Справа № 344/2084/21
Провадження № 11-кп/4808/283/21
Категорія ст. 80 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.05.2021 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та перевищення граничних строків тримання під вартою, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке, -

з участю: прокурора ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати ухвалу суду як незаконну, постановити нову, якою негайно звільнити його з-під варти у зв`язку з перевищенням граничного строку тримання під вартою, та закінченням строків давності виконання вироку. На переконання апелянта, вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року не було звернуто до виконання в порядку встановленому КПК України 1960 року. В обґрунтування своїх доводів посилався на те, що постановою суду першої інстанції від 02.06.2000 року смертну кару замінено на довічне позбавлення волі - що становить понад 25 років починаючи з дня набрання вироком законної сили і він закінчився 29.02.2006 року. Вважає, що якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі належить замінити на позбавлення волі строком на 10 років позбавлення волі. На переконання апелянта, суд при розгляд справи допустив однобічність та неповноту, істотно порушив вимоги закону, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Апелянт звертає увагу на те, що в матеріалах його особової справи відсутнє розпорядження суду про виконання вироку від 12.12.1995 року відносно нього, яке б прямо передбачало законність його тримання під вартою. Вважає, що посилання суду на наявність замість розпорядження на лист апеляційного суду про те, що постанова Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2020 року повністю замінює розпорядження, на думку апелянта, свідчить про неправильне тлумачення законодавчих актів. Вказує також на те, що суддя не провів дослідження доказів та не надав їм правової оцінки й не спростував його позицію в частині тримання його під вартою без належного процесуального документу, не з`ясував питання щодо дотримання норм закону під час звернення вироку суду до виконання, дійшов упередженої думки про достатності тримання особи під вартою на підставі вироку суду, який набрав законної сили й необов`язковості видачі судом, що ухвалив вирок, розпорядження про виконання вироку. На переконання апелянта, суддя не був безстороннім, оскільки переклав обов`язок доказування на сторону захисту, чим порушується принцип справедливості судового розгляду. Таким чином, апелянт вважає, що строк дії вироку Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року про його тримання під вартою та давність виконання вироку закінчились о 00-01 годині 29.02.2006 року, а тому, подальше утримання під вартою розцінює як свавілля, оскільки закінчилися строки давності виконання вироку, що є підставою для його негайного звільнення, у зв`язку із відсутністю іншого судового рішення, що набрало законної сили, й звільнення його від відбування покарання внаслідок закінчення строків давності виконання вироку та перевищенням граничних строків тримання під вартою. При цьому апелянт посилається на рішенні Конституційного суду України від 23.11.2017 року про незаконність автоматичного продовження тримання під вартою, приписи ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 5 ст. 80 КК України, ст. 535 КПК України в редакції 2012 року (ст. 404 КПК України в редакції 1960 року), п. 1 ч. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 17.10.2014 року в частині розумних строків розгляду справ й розумності строку тримання під вартою. Звертає увагу на те, що строк давності виконання обвинувального вироку щодо нього становить понад 15 років. Враховуючи наведене вище вважає, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням приписів ст. 370 КПК України в частині її законності, обґрунтованості та вмотивованості. Посилаючись на умови, передбачені ст. 80 КК України, вважає, що є всі підстави для звільнення його від відбування покарання. Водночас наголошує на тому, що йому неодноразово відмовлялось у клопотання про помилуванні, а тому посилання судді суду першого інстанції на порядок здійснення помилування не стосується поданого ним клопотання.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та перевищення граничних строків тримання під вартою, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке. Свої висновки суд мотивував тим, що оскільки вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_6 набрав законної сили, то він підлягає до виконання, і не може бути зміненим не інакше, як у випадках, що передбачені вимогами КПК України. Додавши, що незгода учасників процесу з прийнятим судовим рішенням, зокрема й в частині покарання, за жодних обставин не може бути підставою для звільнення засудженого від призначеного судом покарання.

