Постанова

Іменем України
23 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 759/15801/17
провадження № 51-4779км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000849 від 13 серпня 2017 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого

ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2020 року щодо останнього.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року, залишеним без зміни ухвалою Київського апеляційного суду від 30 червня

2020 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він 12 серпня

2017 року приблизно о 22:40, будучи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Jaguar S-Tyre», номерний знак НОМЕР_1 , у салоні якого серед інших пасажирів також знаходилися ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , рухаючись по Гостомельському шосе зі сторони смт Гостомеля до вул. Міської у м. Києві, поза межами проїзної частини по узбіччю, зі швидкістю більше 100 км/год, порушив вимоги п. 1.5, підп. «б» п. 2.3, підп. «а» п. 2.9, пункти 12.1, 12.2, 12.4 та розділу 34

п. 1.1 Правил дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, створив своїми діями небезпеку для життя пасажирів і через неуважність перед під`їздом за 300 метрів до перехрестя з вул. Міською виїхав за межі узбіччя та здійснив наїзд на дерево.

Унаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав тяжке тілесне ушкодження, а ОСОБА_9 тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник у своїй касаційній скарзі просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами, звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
При цьому особа, яка подала касаційну скаргу, стверджує, що призначення

ОСОБА_7 реального покарання у виді позбавлення волі без застосування положень ст. 75 КК України не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого унаслідок суворості, оскільки суди не врахували обставину, що пом`якшують покарання винного, якою, на думку захисника, є щире каяття, а також залишили поза увагою, що засуджений відшкодував повністю, а не частково, шкоду, завдану потерпілому

ОСОБА_9 .
Також захисник посилається на порушення судом апеляційної інстанції вимог

ст. 419 КПК України.
Позиції учасниківсудового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Захисник підтримав свою касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника, вважала оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованим, просила залишити їх без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, перегляду відповідно до вимог ст. 438 КПК України у касаційному порядку не підлягають.
Доводи про невідповідність призначеного засудженому покарання унаслідок суворості, недоцільності призначення додаткового покарання, а також щодо необхідності застосування положень ст. 75 КК України колегія суддів вважає безпідставними.
Так, мотивуючи своє рішення щодо справедливого виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_7 , суд урахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння та конкретні обставини його вчинення.
Зокрема, судом було встановлено, що ОСОБА_7 раніше не судимий, характеризується позитивно, працює, одружений, продовжуючи керувати транспортним засобом після вчинення кримінального правопорушення, не порушував Правил дорожнього руху, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває.
Також, суд взяв до уваги, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення є необережним злочином, однак відповідно до приписів ст. 12 КК України є тяжким.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 суд визнав те, що він добровільно відшкодував шкоду потерпілим, а саме: ОСОБА_10 повністю, а ОСОБА_9 частково.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_11 , суд визнав вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
Оцінивши наведені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення винній особі покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції частини інкримінованої йому статті закону України про кримінальну відповідальність без застосування положень ст. 75 КК України.
До того ж, було враховано, що до вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, але належних висновків для себе не зробив, унаслідок чого знову порушив вказані правила, що стало причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди, на підставі чого суд дійшов обґрунтованого висновку про доцільність та необхідність призначення останньому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Крім того, справедливість призначеного ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та доцільність застосування до останнього положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Апеляційний суд, в ході перевірки доводів апеляційної скарги захисника щодо несправедливості призначеного ОСОБА_7 , оцінюючи вид та розмір покарання, взяв до уваги наведені судом першої інстанції обставини, які мали юридичне значення для їх правильного визначення, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його пом`якшення чи звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України, на чому наполягала сторона захисту.
Як видно із тексту ухвали суду апеляційної інстанції, це судове рішення відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З урахуванням наведених обставин, які мають значення для визначення справедливого виду та розміру покарання винній особі, обране ОСОБА_7 покарання, є справедливим і відповідає вимогам ст. 65 КК України щодо його мети. З огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, поведінку винного протягом досудового розслідування та судового розгляду, призначене покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції інкримінованої ОСОБА_7 статті з позбавленням права керувати транспортними засобами без застосування ст. 75 КК України, сприятиме виправленню та перевихованню винного.
Підстав вважати покарання, призначене засудженому, несправедливим унаслідок суворості чи підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням, на чому наполягає захисник у своїй касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
При цьому, з урахуванням аналізу поведінки ОСОБА_7 в частині виконання вимог Правил дорожнього руху до дорожньо-транспортної пригоди, характеру порушень вказаних Правил та їх наслідків, дані висновки також стосуються справедливості й доцільності призначення винному додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Доводи захисника, наведені у його касаційній скарзі про помилковість висновків судів та про наявність у ОСОБА_7 такої обставин, яка пом`якшує його покарання, як щире каяття, були предметом ретельної перевірки суду касаційної інстанції, однак не знайшли свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження.
Таким чином, у ході перевірки матеріалів провадження колегія суддів не встановила підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2020 року щодо

ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника

ОСОБА_8 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3