Постанова
Іменем України

25 березня 2021 року
м. Київ

справа № 607/8076/19
провадження № 51-2814км20

Верховний Суд колегією суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 01 квітня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000181, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Азербайджан, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК.

Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини

За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 4 ст. 358 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 74 КК ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено питання процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у використанні завідомо підробленого документаза таких обставин.

Так, ОСОБА_7 маючи злочинний намір, направлений на використання завідомо підробленого документа з метою отримання посвідки на постійне проживання на території України, з 14 березня 2012 року по 23 липня 2015 року, не покидаючи територію України, невстановленим досудовим розслідуванням чином отримав у своєму паспорті громадянина Азербайджанської Республіки відмітки про перетинання державного кордону України, а саме: 14.03.2012 «Виїзд» «060 в пункті пропуску через державний кордон «Конотоп», 16.03.2012 «Виїзд» «055 в пункті пропуску через державний кордон «Конотоп», 27.02.2014 «Виїзд» «029 в пункті пропуску через державний кордон «Конотоп», 28.02.2014 «Виїзд» «062 в пункті пропуску через державний кордон «Конотоп», 28.05.2014 «Виїзд» «058 в пункті пропуску через державний кордон «Конотоп», 30.05.2014 «Виїзд» «006 в пункті пропуску через державний кордон «Конотоп», 28.08.2014 «Виїзд» «029 в пункті пропуску через державний кордон «Конотоп», 30.08.2014 «Виїзд» «026 в пункті пропуску через державний кордон «Хутір-Михайлівський», 28.11.2014 «Виїзд» «063 в пункті пропуску через державний кордон «Конотоп», 01.12.2014 «Виїзд» «059 в пункті пропуску через державний кордон «Хутір-Михайлівський», 03.03.2015 «Виїзд» «068 в пункті пропуску через державний кордон «Конотоп», 04.03.2015 «Виїзд» «027 в пункті пропуску через державний кордон «Конотоп», 23.07.2015 «Виїзд» «059 в пункті пропуску через державний кордон «Хутір-Михайлівський».
В подальшому ОСОБА_7 03 серпня 2016 року для отримання посвідки на постійне проживання на території України подав до ДМС України в Тернопільській області, яке знаходиться в м. Тернополі, бульвар Шевченка, 10, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію до ДМС України в Тернопільській області та іншими документами, і свій паспорт громадянина Азербайджанської Республіки, усвідомлюючи, що раніше отримані ним відмітки про перетин державного кордону України не нанесені державним органом у визначеному чинним законодавством порядку. Після розгляду звернення, ОСОБА_7 отримав дозвіл на імміграцію в Україну, а 31 січня 2017 року йому було надано посвідку на постійне проживання на території України безстроково.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 01 квітня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 та просить кримінальне провадження щодо його підзахисного закрити у зв`язку з відсутність в його діях складу кримінального правопорушення. В обґрунтування своєї касаційної скарги захисник посилається на неправильне застосування кримінального закону та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує на те, що оскільки паспорт ОСОБА_7 не підроблений, а є офіційним документом, відповідно до якого йому було надано посвідку на постійне проживання на території України, то в діях його підзахисного відсутня об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 358 КК. Тому вважає, що судом застосовано норму, яка за встановлених у справі обставин, не підлягала застосуванню. Зазначає, що апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення місцевим судом та в порушення вимог ст. 419 КПК не звернув увагу на позицію, яка викладена в постанові Касаційного кримінального суду від 22 серпня 2019 року у справі № 701/1114/16-к. Крім того, захисник вказує, що судом апеляційної інстанції в порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК не розглянуто клопотання про дослідження письмових доказів, яке було зазначено в апеляційній скарзі.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор вважає касаційну скаргу захисника необґрунтованою та просить залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зі змісту касаційної скарги захисник ОСОБА_6 вбачається, що він, надаючи оцінку доказам, по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка, відповідно до ст. 433 КПК, до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК з додержанням вимог ст. 23 КПК та на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими в їх взаємозв`язку, відповідно до ст. 94 КПК.

