КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 - ОСОБА_3
за участю секретаря - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Донецьк, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
- визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;
- визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, п.п. 3,6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та виправданий у зв`язку з недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення. Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України закрито.
за участю сторін судового провадження:
прокурора - ОСОБА_7
потерпілого - ОСОБА_8
представників потерпілого - ОСОБА_9
- ОСОБА_10
захисників - ОСОБА_5
обвинуваченого - ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_11 вчинили закінчений замах на викрадення та позбавлення волі людини з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що мало супроводжуватись заподіянням фізичних страждань за таких обставин.
ОСОБА_6 протягом тривалого часу працював юристом в ТОВ «SDS», стосовно якого ухвалою Господарського суду Донецької області від 19 листопада 2010 року порушено справу № 45/234б про банкрутство. Постановою Господарського суду Донецької області від 2 грудня 2010 року ТОВ «SDS» визнано банкрутом та введено ліквідаційну процедуру, ліквідатором зазначеного Товариства призначено арбітражного керуючого ОСОБА_8 ..
Через відмову ОСОБА_8 виплатити ОСОБА_6 заборгованість по заробітній платі та компенсацію втрати частини заробітної плати між ними виникли неприязні відносини, що призвели до тривалих судових спорів.
У зв`язку з цим у ОСОБА_6 виник умисел на викрадення ОСОБА_8 та примушення останнього шляхом заподіяння йому фізичних страждань, перерахувати на свою користь кошти ТОВ «SDS», розпорядником яких є ОСОБА_8 .
Для досягнення та реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_6 почав підшуковувати особу, яка б допомогла йому організувати викрадення ОСОБА_8 . З цією метою 20 листопада 2014 року ОСОБА_6 звернувся до ОСОБА_12 та запропонував йому вчинити злочин відносно ОСОБА_8 за грошову винагороду. Вступивши у змову з ОСОБА_12 , ОСОБА_6 розробив план вчинення злочину, розподілив ролі та розпочав підготовку до його вчинення.
Відповідно до розробленого ОСОБА_6 плану злочину, ОСОБА_12 мав організувати викрадення ОСОБА_8 та забезпечити його доставку до місця утримання. У свою чергу, ОСОБА_6 мав отримати від ОСОБА_8 інформацію про розрахункові рахунки, на яких зосереджені кошти та доступ до них.
Реалізуючи план злочину, у період часу з 11 грудня 2014 року по 11 січня 2015 року, ОСОБА_6 виконав всі необхідні дії для викрадення та позбавлення волі ОСОБА_8 .
Так, протягом вказаного часу ОСОБА_6 придбав та передав ОСОБА_12 мобільний телефон для конспіративного зв`язку, фотокартки ОСОБА_8 , кошти у сумі 10000 грн. для організації викрадення ОСОБА_8 , а також було визначено 11січня 2015 року днем передачі ОСОБА_8 .
ОСОБА_6 придбав знаряддя та засоби для заподіяння фізичних страждань ОСОБА_8 , а саме: мотузку, молоток, щіпці, електричний паяльний пристрій, ніж, липку стрічку.
Крім того, продовжуючи готування до вчинення злочину, ОСОБА_6 вступив у змову з ОСОБА_11 , якому повідомив частину деталей плану вчинення злочину стосовно ОСОБА_8 .
Виконуючи доручення ОСОБА_6 , ОСОБА_11 підшукав приватне домогосподарство, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке ОСОБА_6 орендував на своє ім`я з метою використати його в якості місця для утримання останнього. В той же час ОСОБА_6 вказав ОСОБА_11 , що він буде здійснювати охорону викраденого ОСОБА_8 , на що ОСОБА_11 погодився.
11 січня 2015 року під час телефонної розмови ОСОБА_6 погодив з ОСОБА_12 місце передачі викраденого ОСОБА_8 в селі Григорівка Обухівського району Київської області.
11 січня 2015 року приблизно о 16 годині ОСОБА_12 прибув в район покинутого цукрового заводу в селі Григорівка Обухівського району Київської області, де передав ОСОБА_8 ОСОБА_6 , який тоді ж був затриманий працівниками правоохоронних органів на місці вчинення злочину, а ОСОБА_11 в цей же час затриманий у вказаному вище домогосподарстві в с. Красне Перше Обухівського району Київської області.

Цим же вироком
ОСОБА_11 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Маріуполь Донецької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , та проживає за адресою: АДРЕСА_5 , раніше несудимий,
- визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки;
Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового терміну одного року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

- визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, п.п. 3,6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення. Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України закрито.

Суд кваліфікував дії ОСОБА_6 та ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України як умисні дії, які виразились у закінченому замаху на викрадення та позбавлення волі людини з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що мало супроводжуватись заподіянням фізичних страждань.

Цим вироком вирішено питання цивільного позову, речових доказів та судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15,ч. 3 ст.146, ч. 1 ст. 14, п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання із урахуванням положень ст. 70 КК України у виді 15 років позбавлення волі.

В апеляційних скаргах, аналогічних за змістом, представник потерпілого та потерпілий просять вирок суду у частині виправдання обвинувачених у висунутому обвинуваченні за п.1 ст. 14, п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 14, п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст.115 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_13 , не погоджуючись з вироком суду просив вирок суду змінити, визнати ОСОБА_11 невинуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, закрити в цій частині кримінальне провадження та відмовити у задоволенні цивільного позову, а в решті вирок залишити без зміни.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_5 , не оспорюючи вирок у частині виправдання обвинуваченого за ч.1 ст.14 п.п 3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України, просить вирок суду в частині визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.146 КК України, та часткового задоволення цивільного позову скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а цивільний позов залишити без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року в частині засудження ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 15 ч.2 ст.146 КК України скасований, а кримінальне провадження закрито за відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.
Вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 грудня 2015року в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст.15 ч.2 ст.146 КК України та вирішення цивільного позову змінено:
В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України пом`якшено ОСОБА_6 призначене покарання за ч. 2 ст. 15 ч.2 ст.146 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 40 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Виключено з вироку щодо ОСОБА_6 таку кваліфікуючу ознаку ч. 2 ст.146 КК України як вчинення діяння за попередньою змовою групою осіб.
Виключено з вироку посилання та показання свідка ОСОБА_14 та інформацію, отриману з флеш-накопичувачів за №№ 3780, 3910, 3911, 3964, 3966.
Виключено з резолютивної частини вироку посилання на закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 14 п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст.115 КК України.
У решті вирок залишено без зміни.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_6 1 рік 2 місяці 24 дні попереднього ув`язнення у строк покарання у виді позбавлення волі з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Постановою Верховного Суду від 5 липня 2018 року касаційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 залишено без задоволення.
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задоволено частково.
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 4 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зважаючи на викладене, колегією суддів проводиться апеляційний розгляд за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_5 , не оспорюючи вирок у частині виправдання обвинуваченого за ч. 1 ст. 14 п.п 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, просить вирок суду в частині визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.146 КК України та часткового задоволення цивільного позову скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а цивільний позов залишити без розгляду.
