Провадження № 1-кс/752/3503/21
У Х В А Л А

26 квітня 2021 року слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва клопотання старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, ОСОБА_3 , погодженого прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_4 , про тимчасовий доступ до речей та документів, подане в рамках кримінального провадження № 0000457 від 28.02.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК України, -
встановив:

до слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, ОСОБА_3 про тимчасовий доступ до речей та документів, які перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 , а також в інших будівлях і приміщеннях суду, з метою огляду та вилучення копії кримінальної (судової) справи за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України.
Слідчий в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій просив розглядати клопотання за його відсутності, підтримав вимоги клопотання, просив його задовольнити.
Також, у клопотанні просив дане клопотання розглядати без участі особи, у володінні якої знаходяться речі та документи, на підставі ч. 2 ст. 163 КПК України.
У зв`язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі та на підставі ч.4 ст.107 КПК України фіксування кримінального провадження в суді за допомогою технічних засобів не здійснюється.
Перевіривши клопотання та матеріали, якими воно обґрунтовується приходжу до наступних висновків.
Відповідно до ст. 159 КПК України встановлено, що тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити з них їх копії та, у разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею, судом, вилучити їх (здійснити їх виїмку). Тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.
Згідно з ч. 1 ст. 160 КПК України, слідчий має право звернутися до слідчого суді під час досудового розслідування із клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів за погодженням з прокурором.
Із матеріалів клопотання вбачається, що Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Києві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, місцезнаходження якого місто Київ, проспект Голосіївський, 50, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000457 від 28.02.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України.

Досудовим розслідуванням серед іншого встановлено, що кримінальне провадження відкрито за фактом того, що до ТУ ДБР у м. Києві надійшов лист Міністерства юстиції України щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» (заява №28412/10) відповідно до якого необхідно провести розслідування за встановленими Європейським судом у справі ОСОБА_5 , 1965 р.н., фактами жорсткого поводження з ним працівниками правоохоронних органів з метою отримання зізнавальних показань.

Зокрема відповідно, до обставин справи ОСОБА_5 народився у 1965 році. 29 червня 2018 року він повинен був бути звільнений з в`язниці після відбуття свого покарання. Його поточна адреса невідома.

Також встановлено, що уночі з 7 на 8 січня 2007 року відбувся розбій на складі у Києві. Декілька грабіжників у масках та рукавичках напали на охоронців, знерухомили їх та забрали велику кількість побутової техніки.

Рано вранці 11 січня 2007 року міліція затримала заявника у нього вдома та відвезла його до Деснянського районного відділення міліції міста Києва (надалі «відділення міліції»), де він був допитаний про ніч, у яку відбувся розбій. Заявник дав письмові свідчення про те, що він був удома з друзями. Після цього міліція нібито жорстоко поводилася з ним з метою отримання від заявника зізнання у розбої.

Заявник надав наступну версію подій. У жорстокому поводженні з ним приймали участь два офіцери, ОСОБА_9 . Вони били його по голові та різних частинах тіла, а один з них мав металевий предмет у руці. Офіцери також били заявника ногами, у тому числі по колінах, що змусило його впасти. Вони схопили його за комір та вдарили головою об стіну декілька разів. ОСОБА_10 натискав коліном на груди заявника, коли той лежав на підлозі, закривав йому рот та ніс однією рукою та душив його другою рукою, поки заявник не непритомнів. Для того, щоб привести заявника до тями, два міліціонери опекли його ліву руку недопалками. Жорстоке поводження тривало біля дванадцяти годин. Після цього інший ОСОБА_11 , увійшов до приміщення та ОСОБА_12 та ОСОБА_13 піти. Він сказав заявникові, що проти нього існували докази, і загрожував, що якщо заявник не зізнається у розбої, він буде вбитий, а його тіло не знайдуть. Боячись за своє життя, заявник погодився зізнатися.

15 січня 2007 року заявник та три його співобвинувачені були доставлені до Деснянського районного суду Києва (надалі «районний суд») для визначення запобіжного заходу, який потрібно було до них застосувати. Усі обвинувачені, які, за словами заявника, мали численні помітні травми, скаржилися судді на те, що з ними жорстоко поводилися міліціонери після затримання 11 січня 2007 року. Суддя вказав слідчому організувати проведення судово-медичної експертизи.

16 січня 2007 року заявник пройшов судово-медичну експертизу, яка задокументувала вісім синців на його голові та тілі, найбільший з них був розміром 7,5 на 6 см, а також чотири садна на лівому коліні та лівій руці. Експерт зробив висновок, що травми могли бути результатом щонайменш дванадцяти ударів твердими тупими предметами, які могли бути нанесені 11 або 12 січня 2007 року. Травми вважалися легкими.

Того ж дня три інші підозрювані також пройшли судово-медичну експертизу, яка дійшла аналогічних висновків.