Так, свої висновки в частині винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, а саме у використанні завідомо підробленого документа, суд першої інстанції обґрунтував даними, які містяться у: протоколі вилучення предметів та речей під час їх добровільної видачі від 15 січня 2019 року; повідомленні № 4123/6/01 -18 від 23 листопада 2018 року начальника УІАП ГУНП в Тернопільській області щодо перетину кордону ОСОБА_7 в період з 23 листопада 2013 року по 22 листопада 2018 року; протоколі огляду предмету від 23 січня 2019 року, згідно якого проведено огляд двох аркушів паперу формату А-4, на яких зазначена інформація про перетин кордону згідно системи «Аркан» громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період із 23 листопада 2013 року по 22 листопада 2018 року та щодо в`їзду та виїзду із зазначенням пунктів перетину, дати та часу перетину, прізвища ім`я по-батькові особи, дати народження, номеру та серії паспорта; листі УДМС України в Тернопільській області, згідно якого ОСОБА_7 документований 31 січня 2017 року посвідкою на постійне проживання безстроково; висновку експерта судової технічної експертизи від 27 березня 2019 року № 1.1-149/19, проведеної за наданим паспортом громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_7 із підробленими штампами на перетин державного кордону України.
Доводи захисника про те, що відмітки про перетин державного кордону України, які не нанесені державним органом України у визначеному чинним законодавством порядку у період з 14 березня 2012 року по 23 липня 2015 року (як вказано в обвинуваченні) не спотворювали зміст паспорту для виїзду закордон НОМЕР_1 , виданого компетентним органом Азербайджанської Республіки 14 жовтня 2011 року, та не надавали йому жодних прав та не звільняли від жодних обов`язків, є необґрунтованими. З об`єктивної сторони використання полягає у наданні підробленого документа підприємствам, установам або організаціям незалежно від форми власності або пред`явленні їх. Злочин вважається закінченим з моменту пред`явлення (надання) підробленого документа незалежно від того, чи вдалося винному досягти поставленої мети, тобто мета та мотив не є обов`язковими елементами складу злочину.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 надав та використав офіційний документ - паспорт громадянина Республіки Азербайджан виданий на його ім`я, який може породжувати, змінювати чи припиняють певні правовідносини, як обов`язковий документ в ДМС України в Тернопільські області для набуття певних суб`єктивних прав, зокрема для отримання дозволу на імміграцію та в подальшому отримання посвідки на постійне проживання на території України. При цьому ОСОБА_7 знав, про наявність в його паспорті неофіційних відміток про перетин державного кордону. Цей факт ОСОБА_7 не заперечив у своїх письмових поясненнях, наданих на адресу суду в якості промови в дебатах.

Таким чином, проаналізувавши вищенаведене та дослідивши в судовому засіданні вказані докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони спростовують доводи сторони захисту про відсутність в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК. Тобто, сукупність зібраних судом доказів підтверджує, що ОСОБА_7 використав офіційний документ з внесеними в ньому неправдивими відомостями, які вказували на законність перебування його на території України у період з 14 березня 2012 року по 23 липня 2015 року, що не відповідало дійсності.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК, ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до положень ст. 94 КПК.

Доводи захисника про те, що судами не враховано позицію, яка викладена у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 701/1114/16-к про те, якщо особа не обвинувачувалася і не засуджувалася за підроблення того чи іншого документа, то немає підстав вважати, що в неї був умисел на використання завідомо підробленого того чи іншого документа є безпідставними.
Так, ч. 4 ст. 358 КК передбачено відповідальність за використання завідомо підробленого документа.
Використання підробленого документа є самостійним складом злочину, який не охоплюється поняттями підроблення, складання, видачі та збуту і передбачений окремою кримінально-правовою нормою із самостійною санкцією, що не може вважатись доведеним факт вчинення використання підробленого документу за відсутності факту вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 або ч. 2 ст. 358 КК.
Крім того, як убачається з судового рішення касаційної інстанції, на яке зроблено посилання захисником, то встановлені судом фактичні обставини щодо особи, відповідно якого ухвалено це рішення, є різними із встановленими фактичними обставинами у справі щодо ОСОБА_7 . Тому зазначена позиція у порівнювальному рішенні не може бути прикладом застосування однакових правовідносин у цих кримінальних провадженнях.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок місцевого суду, належним чином відповідно до вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними, мотивувавши належним чином своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу сторони захисту визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що судом апеляційної інстанції в порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК не розглянуто клопотання про дослідження письмових доказів, то вони є необґрунтованими і не відповідають матеріалам кримінального провадження.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак, як убачається з матеріалів провадження наявне клопотання, яке міститься в апеляційній скарзі сторони захисту, не відповідає вимогам ч. 3 ст. 404 КПК та не стосується з`ясування обставин, які інкримінуються його підзахисному ОСОБА_7 . Крім того, під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції захисник виходячи з положень ч. 3 ст. 404 КПК не заявляв клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, які були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Апеляційний суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК розглянув справу в межах поданої апеляційної скарги.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а тому судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 01 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3