В апеляційній скарзі захисник зазначає, що сторона захисту не може погодитись із вироком суду в частині визнання винуватим ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого істиною 2 статті 15, частиною 2 статті 146 КК України. Також сторона захисту наполягає на безпідставності задоволення цивільного позову потерпілого (цивільного позивача) ОСОБА_8 , та вважає що у вказаній частині вирок суду підлягає скасуванню, кримінальне провадження підлягає закриттю, а цивільний позов не підлягає задоволенню, з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності засновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Захисник посилається на те, що судом першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження матеріалів кримінального провадження, було встановлено факт наявності провокації (підбурювання) ОСОБА_6 до здійснення протиправної діяльності, з боку правоохоронних органів та осіб, які з ними співпрацювали на конфіденційній основі (таємні агенти), тобто, діяльність «працівників правоохоронних органів та міліцейських конфідентів, в рамках кримінального провадження № 0001449 явно вийшла за межі пасивного розслідування злочинної діяльності й без їхнього втручання злочин не було б вчинено. З посиланням на ч. 3 ст. 271 КПК України, захисник акцентує увагу на тому, що вказаною нормою імперативно закріплений принцип недопустимості використання у кримінальному провадженні доказів, які були добуті у наслідок провокації злочину. Разом з тим, суд першої інстанції під час ухвалення вироку дійшов висновку, що наявні у кримінальному провадженні докази є недопустимими в частині обвинувачення за ст. 115 КК України, проте, є допустимими і такими, що не суперечать закону докази, які стосуються іншої частини обвинувачення, а саме вчинення діянь, передбачених ч. 2 ст. 15, ст. 146 КК України. Однак, як зазначає захисник з посиланням на положення ст.ст. 84-89, 92, 94 КПК України, ст. 62 Конституції України, практику ЕСПЛ, не передбачають можливості визнання доказів «частково допустимими» чи недопустимими лише в якійсь одній частині обвинувачення, припускаючи їх допустимість в іншій частині обвинувачення, в, навпаки, вимоги КПК України, Основного Закону та практика ЄСПЛ втілюють доктрину «плодів отруєного дерева», коли докази визнаються недопустимими повного мірою, а також повною мірою визнаються недопустимими не тільки ті докази, які отримані безпосередньо внаслідок порушення, а також ті докази, які не були б отримані, якби не були отримані перші.
На думку сторони захисту, перелічені вище обставини вже самі по собі дають підстави суду апеляційної інстанції скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження. Оскільки неможливо відмежувати в одному кримінальному проваджені одні й ті самі докази, які в будь-якому разі добуті у результаті провокації злочину. Проте, судом першої інстанції не було надано належної оцінки щодо інших підстав визнання недопустимості доказів по цьому кримінальному провадженню.
Також захисник вказує на те, що під час судового розгляду стороною захисту неодноразово заявлялися клопотання, на ранніх стадія судового процесу про визнання доказів очевидно недопустимим, та на більш пізніх стадіях судового процесу, в тому числі і під час судових дебатів, про визнання доказів недопустимими. У задоволенні таких клопотань судом першої інстанції було відмовлено та у вироку не було надано відповідної оцінки доводам сторони захисту, які також впливали на допустимість доказів.
Так захисник зазначає про те, що суд першої інстанції не надав оцінки наступним обставинам, на які звертала увагу сторона захисту. Апелянт посилається на те, що НСРД проводились саме в рамках кримінального провадження № 001449, яке було внесено до ЄРДР за ч. 2 ст. 115 КК України, що підтверджується змістом клопотань прокурора та ухвалах слідчих суддів. Відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 146 КК України, були внесені до ЄРДР лише 11 січня 2015 року під № 0000006, що підтверджується витягом з ЄРДР від 12 січня 2015 року. В цей же день ОСОБА_15 був затриманий та НСРД були завершені.
З посиланням на вимоги ч. 1 ст. 257 КПК України, захисник зазначає, що стороною обвинувачення під час судового розгляду в суді першої інстанції не надано будь-яких доказів про надання дозволу слідчим суддею на використання результатів НСРД, отриманих в одному кримінальному провадженні, в будь-якому іншому кримінальному провадженні, на що зверталась увага суду стороною захисту. Проте суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 257 КПК України, не надав цим доводам належної оцінки, та поклав докази, отриманні за результатами НСРД, проведених в рамках розслідування кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 115 КК України, в основу обвинувального вироку за ч. 2 ст. 146 КК України.
Окрім того, захисник наголошує на тому, що під час судового розгляду, стороною обвинувачення не надано, а судом першої інстанції не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що ОСОБА_6 здійснював підшукування особи, яка б вчинила будь-які протиправні дії відносно потерпілого. Більш того, під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 із залегендованою особою ОСОБА_12 познайомила особа на ім`я ОСОБА_16 , що саме ОСОБА_16 запропонував ОСОБА_12 «роботу», що саме ОСОБА_16 запропонував організувати зустріч та знайомство ОСОБА_12 із ОСОБА_6 . Проте, особа на ім`я ОСОБА_16 з невідомих причин залишився поза загою органів досудового розслідування, проте відіграв вирішальну роль у вказаному кримінальному провадженні, і який на думку сторони захисту, також як і ОСОБА_12 , є таємним агентом поліції. Саме ОСОБА_16 вийшов на ОСОБА_6 , а не навпаки, саме ОСОБА_16 запропонував ОСОБА_6 викрасти потерпілого та залякати останнього, щоб той виплатив гроші. При цьому, як зазначає захисник, поза увагою суду першої інстанції залишились ті обставини, що ОСОБА_6 вказував про те, що потерпілий проживав в м. Донецьку, йде війна, на що саме ОСОБА_16 вказав, що ці питання вирішується, що саме після цього ОСОБА_16 , з показань ОСОБА_12 , познайомившись, ніби, з останнім, одразу запропонував ОСОБА_12 «роботу». Одночасно судом першої інстанції залишено без задоволення клопотання сторони захисту продоручення органу досудового розслідування (СУ ГУ МВС України в місті Києві) провести слідчі (розшукові) дії щодо встановлення особи та повних анкетних даних ОСОБА_17 , його місцезнаходження та доставки до суду з метою допиту, в тому числі одночасного допиту з залегендованим свідком ОСОБА_12 та обвинуваченим ОСОБА_6 , а також впізнання особи. На переконання захисника, суд першої інстанції дійшов невірного висновку «що підбурювання з боку міліції не мало місце в частині обвинувачення щодо викрадення потерпілого (ч. 2 ст. 146 КК України), оскільки працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, обмежились пасивним розслідуванням з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і проведення досудового розслідування, не впливали на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку був би вчинений ОСОБА_6 поза контролем, правоохоронних органів».
Захисник наголошує на тому, що відбулась провокація злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, з боку ОСОБА_17 , який є таємним міліцейським агентом, і прокурором не було спростовано доводів сторони захисту про співробітництво ОСОБА_17 із правоохоронними органами, та не було доведено відсутність провокації злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК країни.
