Справа № 201/6070/18
Провадження № 1-м/201/3/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого-судді ОСОБА_1

з секретарем: ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

захисника адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі клопотання заступника директора Департаменту начальника Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України про приведення вироку Ворошиловського районного суду м. Ростов-на-Дону Російської Федерації від 23 вересня 2016 року, відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України уродженця м. Дніпро, Дніпропетровської області, із середньою освітою, неодруженого, не працюючого, останнє відоме місто проживання: АДРЕСА_1 , засудженого вироком Ворошиловського районного суду м. Ростов-на-Дону Російської Федерації від 23 вересня 2016 року за ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України стосовно засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно вироку Ворошиловського районного суду м. Ростов-на-Дону Російської Федерації від 23 вересня 2016 року, ОСОБА_5 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років одинадцять місяців, з відбуттям покарання у виправній колонії суворого режиму. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 залишити без змін до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з 23 вересня 2016 року, зарахувавши у строк покарання, час його тримання під вартою з 12 грудня 2015 року по 23 вересня 2016 року.

Апеляційною ухвалою Ростовського обласного суду від 07 грудня 2016 року вищезазначений вирок суду першої інстанції було залишено без змін.

Відповідно до довідки начальника ФКУ «Виправна колонія № 15 ГУФСВП Росії по Ростовській області», засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання в ФКУ «Виправна колонія № 15 ГУФСВП Росії по Ростовській області», кінець відбуття строку покарання 11 листопада 2025 року.

Останнє відоме місце проживання засудженого ОСОБА_5 є АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії паспорту, наявної в матеріалах справи, станом на 23 грудня 2008 року місцем реєстрації засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є АДРЕСА_1 .
В судове засідання представник Міністерства юстиції України не з`явився, про день та час розгляду клопотання був повідомлений належним чином, у зв`язку з чим, суд вважає за можливе проведення розгляду зазначеного клопотання за відсутністю їх представника.

В судовому засіданні прокурор та захисник вважали за можливе клопотання Міністерства юстиції України задовольнити, привести вирок Ворошиловського районного суду м. Ростов-на-Дону Російської Федерації від 23 вересня 2016 року стосовно ОСОБА_5 у відповідність із законодавством України.

Заслухавши думку прокурора та захисника, дослідивши клопотання Міністерства юстиції України та матеріали, додані до нього, суд вважає, що клопотання є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 610 КПК України клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції. Судовий розгляд здійснюється за участю прокурора.

Відповідно до ч. 3 ст. 603 КПК України при розгляді клопотання суд не перевіряє фактичні обставини справи, встановлені вироком іноземної держави, та не вирішує питання про винуватість особи.

Згідно до ч. 4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:

1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;

2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

Статтею 9 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, компетентні органи держави при виконанні вироку визнають його з використанням судової та адміністративної процедури своєї держави, замінюючи міру покарання, призначену в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин.

Як вбачається з довідки начальника ФКУ «Виправна колонія № 15 ГУФСВП Росії по Ростовській області», станом на 27 листопада 2017 року невідбутий строк покарання ОСОБА_5 становить 7 років 11 місяців 14 днів.

Враховуючи, що засуджений ОСОБА_5 є громадянином України, вирок Російської Федерації, яким він засуджений, набрав законної сили, строк покарання, який має відбувати засуджений більше шести місяців, надано згоду на передачу засудженого в Україну для подальшого відбування покарання за кримінальне правопорушення, внаслідок вчинення якого було ухвалено вирок, є злочином, згідно із законодавством України, суд вбачає підстави для приведення вироку у відповідність із законодавством України.

Відповідно до ст. 11 Конвенції про передачу засуджених, при застосуванні процедури зміни вироку, суд змінює кваліфікацію дій засудженого відповідно до Кримінального Кодексу України та визначає покарання.

Дії засудженого ОСОБА_7 за вироком Ворошиловського районного суду м. Ростов-на-Дону Російської Федерації від 23 вересня 2016 року були кваліфіковані за ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації замах на незаконний збут наркотичних засобів, у великих розмірах.

На момент вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, а також на момент вирішення питання про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, дії останнього підлягають наступній кваліфікації за Кримінальним кодексом України, зокрема, за ч. 2 ст. 307 КК України, як збут наркотичних засобів у великих розмірах, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі від шести до десяти років з конфіскацією майна.

