ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000761 від 17 січня 2020 року за апеляційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 21 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку міста Дубна Московської області, українку, громадянку України, з середньою освітою, неодружену, маючу на утриманні двох дітей: неповнолітнього сина та малолітню доньку, продавця магазину «Свіжина» м. Полтава, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму, -
визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України і призначено їй покарання у виді одного року обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинувачену ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку один рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покладено на обвинувачену ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно вироку місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за те, що вона у період часу з 4 листопада по 11 листопада 2020 року, перебуваючи на законних підставах в квартирі АДРЕСА_3 , шляхом вільного доступу викрала грошові кошти у сумі 400 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 11 листопада 2020 року становило 11248 гривень 00 копійок; 2 000 гривень 00 копійок та одну пару жіночих сережок з білого золота (проба золота - 585) вагою 1,88 грам, вартістю 1762 гривень 97 копійок.
У подальшому обвинувачена ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла та розпорядилася викраденим на власний розсуд, чим спричинила ОСОБА_8 матеріального збитку на загальну суму 15010 гривень 97 копійок.
Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, заступник керівника Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, не оскаржуючи доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом першої інстанції та правильності кваліфікації дій обвинуваченої, просить скасувати вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 21 грудня 2020 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.185 КК України у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить - 17 000 гривень, в іншій частині оскаржуваний вирок місцевого суду залишити без змін.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 у виді одного року обмеження волі не враховано вимоги ч.3 ст.61 КК України, за якою обмеження волі не застосовується до жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, а обвинувачена ОСОБА_7 має на утриманні двох дітей: неповнолітнього сина ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та малолітню доньку ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав в ній наведених; обвинувачену, яка повідомила, що не має 17 000 гривень для сплати штрафу; потерпілого, який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора і повідомив про часткове відшкодування шкоди обвинуваченою, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, фактичні обставини кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченою ОСОБА_11 ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, а тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, в якому вона обвинувачується та кваліфікація її дій за ч. 1 ст. 185 КК України, а саме як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) за обставин встановлених судом першої інстанції, в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, на думку колегії суддів, є слушними.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що місцевий суд, визнаючи ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України призначив останній покарання у виді одного року обмеження волі.

Приписами ч.3 ст.61 КК України передбачено, що обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Водночас з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_7 має дитину, якій не виповнилося чотирнадцять років доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.м.к.п. 27).

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_7 належить до переліку осіб, яким не може бути призначено покарання у виді обмеження волі, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

За таких обставин, місцевий суд, призначивши обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, яке останній не може бути призначено, виходячи із встановлених вище обставин та відповідних їм правовідносин, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Санкцією ч.1 ст.185 КК України передбачено покарання у виді: штрафу, громадських робіт, виправних робіт, арешту або обмеження волі.

Тобто, санкцією зазначеної вище норми, крім обмеження волі, передбачені й інші альтернативні види покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують й обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ч.2 ст.53 КК України розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.

Санкцією ч.1 ст.185 КК України передбачено розмір штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При призначенні покарання колегія суддів відповідно до ст.50, ч.2 ст.53, ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є кримінальним проступком, особу обвинуваченої, яка: раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, неодружена, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має двох дітей: неповнолітнього сина та малолітню доньку, майновий стан обвинуваченої, яка працює, думку потерпілого, який просив призначити покарання обвинуваченій у виді штрафу у розмірі 17 000 гривень, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне часткове відшкодування завданого збитку, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Підстав для застосування положень ст.69 КК України колегією суддів не встановлено.

У зв`язку з наведеним вище, виходячи з вимог апеляційної скарги прокурора, який просив призначити найменш суворий вид покарання у мінімальних межах, а саме штраф у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді штрафу у мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч.1 ст.185 КК України, яке, на думку колегії суддів, буде достатнім для виправлення обвинуваченої, попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень та сприятиме меті покарання.

За п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з положеннями ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:

1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;

2) необхідності застосування більш суворого покарання;

3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;

4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

У даному кримінальному провадженні місцевий суд, призначивши обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, звільнив останню від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку відповідно до ст.75 КК України, у той час як колегія суддів на підставі викладеного вище дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора, та як наслідок, призначення покарання у виді штрафу, який хоч і є менш суворим видом покаранням, але обвинувачена не може бути звільнена від його відбування на підставі ст. 75 КК, і це покарання підлягає реальному виконанню.
Таким чином, на думку колегії суддів призначення покарання у виді штрафу у даному випадку, необхідно вважати погіршенням становища обвинуваченої, а тому з урахуванням вимог п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК у системному зв`язку з положеннями ч. 1 ст. 421 КПК, таке судове рішення має бути ухвалено лише у формі вироку.
Так, у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 3 лютого 2020 року сформовано висновок щодо застосування норм права, в якому зазначено, що з огляду на положення статей 420, 421 КПК України, рішення про призначення особі покарання, у тому числі менш суворого, але яке підлягає реальному відбуванню, замість призначеного судом першої інстанції покарання, від відбування якого її було звільнено з випробуванням, ухвалюється судом апеляційної інстанції у формі вироку.

З огляду на викладене вище, оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.
За таких обставин, апеляційна скарга заступника керівника Полтавської обласної прокуратури є обґрунтованою.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 21 грудня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

В іншій частині вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 21 грудня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4