Окрім того, захисник особливу увагу акцентує на допущені з боку правоохоронних органів грубі порушення професійних прав та гарантій здійснення адвокатської діяльності ОСОБА_6 , яким суд першої інстанції не надав належної оцінки, проте, які тягнуть за собою безумовну недопустимість доказів, отриманих в цьому кримінальному провадженні за результатами усіх НСРД та вагомої частини слідчих дій. Так, відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3950, виданого 3 червня 2011 року Донецькою обласною КДКА, ОСОБА_6 є адвокатом. 4 грудня 2014 року прокурор у кримінальному провадженні старший прокурор відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_7 звернувся до Апеляційного суду міста Києва із клопотаннями про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій. 5грудня 2014 року прокурор у кримінальному провадженні старший прокурор відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_7 доручив проведення негласних слідчих (розшукових) дій - начальнику ГУБОЗ МВС України. Надалі, не припинивши негласні слідчі дії, які проводились відносно ОСОБА_18 із грудня 2014 року, 5 січня 2015 року прокурор міста Києва ОСОБА_19 звернувся до апеляційного суду міста Києва із клопотаннями про надання дозволу на проведення відносно ОСОБА_6 негласних слідчих дій, які за своїм змістом аналогічні заявленим раніше клопотанням, з якими звертався прокурор ОСОБА_7 . 6 січня 2015 року прокурор міста Києва ОСОБА_19 доручив проведення негласних слідчих дій відносно ОСОБА_6 працівникам ГУБОЗ МВС України. При цьому фактичне виконання цього доручення здійснював той же співробітник, що і раніше - старший оперуповноважений ОВС ГУБОЗ МВС України підполковник міліції ОСОБА_20 . Таким чином органом досудового розслідування допущені порушення положень ч. 1 ст. 480 КПК України, оскільки ОСОБА_6 , як адвокат, має особливий процесуальний статус.
Сторона захисту не надавала будь-яких документів щодо статусу ОСОБА_6 , а витяг з реєстру адвокатів, відповідно до якого встановлений статус ОСОБА_6 , як адвоката, наявний у матеріалах справи, датований 19 грудня 2014 роком, був долучений до матеріалів кримінального провадження стороною обвинувачення. Сторона захисту не могла надати відповідні документи, оскільки станом на день виготовлення цього витягу, ОСОБА_6 не був затриманий та йому ще не повідомлялося про підозру. Окрім того, судом першої інстанції не було взято до уваги та не надано належної оцінки тому факту, що вже 5 січня 2015 року, коли із клопотання про проведення НСРД, до апеляційного суду міста Києва звертався прокурор міста Києва ОСОБА_19 , і у клопотаннях вже зазначався статус ОСОБА_6 , як адвоката. Також захисник наполягає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки участі у цьому кримінальному провадженні колишнього прокурора міста Києва ОСОБА_19 , оскільки прокурор міста Києва ОСОБА_19 не мав |відповідних повноважень на прийняття будь-яких процесуальних рішень у цьому кримінальному провадженні, оскільки не був включений у групу прокурорів. Аналогічним чином склалася і ситуація і з повідомленням ОСОБА_6 про підозру, яке також здійснив колишній прокурор міста Києва ОСОБА_19 .
Окрім того, захисник зазначає, що наявні у кримінальному провадженні докази є недопустимими і з інших підстав, передбачених кримінальним процесуальним законом.
Так, протокол огляду предметів від 11 грудня 2014 року, згідно зі змістом якого оглянуто надані ОСОБА_6 . ОСОБА_12 телефони та сім-картки для зв`язку між ними. У протоколі не зазначено про вилучення будь-яких предметів. Більш того, всупереч положень п. 11 Інструкції «Про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду» від 27 серпня 2010 року N 51/401/649/471/23/125 в матеріалах кримінального провадження відсутні постанова про визнання речовим доказом та долучення до матеріалів кримінального провадження вказаних предметів. Під час судового розгляду, вказані предмети не оглядалися.
Що стосується протоколу огляду речей та предметів від 19 грудня 2014 року, згідно з яким оглянуто надані ОСОБА_6 . ОСОБА_12 гроші в сумі 5000 грн. Як наголошує захисник, відповідно до показань свідка ОСОБА_12 , вказані грошові кошти він, нібито, отримав 17 грудня 2014 року від ОСОБА_6 . Проте видача та огляд вказаних грошових коштів відбулися через 2 дні, що вже само по собі ставить під сумнів походження цих коштів. Окрім того, грошові кошти не були належним чином відкопійовані, на двох фото, які містяться у протоколі, неможливо ідентифікувати номера купюр, в самому протоколі номера купюр не вказано, як і не вирішено питання про вилучення цих коштів, а також про визначення цих грошових коштів речовими доказами у кримінальному проваджені та їх подальшої долі.
Щодо протоколу огляду речей та предметів від 5 січня 2015 року, згідно з яким оглянуто надані ОСОБА_6 . ОСОБА_12 гроші в сумі 5000 грн., захисник зазначає, що допущені ті ж самі порушення, які залишились поза увагою суду. Окрім того, апелянт посилається на те, що в обох протоколах огляду зазначено про застосування фотографування на смартфон, проте, у матеріалах кримінального провадження відсутні та в самих протоколах, у якості додатків не вказані носії інформації із відповідними фотографіями. Також вказані грошові кошти не оглядались під час судового розгляду. Всупереч вимог п. 29 Інструкції вказані грошові кошти не здані для зберігання у відповідний підрозділ, про що свідчить відсутність будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин.
Захисник зазначає, що є неналежним та недопустимим доказом протокол обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій мешкає ОСОБА_6 , оскільки під час обшуку в квартирі ОСОБА_6 не було відшукано речей та предметів, які б мали значення для кримінального провадження. Окрім того, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 6 січня 2015 року надано дозвіл на проведення обшуку в квартирі в, якій мешкав ОСОБА_6 до взяття під варту, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . В той же час, зазначена ухвала слідчого суді винесена за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на проведення обшуку, з яким звернувся прокурор міста Києва ОСОБА_19 , який ніколи не мав повноважень прокурора у кримінальному провадженні. Також всупереч положень ч. 2 ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час проведення обшуку рада адвокатів міста Києва жодним способом (в тому числі лист надісланий поштою, телефонограма, телеграма, тощо) не була повідомлена про проведення обшуку в квартирі, в якій мешкав ОСОБА_21 . У зв`язку з чим, рада адвокатів міста Києва була позбавлена можливості направити свого представника для участі у проведенні обшуку та захисту його професійних прав, в тому числі, щодо дотримання адвокатської таємниці, таким чином під час вказаного обшуку були порушені конституційні права ОСОБА_6 на недоторканність житла та порушені його професійні права, як адвоката, чому судом першої інстанції не було надано належної оцінки цім обставинам.