15 березня 2007 року Деснянська прокуратура (надалі «прокуратура») видала постанову про відмову в порушенні кримінальних проваджень проти міліціонерів. Вона ґрунтувалася переважно на твердженнях міліціонерів, які заперечували жорстоке поводження з заявником та його співобвинуваченими. Слідча, яка організувала судово-медичну експертизу заявника за вказівками судді 15 січня 2007 року, стверджувала, що не бачила ніяких травм. У відмові прокуратури не згадувалися звіти експертів від 16 січня 2007 року.

Того ж дня прокуратура порушила дисциплінарні провадження проти відповідних міліціонерів. Вона встановила, що хоча заявник був затриманий

11 січня 2007 року, його затримання було не задокументованим до 12 січня 2007 року. Крім того, того ж дня міліція склала звіт, у якому стверджувалося, що заявник здійснив адміністративне (незначне) правопорушення невиконання законних наказів міліції. Він був поміщений під адміністративне затримання на двадцять чотири години. Однак, цей рапорт не був відправлений до суду. Тому прокурор дійшов висновку про те, що міліціонери здійснювали свої посадові обов`язки неналежним та безвідповідальним чином, що призвело до незаконного затримання заявника більш ніж на три години.

28 березня 2007 року слідчий видав постанову про відділення матеріалів стосовно тверджень заявника про жорстоке поводження з боку міліції для окремого розслідування. Видається, що стосовно цього рішення не було подальших дій.

Декілька разів з 2007 до 2011 року заявник просив прокуратуру видати йому копію постанови від 15 березня 2007 року про відмову в порушенні кримінальних проваджень проти міліції, але безуспішно. Він також багато разів намагався оскаржити постанову в судах, але його скарга була відхилена без розгляду щодо суті, оскільки була подана за межами статутного десятиденного строку. В подальшому районний суд постановив, що не можна було вважати, що заявник порушив строк, оскільки, відповідно до документальних доказів, оскаржувана постанова була видана йому 11 жовтня 2011 року.

Після розгляду скарги заявника по суті 2 листопада 2012 року районний суд відхилив її та залишив у силі рішення прокурору від 15 березня 2007 року. Він постановив, що твердження заявника про жорстоке поводження не підтримувалися ніякими об`єктивними доказами. Крім того, районний суд зауважив, що проти відповідних міліціонерів були порушені дисциплінарні провадження. 21 листопада 2012 року та 16 травня 2013 року це рішення залишив у силі ІНФОРМАЦІЯ_6 (надалі «апеляційний суд») та Вищий спеціалізований суд з цивільних та кримінальних справ, відповідно.

Також встановлено, що ввечері 11 січня 2007 року, нібито після стверджуваного жорстокого поводження у міліції, заявник написав явку з повинною, яку йому продиктував ОСОБА_14 . Її зміст був наступним: уночі з 7 на 8 січня 2007 року заявник супроводив трьох своїх знайомих до складу у Києві, за їх проханням. Вони увійшли на територію та попросили його залишитися зовні в якості охоронця. Приблизно через годину вони з`явилися з завантаженим фургоном, який, за їх словами, містив контрабанду. Коли заявник запитав про походження товарів, три чоловіки загрожували йому насильством. Вони попросили його заховати товари на складі, який він орендував у ОСОБА_15 . Хоча заявник підозрював, що товари були краденими, він був занадто зляканий для того, щоб відмовитися. Він стверджував, що бажав продемонструвати міліції відповідне місце та віддати товари. Заявник підтвердив у письмовому вигляді, що йому пояснили статтю 63 Конституції.

Того ж дня міліція затримала інших осіб, які також зробили зізнання. Пізніше вони відкликали свої зізнання, як ті, що були дані під тиском.

12 січня 2007 року були порушені кримінальні провадження проти заявника за підозрою у розбої за обтяжуючих обставин.

О 13.15 того дня слідчий склав рапорт про затримання. Заявник у ньому підтвердив, що бажав, щоб його інтереси представляв адвокат. Однак за невідомих підстав одразу після цього він підписав відмову від права на юридичну допомогу.

Того ж дня міліція проінспектувала склад, орендований заявником у Київській області та вилучила крадену побутову техніку.

13 січня 2007 року проти заявника були висунуті офіційні обвинувачення, а його процесуальний статус змінився з підозрюваного на обвинуваченого. на додаток до обвинувачення у розбої заявник був також обвинувачений у викраденні автомобіля. Заявник підписав рапорт, підтвердивши, що його право на юридичну допомогу відповідно до статті 63 Конвенції було пояснено йому. Він також підписав ще одну відмову від юридичної допомоги. Заявник стверджував, що не визнавав вину, та відмовився давати будь-які подальші свідчення.

З 23 січня 2007 року заявника представляв адвокат за його вибором.

6 лютого 2007 року, протягом допитування у присутності адвоката, заявник стверджував, що його початкове зізнання було отримано в результаті жорстокого поводження. Він лише визнав, що погодився зберегти картонні коробки за проханням знайомого (одного зі співобвинувачених), не знаючи їх зміст або походження.