Крім того, диспозицією ч. 2 ст. 307 КК України передбачена відповідальність за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, вчинено повторно або за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила одне із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 308, 310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу, або із залученням неповнолітнього, а також збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів у місцях, що призначені для проведення навчальних, спортивних і культурних заходів, та в інших місцях масового перебування громадян, або збут чи передача цих речовин у місця позбавлення волі, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах чи особливо небезпечні наркотичні засоби або психотропні речовини.

При цьому, злочин передбачений, зокрема статтею 307 КК України, визнається закінченим з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиції статті альтернативних дій. У випадках, коли винна особа вчинила одну або декілька зазначених дій, але не встигла вчинити іншу дію із тих, які охоплювались її умислом, скоєне слід розглядати як закінчений злочин за виконаними діями, а незавершена дія окремої кваліфікації як готування до злочину або як замах на злочин не потребує, тому діяння, за яке засуджено ОСОБА_5 відповідно до закону України про кримінальну відповідальність, не може бути кваліфіковано з застосуванням ч. 2 ст. 15 КК України.

Статтею 10 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року передбачено, якщо покарання за своєю природою або тривалістю є несумісним із законодавством держави виконання вироку або якщо її законодавство цього вимагає, ця держава може на основі судової або адміністративної постанови співвідносити призначену міру покарання з покаранням чи заходом, передбаченим її власним законодавством за вчинення аналогічного злочину. За своїм характером таке покарання або такий захід повинні у міру можливості відповідати покаранню або заходу, призначеному у вироку для виконання. Покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку.

Тож, до засудженого ОСОБА_5 не може бути застосоване обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, оскільки за вироком Ворошиловського районного суду м. Ростов-на-Дону Російської Федерації від 23 вересня 2016 року таке покарання ОСОБА_5 не призначалося, а при приведенні вироку іноземної держави у відповідність із законодавством України покарання не може посилюватися.
На підставі вищевикладеного, суд вважає можливим привести у відповідність із законодавством України вирок Ворошиловського районного суду м. Ростов-на-Дону Російської Федерації від 23 вересня 2016 року стосовно засудженого ОСОБА_5 та вважати його засудженим за ч. 2 ст. 307 КК України.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 суд вважає за необхідне рахувати з 23 вересня 2016 року, зарахувавши йому у відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) час перебування під вартою з 12 грудня 2015 року по день набрання вироком законної сили, тобто 07 грудня 2018 року, із розрахунку один день перебування під вартою дорівнює двом дням позбавлення волі.

Крім того, згідно з положеннями ч. 6 ст. 610 КПК України, при розгляді питання про виконання покарання суд може одночасно вирішити питання про виконання вироку суду іноземної держави в частині цивільного позову і процесуальних витрат у разі наявності відповідного клопотання, однак, враховуючи, що вироком Ворошиловського районного суду м. Ростов-на-Дону Російської Федерації від 23 вересня 2016 року не було встановлено процесуальних витрат, суд на даний час не вбачає підстав для вирішення питання щодо процесуальних витрат.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 9-12 Конвенції «Про передачу засуджених осіб», ст.ст. 603 - 610 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання заступника директора Департаменту начальника Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України стосовно засудженого ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати і виконати на території України вирок Ворошиловського районного суду м. Ростов-на-Дону Російської Федерації від 23 вересня 2016 року, яким ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації до покарання у виді дев`яти років одинадцяти місяців позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді дев`яти років одинадцяти місяців позбавлення волі з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з 23 вересня 2016 року, зарахувавши йому у відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) час перебування під вартою з 12 грудня 2015 року по день набрання вироком законної сили, тобто 07 грудня 2018 року, із розрахунку один день перебування під вартою дорівнює двом дням позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_5 залишити у вигляді тримання під вартою.

Копію ухвали суду вручити прокурору та направити до Міністерства юстиції України для подальшого інформування держави винесення вироку та центрального органу виконавчої влади у сфері виконання покарань в Україні для організації та фактичного виконання судового рішення.
Ухвала суду набирає законної сили після спливу семиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для її оскарження. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання.
Ухвала може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України.
Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий-суддя: ОСОБА_1