Також захисник зазначає, що з тих же підстав є недопустимим доказом протокол обшуку автомобіля «Лексус» державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 , від 11 січня 2015 року, в якому зафіксовано результати обшуку, виявлення знарядь злочину, протоколом огляду речей та предметів, вилучених під час проведення обшуку в автомобілі НОМЕР_1 від 14 січня 2015 року. Окрім того, захисник звертає увагу, що вказаний обшук проведений без ухвали слідчого судді, на підставі постанови слідчого, в резолютивній частині якою вказується про проведення обшуку автомобіля Лексус державний номерний знак НОМЕР_1 , з метою врятування життя ОСОБА_8 . Проте, враховуючи, що у кримінальному провадженні здійснювався контроль за вчиненням злочину, що ОСОБА_8 перебував під постійним наглядом оперативних працівників ГУБОЗ МВС України та співробітників ВШКР «Сокіл», та жодної секунди не знаходився у вказаному автомобілі, не встановлено, яким чином проведення обшуку сприяло врятуванню життя ОСОБА_8 . Також захисник наголошує, що станом на 14 січня 2015 року не було отримано ухвали слідчого суді на проведення обшуку, за результатами якого було вилучені оглянуті предмети. Більш того, станом на 14 січня 2015 року сторона обвинувачення навіть не зверталася з відповідним клопотанням до слідчого судді, що підтверджується листом голови Голосіївського райсуду міста Києва за № к-20/2015 від 17 вересня 2015 року. Окрім того, всупереч п.9 Інструкції «Про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду» від 27 серпня 2010 року не містять підписів всіх учасників вказаної процесуальної дії, у т.ч. і ОСОБА_6 . Також апелянт звертає увагу на те, що у протоколі огляду речей та предметів від 14 січня 2015 року відсутні будь-які посилання на наявність додатків до цього протоколу.В той же час у матеріалах кримінального провадження наявна фототаблиця до цього протоколу, у якій відсутня інформація, за допомогою якого технічного засобу зроблені відповідні фотографії, а фотознімки, які наявні в фототаблиці, не завірено підписом слідчого, який проводив відповідну слідчу дію, та не скріплені печаткою.
Захисник зазначає також про те, що протокол обшуку в домоволодінні, в якому мешкав ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 від 11 січня 2015 року, яким зафіксовано результати обшуку та виявлення знарядь злочину та протокол огляду речей та предметів, вилучених під час проведення обшуку в домоволодінні, в якому мешкав ОСОБА_6 від 21 січня 2015 року, є недопустимим доказами, оскільки обшук проведений на підставі постанови слідчого, в резолютивній частині якої вказано, що провести обшук з метою врятувати життя ОСОБА_8 , який ніколи не перебував у вказаному помешканні. Вказаний обшук проводився без ухвали слідчого судді, хоча у постанові слідчого наявне посилання на ухвалу слідчого судді від 26 листопада 2014 року, якої не існує взагалі, за відсутності будь-якого повідомлення будь-якої ради адвокатів, у зв`язку з чим під час проведення зазначених слідчих дій не був присутній представник органу адвокатського самоврядування, що є грубим порушення вимог ч. 2 ст.23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Після проведення обшуку із відповідним клопотанням до суду звернувся прокурор міста Києва ОСОБА_19 , який, як зазначає захисник, немає повноважень прокурора у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 . Окрім того, у клопотаннях відсутні посилання на те, що до них додаються документи, які підтверджують повноваження прокурора на участь у кримінальному провадженні. Також в ухвалах слідчих суддів відсутні відомості, чи перевірялись будь-яким чином повноваження прокурора. Також вважаю за необхідне звернути увагу що про проведення зазначених обшуків не була повідомлена рада адвокатів міста Києва.
При цьому, захисник акцентує увагу на те, що в мотивувальній частині вироку, обґрунтовуючи одну із ознак готування до вчинення злочин, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України, суд першої інстанції зробив висновок, що « ОСОБА_6 придбав знаряддя та засоби для заподіяння фізичних страждань ОСОБА_8 , а саме: мотузку,молоток, щіпці, електричний паяльний пристрій, ніж, липку стрічку». Проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставин стороною обвинувачення не надано ні під час досудового розслідування, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Апелянт акцентує також увагу на те, що відповідно до протоколу огляду предметів від 16 січня 2015 року, яким зафіксовано вигляд наданого ОСОБА_8 телефону слідчий ОСОБА_22 провів огляд предметів, наданих 11 грудня 2014 року свідком ОСОБА_12 для огляду під час додаткового допиту як свідка, мобільний телефон чорного кольору ІРопе 5 та банківська платіжна картка «УКРСИББАНК» Visa Gold. Однак, в матеріал кримінального провадження, відсутня будь-яка інформація, що 11 грудня 2014 року свідком ОСОБА_12 для огляду під час додаткового допиту як свідка надавалися мобільний телефон чорного кольору «ІРоnе 5» та банківська платіжна картка «УКРСИББАНК» Visa Gold. В той же час у матеріалах кримінального провадження міститься заява потерпілого, згідно з якою, саме він, потерпілий ОСОБА_8 добровільно надав вказані речі 11 січня 2015 року та розписка ОСОБА_8 , відповідно до якої перелічені вище предмети він отримав 12 січня 2015 року, що виключає можливість проведення огляду зазначених предметів 16 січня 2015 року. Однак, вказані обставини залишились поза увагою суду.
Також захисник зазначає, що заява свідка ОСОБА_12 на ім`я начальника ГУБОЗ МВС України від 4 грудня 2014 року про згоду на участь у контролі за вчиненням злочину, є сумнівною, оскільки допитаний в суді залегендований свідок ОСОБА_12 показав, що в період часу з 21 листопада 2014 року по 6 грудня 2014 року у цьому у кримінальному провадженні він не здійснював будь-яких дій із працівниками міліції, не давав показань та не підписував будь-яких документів, а відтак не міг підписати вказану заяву 4 грудня 2014 року. Також вказані у заяві обставини спростовуються відповіддю МВС України від 7 серпня 2015 року та відповіді МВС України від 29 вересня 2015 року, відповідно до яких ОСОБА_12 в період часу з 21 листопада 2014 року по 11 січня 2015 року, не відвідував приміщення ГУБОЗ МВС України та приміщення СУ ГУМВС України в місті Києві.
Відносно заяви потерпілого ОСОБА_8 на ім`я начальника ГУБОЗ МВС України від 11 січня 2015 року про згоду на участь у контролі за вчиненням злочину, захисник зауважує, що згідно з відповідями МВС України від 7 серпня 2015 року та МВС України від 29 вересня 2015 року ОСОБА_8 в період часу з 21 листопада 2014 року по 11 січня 2015 року також не відвідував приміщення ГУБОЗ МВС України та приміщення СУ ГУМВС України в місті Києві.
Окрім того, захисник наголошує на тому, що суд в порушення положень ст. 23, 95 КПК України прийняв до уваги та оголосив під час судового розгляду показання свідка, що помер до початку судового розгляду, що свідчить також про недопустимість даного доказу.