У невстановлений день справу було передано до районного суду для судового розгляду.

13 листопада 2007 року суд повернув справу до прокуратури та наказав провести додаткове досудове розслідування. Він також звільнив заявника під підписку про невиїзд.

20 серпня 2008 року та 21 січня 2009 року суд першої інстанції знову повернув справу для додаткового досудового розслідування, без зміни запобіжного заходу для заявника. Однак, 18 березня 2009 року апеляційний суд скасував останню постанову та повернув справу до суду першої інстанції для нового розгляду.

30 квітня 2009 року районний суд помістив заявника у досудове ув`язнення в якості заміни для попереднього запобіжного заходу підписки про невиїзд.

16 липня 2009 року районний суд визнав заявника винним та засудив його до позбавлення волі строком на десять років з конфіскацією усього майна. На слуханні заявник стверджував, що лише погодився надати своїм знайомим, співобвинуваченим, місце на складі для зберігання картонних коробок, не знаючи, що було всередині та звідки ці коробки були взяті. Однак, суд першої інстанції обрав спиратися на явку заявника з повинною від 11 січня 2007 року, вважаючи її більш достовірною. Заявник не заперечував те, що показав склад та коробки міліції. Районний суд визнав скаргу заявника на жорстоке поводження з боку міліції необґрунтованою, як і аналогічні скарги, висунуті його співобвинуваченими. Він зауважив, що хоча обвинувачені стверджували, що висунули скарги протягом habeas corpus слухання 15 січня 2007 року, протокол цього слухання не містив таких скарг. Районний суд також посилався на твердження відповідних міліціонерів, які заперечували правдоподібність тверджень про жорстоке поводження. Нарешті, суд зазначив, що твердження були розслідувані прокуратурою, яка видала постанову про відмову в порушенні кримінальних проваджень проти міліціонерів.

Заявник оскаржив це рішення. Зокрема, він скаржився на те, що його зізнання від 11 січня 2007 року було даним під тиском. Він стверджував, що ані органи прокуратури, ані суд першої інстанції не розглянув звіт судово-медичної експертизи від 16 січня 2007 року, який доводив, що заявник отримав травми, перебуваючи під вартою в міліції.

11 листопада 2009 року апеляційний суд залишив у силі рішення суду першої інстанції від 16 липня 2009 року та його обґрунтування. У тому, що стосується скарг засуджених на жорстоке поводження, апеляційний суд зауважив, що вони були належним чином розслідувані, та відхилені як необґрунтовані.

Заявник подав апеляцію з питань права, повторюючи свої попередні аргументи.

21 квітня 2010 року Верховний Суд відхилив апеляцію заявника з питань права та залишив у силі рішення судів нижчих інстанцій, у тому числі їх обґрунтування стосовно скарг обвинувачених на жорстоке поводження.

Таким чином, з огляду наявних матеріалів кримінального провадження встановлено, що вироком ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.07.2009 року - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України.

Запит слідчого щодо можливості останнім провести огляд кримінальної (судової) справи за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України,з метою отримання копій вищевказаних матеріалів для встановлення обставин у кримінальному провадженні № 0000457 від 28.02.2020, а також виконання завдань кримінального провадження, визначених у ст. 2 КПК України, керівник апарату ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_16 проігнорував.

У своїй відповіді керівник апарату послався на виконання вимог про тимчасовий доступ, передбачених ст. 159 КПК України.

Інформація та відомості, які містяться у кримінальному провадженні, самі по собі та в сукупності з іншими доказами мають суттєве значення у кримінальному провадженні, без отримання яких неможливо всебічно, повно і неупереджено дослідити всі обставини кримінального правопорушення, встановити всіх осіб, причетних до вчинення злочину, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних процесуальних рішень.

Отже в матеріалах кримінального провадження вбачається наявність достатніх підстав вважати, що вказані відомості мають суттєве значення для встановлення важливих даних.
Слідчим в клопотанні доведено, що вказані документи мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.
Дану інформацію неможливо отримати в інший спосіб та неможливо довести обставини, які передбачається довести за допомогою інформації, що перебуває у володінні ІНФОРМАЦІЯ_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 .
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про задоволення зазначеного клопотання.
Керуючись ст. ст. 131, 132, 159-166 КПК України, -

постановив:

клопотання - задовольнити.

Надати дозвіл старшому слідчому першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0000457 від 28.02.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК України на тимчасовий доступ до речей та документів, які перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 , а також в інших будівлях і приміщеннях суду, з метою огляду та вилучення копії кримінальної (судової) справи за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона є обов`язковою для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.
У разі невиконання ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів, слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, якій надано право на доступ до речей і документів, має право постановити ухвалу про дозвіл на проведення обшуку з метою відшукання та вилучення зазначених речей і документів.
Ухвала залишається в силі протягом двох місяцыв з дня її постановлення.
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї може бути подане під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1