Провадження № 11-кп/824/1450/2021 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
Іменем України

16 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря - ОСОБА_5 ,
за участю
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей: 2008 року та 2015 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено йому покарання у виді одного року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю в один рік.

Відповідно до вимог ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду, 20.09.2020 приблизно о 15 год. 35 хв. ОСОБА_7 перебував поблизу станції метро «Героїв Дніпра» КП «Київський метрополітен» у м. Києві, а саме біля ринку «Оболонь», де на асфальті побачив та підібрав фрагмент блістера з вмістом в ньому однієї таблетки білого кольору, а саме наркотичного засобу - метадону (фенадону). В цей час, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу - метадону (фенадону) для особистого вживання, без мети збуту.

Діючи умисно, з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне придбання тa зберігання наркотичного засобу - метадону (фенадону), ОСОБА_7 вказаний фрагмент блістера з вмістом однієї таблетки білого кольору - метадону (фенадону), помістив до лівої зовнішньої кишені куртки чорного кольору, в яку був одягнений на той час, чим незаконно придбав та розпочав незаконно зберігати наркотичний засіб - метадон (фенадон) для особистого вживання, без мети збуту.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 незаконно зберігаючи при собі наркотичний засіб - метадон (фенадон), переніс його до станції метро «Героїв Дніпра» КП «Київський метрополітен», яка знаходиться на території Оболонського району в м. Києві.

У подальшому, того ж дня приблизно о 15 год. 45 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у вестибюлі вказаної станції метро, був зупинений працівником поліції та на запитання щодо наявності речей, обіг яких обмежений або заборонений, повідомив, що в лівій зовнішній кишені куртки чорного кольору, в яку одягнений, знаходиться наркотичний засіб - метадон (фенадон), який він придбав за вищевикладених обставин та зберігав при собі, для особистого вживання, без мети збуту.

Після цього ОСОБА_7 був запрошений до кімнати поліції, де у присутності двох понятих чоловічої статі добровільно надав для вилучення фрагмент блістера з вмістом в ньому однієї таблетки білого кольору - метадону (фенадону), який дістав з лівої зовнішньої кишені куртки чорного кольору, в яку був одягнений.

Згідно висновку експерта № СЕ-19/111-20/46066-МРВ від 06.11.2020 року надана на дослідження таблетка містить у своєму складі наркотичний засіб, обіг якої обмежено - метадон (фенадон). Маса метадону (фенадону) в таблетці становить 0,022 г.

Метадон (фенадон) згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 року № 770 «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів», Список № 1 «Наркотичні засоби, обіг яких обмежено» в «Таблиці II», є наркотичним засобом, обіг якого обмежено.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу без мети збуту, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 309 КК України. 19.11.2020 року до Оболонського районного суду м. Києва у відповідності до вимог ст.ст. 291, 302 КПК України, надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 з клопотанням прокурора ОСОБА_9 про його розгляд у спрощеному провадженні.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок скасувати, кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог захисник послався на те, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що вироком ОСОБА_7 призначене покарання, яке є занадто суворим як для особи, яка є безробітною і малозабезпеченою. Також зазначає, що обвинуваченим під час отримання обвинувального акту надано клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 309 КК України та долучення до матеріалів справи медичних документів про курс добровільного лікування обвинуваченого від наркоманії. Однак судом не взято до уваги медичні документи, які були підставою для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, а отже висновки зроблені судом першої інстанції при ухваленні вироку не ґрунтуються на нормах закону та не відповідають дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника стосовно невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого у зв`язку з суворістю, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі яка вчинила злочин має бути призначене покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно вимог ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , у відповідності зі ст. 65-67 КК України, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , згідно ст. 66 КК України, суд визнав його щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Крім цього, при обранні обвинуваченому міри покарання суд врахував його відношення до вчиненого, матеріали, що його характеризують, зокрема, що останній на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, скарг від сусідів не надходило, раніше не судимий.

На підставі викладеного, суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, але, з урахуванням обставин справи та особи винного, суд дійшов висновку, що його перевиховання та виправлення можливі без відбування покарання та вважає за доцільне призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З вироку суду вбачається, що призначаючи покарання ОСОБА_7 суд повністю дотримався вказаних вимог закону.

Як вбачається з матеріалів справи, до обвинувального акту додані матеріали, що містять письмове клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 , в якому він просить застосувати до нього ч. 4 ст. 309 КК України та звільнити від кримінальної відповідальності за вчинене, а дане кримінальне провадження закрити в порядку п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України. Судом відмовлено обвинуваченому у задоволенні клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності.