Апелянт також звертає увагу на те, що у є недопустимими докази - відео та аудіо файлів отриманих за результатами НСРД, оскільки в порушення вимог кримінального процесуального законодавства ДВД диски та флеш носії з аудіо та відео записами, які були дослідженні під час судового розгляду, слідчим не оглядалися та відповідні протоколи ним не складалися, що підтверджується відсутністю посилань на вказані протоколи в переліку проведених в ході досудового розслідування процесуальних дій, що міститься в реєстрі матеріалів досудового розслідування, який доданий до обвинувального акту та в описах матеріалів кримінального провадження, які містяться в кожному томі матеріалів досудового розслідування.
Окрім того, п.3.5 вказаної вище Інструкції передбачено, що негласна слідча (розшукова) дія - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж доручається лише відповідним підрозділам органів внутрішніх справ та Служби безпеки України. Відомості про те, що ГУБОЗ МВС України є таким відповідним підрозділом, який наділений повноваженнями зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, і стороною обвинувачення не надані докази на підтвердження вказаних обставин. Також досліджені під час судового слідства протоколи за результатами проведених НСРД не містять будь-яких даних про те, які технічні пристрої були застосовані для фіксування інформації, кому, ким та в присутності кого такі пристрої вручались та коли, в кого, в чиїй присутності вилучались, ким, коли та в присутності кого, за допомогою якої техніки були створені вторинні носії інформації, долучені до справи. Захисник наголошує також на тому, що всупереч вимог ч. 3 ст. 105 КПК України дослідженні під час судового слідства ДВД диски та флеш носії - не були належним чином запаковані та засвідчені відповідними підписами. Окрім того, по цьому кримінальному провадженню, зміст ДВД дисків, які були досліджені, під час судового слідства, свідчить про те, що файли, які на них містяться, записані вже після обрання запобіжного заходу ОСОБА_6 .
Також захисник акцентує увагу на тому, що допитаний під час судового слідства свідок ОСОБА_12 показав, що технічні засоби він отримував безпосередньо в ГУБОЗ МВС України, самостійно не здійснював вмикання або вмикання технічного засобу. Який саме технічні засіб був використаний, ОСОБА_12 пояснити не зміг, як і не зміг пояснити, чи складалися відповідні протоколи про вручення йому технічного засобу, про виїмку в нього технічного засобу, та чи були присутні при цьому понятті. В той же час, згідно з відповідями МВС України, ОСОБА_12 в період проведення досудового розслідування жодного разу не знаходився у приміщенні ГУБОЗ МВС України. За таких обставин захисник наполягає, що НСРД у вигляді аудіо та відео контролю особи, якщо вони дійсно проводилося, були здійснені, у непроцесуальний спосіб, з чисельними грубими порушеннями вимог КПК України, а тому є недопустимими доказами.
Окремо захисник звертає увагу на те, що з реєстру матеріалів досудового розслідування пп.17-22 вказані протоколи за результатами проведення НСРД аудіо відео контроль особи ОСОБА_23 , проте, згідно з графою 5 реєстру по пунктах 17-22 нічого не вилучалось. В самих протоколах не зазначено що додатками до них є будь-які носії інформації.Згідно з п.16 реєстру в матеріалах кримінального провадження наявний протокол за результатами проведення контролю за вчиненням злочину. Згідно зазначеного протоколу будь-яких носіїв інформації в додатках не зазначено. Також, окрім реєстру матеріалів досудового розслідування, в матеріалах кримінальної справи наявний й інший документ, який підтверджує перелік документів, які були наявні в матеріалах досудового розслідування на час їх відкриття стороні захисту, яким є опис документів, що знаходиться у матеріалах досудового розслідування. В цих описах зазначено: у томі № 1 під пунктом № 70 - диск № 3941, під пунктом № 72 - диск № 3995, під пунктом № 75 - диск № 3782, під пунктом № 77 - диск 3804. Будь-яких інших посилань, на наявність в матеріалах кримінального провадження в цьому та інших томах, будь-яких первинних чи вторинних і носіїв інформації - не має. В тому числі відсутні будь-які посилання на існування в матеріалах кримінального провадження флеш носіїв №№ 3779, 3780, 3910, 3911, 3964, 3996. У матеріалах кримінального провадження, згідно реєстру та опису, також відсутні протоколи дослідження інформації, отриманої при застосуванні технічних засобів, складання яких передбачено ч. 1 ст. 266 КПК України. Відсутність в матеріалах кримінального провадження вказаних протоколів, вкотре ставить під сумнів процесуальне походження відповідних носіїв інформації. Окрім того, захисник вказує про те, що судовий розгляд по цьому кримінальному провадженню розпочався в березні 2015 року. На підготовчому судовому засіданні стороною обвинувачення було долучено усі матеріали досудового розслідування, у тому числі і носії інформації згідно опису справи. І лише у вересні 2015 року сторона обвинувачення заявила про долучення доказів у вигляді флеш носіїв №№ 3779, 3780, 3910, 3911, 3964, 3996. При цьому прокурор, заявляючи клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження флеш носіїв, пояснив, що до цього часу вони перебували у службовому сейфі слідчого Генсицького, що лише у вересня він отримав вказані носії інформації, із супровідним листом слідчого, після чого опечатав їх своїм підписом та печаткою канцелярії прокуратури міста Києва. При цьому вказані докази в порядку, передбаченому ч. 9 ст. 290 КПК України, стороні захисту не відкривались. Окрім того, ОСОБА_6 під час судового розгляду категорично заперечив наявність його голосу на аудіозаписах телефонних розмов за номером телефону НОМЕР_2 , а також категорично вказав, що відеозаписи, отримані за результатами НСРД, аудіо та відео контроль особи - змонтовані. Однак, сторона обвинувачення, яка зобов`язана доказувати допустимість доказів, на які вона посилається, під час досудового розслідування, маючи всі необхідні процесуальні повноваження, не ініціювала відповідних експертних досліджень. Стороною захисту під час судового розгляду двічі заявлялися письмові клопотання про призначення комплексної комп`ютерно-технічної та фоноскопічної експертизи аудіо та відеофайлів, отриманих за результатами НСРД, проте, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні таких клопотань.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, потерпілого та його представників, прокурора, які заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши за клопотанням сторін повторно докази у кримінальному провадженні, допитавши свідка, провівши судові дебати та надавши обвинуваченму останнє слово, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та розглянувши провадження в їх межах, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст.. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
При цьому, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу

Згідно ст.. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Разом з тим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , не в повній мірі дотримався вище вказаних вимог закону.

Органом досудового слідства ОСОБА_6 та ОСОБА_11 обвинувачувалися у готуванні до умисного вбивства викраденої людини за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів та з метою приховати інший злочин за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 14 п.п. 3, 6, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України та у закінченому замаху на викрадення та позбавлення волі людини з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що мало супроводжуватися заподіянням фізичних страждань та спричинити тяжкі наслідки за правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 146 КК України.