Під час апеляційного розгляду:

- засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 просили задовольнити апеляційну скаргу, у зв`язку з тим, що вирок Івано-Франківського обласна від 12.12.1995 року виконується з порушенням відповідної процедури його виконання, й внаслідок відсутності відповідного розпорядження про його виконання, ОСОБА_6 підлягає звільненню від призначеного покарання;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи і мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, ухвалу суду - без змін, з таких підстав.

Як вбачається із наданих суду матеріалів, засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, мотивуючи тим, що обвинувальний вирок не звернутий до виконання у відповідності до законодавства, оскільки розпорядження про виконання вироку після набранням ним законної сили не видавалось.

На переконання колегії суддів, доводи апелянта в частині того, що він має право на задоволення його клопотання на підставі приписів ст.ст. 49, 80 КК України, а саме на звільнення від покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, не є слушними, виходячи з наступного.

Колегією суддів встановлено, що вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року ОСОБА_6 засуджено за п. «а», «г», «е» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 206, ст. 42 КК України до виняткової міри покарання - смертної кари з конфіскацією всього майна.

Ухвалою колегією суддів в кримінальних справах Верховного Суду України від 22.02.1996 року вказаний вирок суду залишено без змін (а.п. 19-23, 25-27).

22.02.1996 року вирок суду набув законної сили, що свідчить про те, що виконання вироку стає обов`язковим для всіх установ, підприємств, організацій, службових осіб і громадян.

Після набуття вироку законної сили, відповідно до КПК України 1960 року, суд звертає його до виконання, скеровуючи копію вироку та відповідне розпорядження тому органу, на який покладено обов`язок виконання вироку залежно від виду призначеного покарання.

Розпорядженням, суди лише повідомляють ті органи, які уповноважені забезпечити відбування засудженим призначеного йому покарання про набуття вироку законної сили й необхідності його виконання, в той час як фактичне виконання вироку виконується відповідними органами і установами виконання покарання, оскільки законом чітко передбачено порядок та відповідальний за його дотримання орган в залежності від виду покарання.

Положення Кримінального кодексу України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотню дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

02.06.2000 року постановою Івано-Франківського обласного суду виняткову міру покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі (а.п. 24), яка набула законної сили.

Аналіз ст. 80 КК України свідчить про те, що під давністю виконання обвинувального вироку треба розуміти закінчення встановлених у законі строків з дня набрання обвинувальним вироком законної сили, впродовж якого покарання не було застосоване до засудженого і вирок залишився невиконаним.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)».

В той же час, звернення вироку до виконання та невиконання вироку не є тотожним.

Зазначене дозволяє дійти колегії суддів висновку, що обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_6 набув законної сили і у законний спосіб звернений до виконання, тому що засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 перебуває в місцях позбавлення волі, де й відбуває призначене покарання у виді довічного позбавлення волі.

Звернення адміністрації установи виконання покарань до апеляційного суду з проханням надіслати розпорядження про виконання вироку, який набув законної сили, й відповідна відповідь суду від 28.07.2015 року, свідчить про виконання ними вироку (а.п. 43).

Ймовірне порушення порядку формування особової справи, не може слугувати підставою для визнання незаконним, або таким, що не повинно виконуватись як вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року, так й постанова Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року про заміну покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі.

Стороною захисту не надано переконливих доказів того, що вирок та постанова суду стосовно ОСОБА_6 не виконуються певний час.

Надані суду матеріали провадження містять довідку установи виконання покарань №2/3/4-2223 від 18.05.2021 року, з якої вбачається, що обвинувальний вирок приводився до виконання: «вирок набув законної сили 22.02.1996 року; початок строку 29.03.1996 року; станом на 18.05.2021 року засуджений ОСОБА_6 відбув 26 років 10 місяців 01 день» (а.п. 44).

В той же час, застосування приписів ст. 80 КК України можливе лише у випадках, встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався.

Особам, засудженим до довічного позбавлення волі, не гарантовано обов`язкове звільнення від відбування покарання навіть після закінчення п`ятнадцятирічного строку давності, як про це наголошує апелянт. У цьому разі звільнення може відбутися за рішенням суду з урахуванням характеру злочину, особи засудженого та інших обставин. Якщо суд визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі замінюється позбавленням волі (ч. 5 ст. 80 КК України).