Відповідно до правової позиції ККС Верховного Суду, вирішуючи питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України, на підставі ч. 4 ст. 309 цього Кодексу (добровільне звернення особи до лікувального закладу і початок лікування від наркоманії), суд має з`ясувати, чи дійсно особа: страждала на наркоманію і потребувала лікування від неї; звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування добровільно, а не вимушено; ставила за мету вилікуватися від наркоманії, а не ухилитись у такий спосіб від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 не перебував на обліку в лікаря-нарколога до моменту звернення його за медичною допомогою до ТОВ «Медичний Центр «Клініка ім. ОСОБА_10 », де, відповідно до виданої 16.11.2020 року довідки, він саме з 16.11.2020 року по 16.11.2020 перебував на лікуванні (тобто один день) з діагнозом «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, епізодичне вживання. Відповідно до вказаної довідки ОСОБА_7 , таким чином за один день, пройшов курс лікування за індивідуальною програмою, отримував специфічну медикаментозну та психокоррекційну допомогу, лікарські призначення виконував вірно. На момент закінчення курсу лікування потяг до вживання наркотичних та психотропних засобів відсутній, установка на тверезий спосіб життя сформована достатньо. З огляду на зміст вищевказаної довідки та враховуючи термін в один день, за який обвинувачений зміг належно у повному обсязі пройти курс лікування, суд зазначив, що не може таку довідку прийняти до уваги та застосувати до обвинуваченого ч. 4 ст. 309 КК України та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, оскільки зазначена довідка містить сумнівну та неправдоподібну інформацію щодо проходження обвинуваченим повного курсу лікування від наркоманії за один день.

Крім того, статтею 1 Закону України від 15 лютого 1995 р. № 62/95-ВР "Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними" передбачено, що наркоманія - психічний розлад, зумовлений залежністю від наркотичного засобу або психотропної речовини внаслідок зловживання цим засобом або цією речовиною. У діагнозі ж, вказаному у наданій суду довідці про результати одноденного лікування ОСОБА_7 , відсутнє посилання на психічну або фізичну залежність останнього від наркотичного засобу або психотропної речовини, та, крім того, у довідці йде мова про епізодичне вживання наркотичних речовин, а не про зловживання ними, як це передбачено у визначенні поняття наркоманії у статті 1 вищенаведеного Закону.

Поряд з цим, суд зазначив, що за визначенням статті 1 вказаного вище Закону, особа, хвора на наркоманію, це особа, яка страждає на психічний розлад, що характеризується психічною та (або) фізичною залежністю від наркотичного засобу чи психотропної речовини, і якій за результатами медичного обстеження, проведеного відповідно до цього Закону, встановлено діагноз "наркоманія".

З наявної в матеріалах справи довідки від 16.11.2020 року вбачається, що ОСОБА_7 медичного обстеження відповідно до Закону України від 15 лютого 1995 р. №62/95-ВР "Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними" не проходив і діагноз «наркоманія» в нього відсутній. Наведений вище Закон передбачає, що медичне обстеження це обстеження особи в стаціонарних умовах з метою встановлення діагнозу "наркоманія". Цим же Законом визначено, що добровільне лікування це лікування від наркоманії, яке здійснюється за згодою хворого або його законного представника.

Статтею 13 Закону України від 15 лютого 1995 р. №62/95-ВР "Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними" визначено, що медичний огляд проводиться за направленням поліцейських, а медичне обстеження - за направленням лікаря-нарколога.

Статтею 14 названого вище Закону, яка регулює питання доброввільного лікування осіб, хворих на наркоманію, передбачається, якщо в результаті медичного огляду чи медичного обстеження встановлено, що особа, яка зловживає наркотичними засобами або психотропними речовинами і відносно якої встановлено діагноз "наркоманія", потребує лікування, у тому числі в стаціонарних або амбулаторних умовах, лікар-нарколог зобов`язаний запропонувати такій особі пройти курс добровільного лікування і видати направлення до наркологічного закладу для такого лікування. Невідкладні лікувальні заходи для усунення залежності особи від наркотичних засобів або психотропних речовин проводяться в режимі госпіталізації у визначеному для цього спеціалізованому медичному закладі.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_7 не проходив медичного обстеження у розумінні ст. 13 Закону України від 15 лютого 1995 р. № 62/95-ВР "Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними", йому не встановлено відповідний діагноз «наркоманія» з усіма необхідними ознаками, перебаченими у ст. 1 вказаного вище Закону та він не є особою, хворою на наркоманію, у розумінні цієї ж правової норми. Відтак, ОСОБА_7 і не проходив добровільного лікування, як особа, хвора на наркоманію, у порядку, передбаченому ст. 14 Закону, оскільки такого лікування він не потребував (за результатами медичного обстеження лікар-нарколог на вказане лікування його не направляв). Період лікування ОСОБА_7 з 16.11.2020 по 16.11.2020, вказаний у наданій ним довідці, взагалі не може вважатися курсом лікування.

Як вбачається з довідки, виданої ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» від 15.12.2020 року ОСОБА_7 проходив курс лікування від наркотичної залежності з 16.11.2020 року по 30.11.2020 року, тобто на день ухвалення вироку (23.11.2020 року) не пройшов повністю курс лікування від наркотичної залежності в медичній установі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно й всебічно розглянути справу і постановити законне та обґрунтоване рішення, а також істотних порушень, які є безумовною підставою для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя Суддя Суддя