В ході судового розгляду державним обвинувачем змінене обвинувачення ОСОБА_11 шляхом виключення з нього інкримінування дій про готування до умисного вбивства ОСОБА_8 та перекваліфіковані дії ОСОБА_11 з ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 146 на ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 146 КК України у зв`язку з відсутністю доказів намірів у нього на спричинення тяжких наслідків.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що в обґрунтування доведеності вини обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ч.2 ст.15, ч.3 ст.146 КК України сторона обвинувачення не конкретизувала, якими саме доказами це підтверджується, але загалом посилалась на показання легендованого свідка ОСОБА_12 . Однак відповідні висновки і посилання зроблені без належного врахування діючого законодавства, у значній своїй мірі є неповними, містять суперечності і погодитись з ними неможливо.
Як вбачається із матеріалів справи, всі злочини, які органом досудового слідства були поставлені у вину обвинуваченим, були викриті внаслідок проведення оперативних заходів, вчинених працівниками правоохоронних органів із участю громадянина, іменованого як ОСОБА_12 , який діяв за вказівками працівників міліції, а в подальшому давав показання у якості свідка.
Залишились неспростованими прокурором доводи захисту про те, що ОСОБА_12 приймає участь під цими ж анкетними даними в іншому кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000349 щодо обвинувачення іншої особи за ст.115 КК України, яке розглядається Пустомитівським районним судом Львівської області, що підпадає під дію висновків Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Весєлов та інші проти Російської Федерації», і вказує на те, що ОСОБА_12 слід вважати у цій справі секретним (таємним) агентом міліції, який діяв за вказівками працівників міліції.
Згідно ч. 3 ст. 271 КПК України під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.
Під час судового розгляду суд неодноразово звертав увагу прокурора на необхідність перевірки заяв про провокацію злочину, однак прокурор будь-яких доказів на спростування доводів захисту не подавав, не вживав будь-яких дій, направлених на перевірку заяви про провокацію, посилаючись на власну думку про необґрунтованість таких заяв, тому суд оцінює відповідні доводи на підставі наявних у справі доказів та із врахуванням доводів учасників процесу в судовому засіданні.
Судом допитаний із належною повнотою свідок, який діяв за завданням працівників міліції при проведенні оперативних заходів, ретельно досліджено зміст письмових доказів та всебічно проаналізовано відео- та аудіозаписи. При цьому заяви про провокацію злочину не спонукали прокурора вжити будь-яких активних заходів, навіть під час допиту легендованого свідка, хоч відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у наведених вище рішеннях, обов`язок спростування заяв обвинувачених про провокацію злочину із сторони працівників правоохоронних органів лежить на прокуратурі.
Доведеність факту вчинення злочину внаслідок провокацій (підбурювання) із сторони працівників міліції чи осіб, які діяли за їх завданням виключає як використання доказів, здобутих внаслідок цих дій, так і притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин, вчинений за даних обставин.
Аналіз показань ОСОБА_12 , відтворених у судовому засіданні відео- та аудіозаписів розмов ОСОБА_12 з ОСОБА_6 , зміст відповідних процесуальних документів не дозволяють суду зробити висновок щодо відсутності провокування ОСОБА_6 .
Суд вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази обставин, які б вказували на те, що ОСОБА_6 особисто ініціював розмови або надавав ОСОБА_12 в будь-якій формі вказівки вчиняти дії, повідомляв про власні наміри вчинити дії, пов`язані із позбавленням життя ОСОБА_8 . На противагу цьому з досліджених судом доказів вбачається, що незважаючи на певне нерозуміння з боку ОСОБА_6 , відсутність його безумовної і чіткої згоди на пропозиції «таємного агента», ОСОБА_12 щонайменше тричі наполегливо пропонував ОСОБА_6 вирішити питання про позбавлення потерпілого життя та приховати тіло.
За таких обставин, покази свідка ОСОБА_12 щодо його особистих вражень і висновків про те, що у розмовах із ним ОСОБА_6 просив його допомогти саме вбити потерпілого та знищити труп за допомогою спеціальних хімічних розчинів суперечать критерію доведення «поза розумним сумнівом», оскільки суд при дослідженні змісту таких розмов до подібного висновку не дійшов. З урахуванням наведеного, показання свідка ОСОБА_12 суд вважає частково не щирими, не логічними і недостовірними, а враховуючи наведені дані про його особу такими, що критерію поза розумним сумнівом не відповідають в окремих відомостях, а тому відкидає їх як доказ тієї частини обвинувачення, яка пов`язана із вбивством та тяжкими наслідками викрадення.
Будь-яких інших доказів вчинення активних дій або висловлення намірів вчинити вбивство або заподіяти тяжкі наслідки викрадення з боку жодного із обвинувачених, окрім негласних слідчих (розшукових) дій за участю ОСОБА_12 , з матеріалів справи не вбачається.
Встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, а саме: цілеспрямоване звернення ОСОБА_12 безпосередньо до ОСОБА_6 , наполегливі переконання у необхідності вчинення вбивства, пряме підтвердження неодноразовості вчинення відповідних дій, дають підстави суду вважати, що стороною обвинувачення не доведено, що не було факту підбурювання у частині вчинення вбивства та заподіяння тяжких наслідків викрадення.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції докази обвинувачення у вказаній вище частині обвинувачення визнав недопустимими. При цьому суд дійшов висновку, що допустимими і такими що не суперечать закону докази, які стосуються іншої частини обвинувачення, а саме вчинення діянь, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України, оскільки сукупністю досліджених у справі доказів підтверджується наявність умислу ОСОБА_6 на викрадення ОСОБА_8 , відсутність будь-яких провокацій з боку працівників правоохоронних органів або осіб, що діють за їх вказівкою («агентів») щодо саме такого виду злочину, вчинення ОСОБА_6 спроб викрасти потерпілого або іншим незаконним способом спонукати потерпілого до сплати йому коштів раніше виникнення обставин цього кримінального провадження, що вказує на послідовну реалізацію відповідного злочинного наміру. Із змісту розмов таємного агента ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що саме ОСОБА_6 ініціював обговорення способів викрадення ОСОБА_8 , саме ОСОБА_6 доручав ОСОБА_12 вчиняти конкретні дії з організації цього злочину, добровільно передавав гроші, фотознімки та інші речі, необхідні для вчинення злочину, орендував для цього будинок, залучив ОСОБА_11 як співучасника злочину.
Суд першої інстанції вказав, що аналіз зібраних та досліджених у ході судового розгляду доказів дає підстави стверджувати те, що готування до вбивства було спровоковане працівниками правоохоронних органів, оскільки фізична особа, яка діяла за їх вказівками вийшла за межі «пасивного розслідування», вплинувши на обвинуваченого та схиливши його до вчинення злочину.
