 .
Окрім того, звертається увага, що суд дійшовши висновку про недопустимість доказу - протоколу огляду місця події від 12.03.2016 року з підстав наявності в ньому понятою ОСОБА_30 , яка є матір`ю потерпілої ОСОБА_12 не надав оцінку тій обставині, що потерпілим є також ОСОБА_13 , і ОСОБА_31 не є його родичкою.
Також посилання суду на те, що прокурор та орган досудового розслідування фактично не усунули протиріччя в поясненнях, що надавались в судовому засіданні потерпілою ОСОБА_12 , неповнолітнім свідком ОСОБА_16 та свідком ОСОБА_17 , на які прокурор послався як на доказ вини ОСОБА_6 з поясненнями самого обвинуваченого щодо обставин і механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілим, суперечить зазначеним вище вимогам закону, оскільки з`ясування обставин, які викладенні в обвинувальному акті шляхом дослідження доказів безпосередньо та усунення протиріч між показами учасників кримінального провадження є обов`язком суду.
За змістом вироку відсутня належна оцінка наведеним показам вказаних осіб з огляду на їх взаємозв`язок з іншими доказами в їх сукупності.
Таким чином, за наведених обставин, такий виправдувальний вирок, не може вважатися обґрунтованим та вмотивованим, а недотримання вищенаведених положень процесуального закону в їх сукупності є істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що відповідно до положень ст. 409 КПК України є підставою для скасування такого судового рішення.
При цьому, обсяг розгляду в суді апеляційної інстанції має бути таким, щоб він дозволив усунути неповноту чи однобічність судового слідства суду першої інстанції і постановити законне та обґрунтоване рішення.
Однак, відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, а клопотань про дослідження обставин кримінального провадження з приводу усунення зазначених вище неповноти, невідповідностей висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушень кримінально-процесуального закону, не надійшло, і у суду апеляційної інстанції відсутні будь-які апеляційні підстави для прийняття свого рішення.
Частина друга статті дев`ятої КПК України передбачає обов`язок надання належної правової оцінки обставинам кримінального провадження, у зв`язку з чим, судова колегія вважає за необхідне, керуючись частиною шостою цієї статті, де зазначено, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені, зокрема, п.п. 2, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України, скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
При новому судовому розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 суду першої інстанції необхідно всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити доводи, які викладені в апеляційній скарзі прокурора, прийняти законне і обґрунтоване рішення.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 9, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_5 - задовольнити.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4