Враховуючи конкретні обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_6 вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року був засуджений за п. «а», «г», «е» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 206, ст. 42 КК України до виняткової міри покарання - смертної кари з конфіскацією всього майна, яку внаслідок зміни у законодавства замінено на довічне позбавлення волі, й цей вирок зі зміною в частині покарання набув законної сили та виконується відповідними органами, приймаючи до уваги відбутий засудженим строк покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого.

На переконання колегії суддів, ухвала суду першої інстанції у повній мірі відповідає вимогам національного законодавства, так й Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Твердження апелянта про порушення принципу справедливості судового розгляду, внаслідок того, що суд першої інстанції переклав обов`язок доказування на сторону захисту, не знайшли свого підтвердження, й відповідно до принципу змагальності сторін, сторони вільні в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Посилання суду першого інстанції в мотивувальній частині ухвали на процедуру здійснення помилування, не є порушення норм закону, як про це наголошує апелянта, який вважав, що це питання не стосується поданого ним клопотання, й, на думку колегії суддів, у такий спосіб суддею було роз`яснено засудженому законодавство України про кримінальну відповідальність, що передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Той факт, що засуджений ОСОБА_6 неодноразово звертався до Президента з клопотаннями про помилування й отримував відмову, не впливає на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй, та не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції України).

Механізм звільнення від довічного покарання чітко передбачений чинними нормами законодавства України.

На думку колегії суддів, засуджений ОСОБА_6 , в своїй апеляційній скарзі, не навів конкретних фактів порушення судом першої інстанції його прав та законних інтересів, а обмежився перерахуванням та декларуванням норм як національного так й міжнародного права.

Так, в обґрунтування своїх доводів, апелянт посилається, зокрема, на ст.ст. 3, 5, 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та ст. 29 Конституції України, рішення Конституційного Суду України №1-р/2017 від 23.11.2017 року, й відповідну практику Європейського суду з прав людини, з метою довести перед апеляційним судом факт незаконного та автоматичного продовження тримання під вартою, порушення розумних строків тримання під вартою, проте, колегія суддів наголошує на тому, що виходячи з рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008 року та «ЛазлоМагіяр проти Угорщини» від 20.05.2014 року, суд зазначив, що коли національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного ув`язнення з метою його пом`якшення, скорочення, припинення або умовно-дострокового звільнення арештанта, цього вистачає, щоб задовольнити вимоги ст. 3 Конвенції.

Тобто, за існуючих альтернатив довічному позбавленню волі й за наявності процедури помилування, колегія суддів вважає, що відмова у задоволенні клопотання засудженого судом першої інстанції не порушує його права, які передбачені відповідними статями Конвенції та Конституції.

Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в редакції 1960 року на час вчинення засудженим особливо тяжкого злочину, то положення КК України в редакції 1960 року зі змінами, внесеними Законам України, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 13.12.2007 року). Кримінальний кодекс України 2001 року визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Законною підставою тримання особи під вартою є відповідне процесуальне рішення суду, тому посилання суду першої інстанції на наявність у справі як вироку суду Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року, так й постанов Верховного Суду України від 22.02.1996 року та Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року, є правильним, чим спростовуються доводи апелянта щодо незаконності тримання під вартою та автоматичного його продовження (а.п. 19-27).

Посилання апелянта на відсутність розпорядження про виконання вироку суду як на підставу незаконного його направлення для відбування покарання в установу, що не визначена судом, не є належним, достатнім та допустимим доказом свавільного його утримання в місцях позбавлення волі, за умови наявності як вироку так й постанови суду.

Порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, регулюються, окрім процесуального законодавства, й іншими Законами України та нормативно-правовими актами.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, зокрема й в частині порушення суддею принципу безсторонності, як про це наголошує апелянт, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405,407, 418, 419КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.05.2021 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та перевищення граничних строків тримання під вартою, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4