Проте, як встановлено у ході судового розгляду, ініціатива на вчинення злочину, передбаченого ст.ст.14,115 КК України, виходила саме від громадянина ОСОБА_12 , який діяв за завданням правоохоронних органів, із зазначених вище доказів вбачається всі зустрічі між ОСОБА_6 та ОСОБА_24 були ініційовані саме ОСОБА_12 , саме він пропонував способи і час контактів між ними засобами телефонного зв`язку, саме ОСОБА_12 вперше висловлено ініціативу щодо готування до вбивства, саме ним було вперше висловлено пропозицію щодо способів знищення тіла, саме ним було визначено час і місце викрадення та передачі потерпілого ОСОБА_6 .Вказані обставини повністю узгоджуються із показами свідка ОСОБА_12 в судовому засіданні та дослідженими судом відеозаписами.

Зважаючи на наведене у своїй сукупності суд першої інстанції дійшов висновку, що вперше ініціатива на вчинення вбивства ОСОБА_8 надійшла від ОСОБА_12 , який діяв за завданням працівників правоохоронних органів. В подальшому ОСОБА_12 послідовно і цілеспрямовано спонукав ОСОБА_6 до необхідності позбавлення життя ОСОБА_8 , що судом визнано як провокація до вчинення злочину, оскільки такі дії є проявом провокації правоохоронних органів до вчинення злочину.
Суд першої інстанції врахував, що прокурором не вжито будь-яких заходів на спростування заяви про провокацію, що є прямим його обов`язком виходячи зі змісту п.48 постанови ЄСПЛ у справі «Баннікова проти Російської Федерації».
Окрім того, як зазначено у вироку, висновок про наявність провокації судом зроблено виключно на доказах, які надані органом досудового розслідування.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що підбурювання з боку міліції не мало місце в частині обвинувачення щодо викрадення (ч. 2 ст. 146 КК України), оскільки працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, обмежились пасивним розслідуванням з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і проведення досудового розслідування, не впливали на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку був би вчинений ОСОБА_6 поза контролем правоохоронних органів.
У даній справі суд дійшов висновків про те, що ОСОБА_12 та працівники міліції не вийшли за межі негласних агентів і не спровокували злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України, в цій частині «приєдналися» до злочинної діяльності ОСОБА_6 , а не ініціювали її, однак вийшли за межі негласних агентів і спровокували злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 146 КК України, ч. 1 ст. 14, п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

В оскаржуваному вироку суд послався на те, що обвинувачений ОСОБА_6 винуватим себе у вчиненні інкримінованих злочинів визнав частково, а саме визнав вину щодо замаху на викрадення, однак заперечив перебування у змові із іншим обвинуваченим, наміри заподіяти йому фізичні страждання та готування до вбивства, та вказав про те, що декілька років тому працював у ТОВ «SDS», яке заборгувало йому заробітну плату, розмір боргу було підтверджено судовим рішенням, однак, рішення не виконувалось державним виконавцем через початок процедури ліквідації. Ліквідатором ТОВ «SDS» будо призначено ОСОБА_8 , який спочатку визнавав вказаний борг в розмірі 150 000 грн., але потім відмовився його виплачувати. Вперше він звернувся до ОСОБА_8 з питань виплати боргу по зарплаті у вересні 2010 року, потім направляв письмові звернення з приводу неправомірних дій арбітражного керуючого в різні державні та правоохоронні установи, через що було порушено кримінальну справу. Після початку бойових дій він виїхав з м. Донецька в м. Київ, знімав квартиру, заснував юридично-бухгалтерську фірму «Рішення Є!». Випадково в м. Києві познайомився із особою, який назвався ОСОБА_25 , капітаном якоїсь правоохоронної установи та який погодився допомогти вирішити питання про повернення боргу. Під час спілкування він довіряв ОСОБА_26 , вважав його допомогу такою, що буде виконана в межах закону. Виконуючи його доручення, ОСОБА_26 підшукав осіб, які приблизно у вересні 2014 року подзвонили йому, передали слухавку ОСОБА_8 , він по телефону запропонував потерпілому віддати борг, на що той не погодився. Після цього ОСОБА_26 розповів, що із потерпілим в центрі Києва стався конфлікт, скориставшись перебуванням у людному місці, потерпілий голосно кричав та втік, тому підшукані особи не впорались із завданням. У подальшому приблизно 10-12 листопада 2014 року під час розмов із ОСОБА_26 у нього виник умисел викрасти і налякати ОСОБА_8 , він усвідомлював неправомірність своїх дій, але йому потрібні були гроші. Надалі ОСОБА_26 познайомив його із особою на ім`я ОСОБА_27 , який погодився викрасти потерпілого з м. Донецьк та привезти його в м. Київ. За порадами ОСОБА_26 він підігрував ОСОБА_27 у розмовах про викрадення, не заперечував проти можливого вбивства потерпілого, але насправді таких намірів не мав і лише намагався створити враження серйозного чоловіка. У подальшому він декілька разів зустрічався в м. Києві із ОСОБА_27 , вони під час особистих зустрічей та телефонних розмов обговорювали викрадення ОСОБА_8 , він передав ОСОБА_27 10 тис. грн. на витрати по транспортуванню потерпілого. ОСОБА_27 пообіцяв привезти ОСОБА_8 11 січня 2015 року. Він попросив свого підлеглого ОСОБА_11 зняти йому будинок поблизу Києва, де він міг би утримувати потерпілого. ОСОБА_11 зняв будинок в с. Красне Обухівського району, 10 січня 2015 року вони поїхали туди на автомобілі, який він орендував у свого знайомого. Там вони переночували, вранці з`їздили на ринок в м. Обухів. 11 січня 2015 року по телефону він домовився із ОСОБА_27 про передачу ОСОБА_8 в с. Григорівка. Перед виїздом він повідомив ОСОБА_11 про те, що зараз в цей будинок привезе людину, яку треба буде утримувати. Що на це відповідав ОСОБА_11 він не пам`ятає. Він під`їхав сам на автомобілі в с. Григорівка на місце, що вказав ОСОБА_27 , у автомобілі якого перебував зв`язаний потерпілий із шапкою на очах. ОСОБА_27 запропонував підняти шапку, він впізнав ОСОБА_8 , після чого його затримали працівники міліції. Під час затримання та обшуку було порушено законодавство. Викраденого потерпілого він мав намір привезти в орендований будинок у нелюдному місці із гарним під`їздом, де хотів, використовуючи факт насильного викрадення шляхом психологічного тиску, налякати і примусити потерпілого розповісти про місце зберігання коштів та переконати повернути йому борг, намірів вбивати чи спричиняти тілесні ушкодження він не мав. Зі слів ОСОБА_27 він розумів, що той пропонує вбивство потерпілого, але не заперечував йому для створення уяви безпеки ОСОБА_27 , щоб запевнити його в тому, що потерпілий не буде звертатись до міліції. ОСОБА_11 він нічого не розповідав про свої наміри, його вказівки підлеглому були звичайними для їх роботи, у них робочі відносини. Він просив ОСОБА_11 побути із ним, оскільки хвилювався. Із ОСОБА_11 вони не обговорювали додаткову платню за послуги, пов`язані із викраденням потерпілого, оскільки той отримував дохід від діяльності фірми. Ніяких спеціальних засобів та речей для утримання чи вбивства потерпілого він не купував, сумку і пакети він придбав для перевезення двох ковдр, які брав із квартири в орендований будинок. Злочин він вчинив виключно завдяки провокаціям ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , яких в ході тривалого спілкування через певний тиск та наполегливість почав побоюватись.

Відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_11 , викладеними у вироку, він в судовому засіданні не визнав своєї вини повністю, показав, що після переїзду з м. Донецька до м. Київ через військові дії працював в юридично-бухгалтерській фірмі «Рішення Є!» юристом у раніше знайомого ОСОБА_6 . Отримував офіційну зарплатню, із ОСОБА_6 у них були ділові стосунки як керівника та підлеглого. Він часто виконував різні побутові доручення ОСОБА_6 , тому зазначені в обвинуваченні вказівки сприймав як звичайні, пов`язані із діяльністю фірми. В кінці 2014 року ОСОБА_6 просив його орендувати будинок у передмісті Києва на нетривалий період для невідомих йому програмістів. Для виконання цього доручення він використовував надані ОСОБА_6 мобільні телефони, в мережі Інтернет працював лише в комп`ютерному клубі, а також виїжджав декілька разів у різні райони області. Після 8 січня 2015 року по телефону він знайшов будинок в с. Красне Обухівського району, куди вони поїхали разом із ОСОБА_6 , який підписав договір оренди із господаркою. Після цього ОСОБА_6 запропонував йому залишитись із ним та попрацювати над справами фірми, на що він погодився та відмінив свої особисті плани. За його пропозицією вони повернулись до м. Києва, щоб забрати його ноутбук та інші речі. Також вони заїжджали до ОСОБА_6 , де він допоміг останньому загрузити якісь речі до багажника автомобіля, зокрема ковдри, фотоапаратуру. У будинку вони переночували, вранці він працював над складенням документів, а потім на пропозицію ОСОБА_6 з`їздили на ринок в м. Обухів, де той купив сумку та мішки, не повідомивши йому для якої мети. ОСОБА_6 періодично говорив по телефону, але з ким і про що - він не прислухався. Повернувшись у будинок, після розмови по телефону ОСОБА_6 повідомив йому, що насправді він просить його допомогти у проведенні операції і розповів, що в цей будинок невдовзі привезуть якусь людину із АТО, яку йому треба буде утримувати. Він сприйняв цю пропозицію таким чином, що він повинен прийняти участь в антитерористичній операції під контролем правоохоронних органів. Він розхвилювався і відмовився, тоді ОСОБА_6 сказав, що він може їхати додому лише через 1-2 години після повернення із зустрічі, на яку ОСОБА_6 поїхав сам. Чекаючи ОСОБА_6 , він зібрав свої речі. Через деякий час він побачив людей у камуфляжній формі, злякався і вибіг на другий поверх, відкрив двері після повідомлення міліції. Про викрадення саме ОСОБА_8 дізнався від працівників міліції, ОСОБА_6 йому це не повідомляв. ОСОБА_8 він раніше наглядно знав через те, що приймав участь у судових спорах ОСОБА_6 із ним з приводу зарплати в м. Донецьку. В орендованому будинку були інструменти, так як там не було завершено ремонтні роботи. ОСОБА_6 із дому взяв ковдри в будинок. Виконувані ним завдання ОСОБА_6 та свої дії він вважав правомірними.

Суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_6 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України, послався на:

- показання в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 про те, що приблизно у серпні 2014 року із ним в м. Києві зустрілись незнайомі чоловіки спортивного вигляду, вимагали повернути борг, передали слухавку ОСОБА_6 , з яким вони поспілкувались, він пояснив причини неможливості виконання вимог ОСОБА_6 , після чого він пішов, але ці люди йому погрожували, намагались його фізично затримати, тому він виїхав із родиною в м. Харків. В грудні до нього зателефонували працівники міліції і розповіли про загрозу його життю, наявність оперативної інформації про замах на його вбивство, тому він погодився прийняти участь у викритті злочинців. 11 січня 2015 року була проведена операція, під час якої було затримано обвинувачених. У автомобілі його привезли на місце працівники міліції, з його згоди зв`язали і наділи шапку на обличчя. Коли ОСОБА_6 підійшов до нього, зняв з обличчя шапку і впізнав його міліція провела затримання. ОСОБА_6 він раніше знав, оскільки із ним судився щодо боргу по зарплаті ТОВ «SDS» в м. Донецьку, де він проводив ліквідацію юридичної особи. Борг ОСОБА_6 він не міг сплатити через недостатність коштів фірми та відповідно до визначеної законом процедури погашення боргів. Із ОСОБА_11 він не знайомий. Підтримав свій цивільний позов в повному обсязі, посилаючись на порушення сну, душевні хвилювання через загрозу життю. Вважав, що ОСОБА_11 прийняв участь у злочині, будучи обізнаним і злочинними намірами ОСОБА_6 та надавши мовчазну згоду. Підтримав обвинувачення в раніше пред`явленому обсязі та просив призначити максимальне покарання для обох обвинувачених.
- показання свідка ОСОБА_12 , до якого було застосовано заходи безпеки зі стадії досудового розслідування (дані змінені), який, будучи допитаним в судовому засіданні із дотриманням положень ч.9 ст. 352 КПК України, показав, що 20 листопада 2014 року познайомився в м. Києві із ОСОБА_6 , який запропонував йому роботу, яка полягала у перевезенні боржника з м. Донецьк до м. Києва. Вони обумовили способи зв`язку за спеціально визначеними телефонами, ОСОБА_6 повідомив йому відомості про боржника ОСОБА_28 . Про злочинні наміри ОСОБА_6 він повідомив міліцію та погодився приймати участь у викритті злочинця, тому надалі він записував розмови із ним спеціальними засобами, наданими працівниками міліції. ОСОБА_6 розповідав йому, що раніше вже намагався повернути борг, наймав людей, які не змогли привезти боржника. На послідуючих зустрічах ОСОБА_6 передав фотознімки потерпілого, гроші загальною сумою 10000 грн. в якості авансу, поясняв, що викрадення потерпілого необхідне для отримання від нього інформації про місцезнаходження та способи отримання коштів із його банківських карток. ОСОБА_6 обіцяв самостійно знайти будинок у передмісті, говорив, що у нього є помічник для утримання потерпілого, але хто саме не казав. 10 січня 2015 року він подзвонив ОСОБА_6 і повідомив про те, що вже везе потерпілого із м. Донецьк. Вони домовились про передачу викраденого наступного дня в Обухівському районі. 11 січня 2015 року після підтвердження ОСОБА_6 особи потерпілого, який перебував в автомобілі, та передачі його речей, ОСОБА_6 був заарештований працівниками міліції. Із ОСОБА_6 його познайомив ОСОБА_16 , з яким він випадково познайомився в кафе та якому він розповідав, що є колишнім військовим та має потребу у роботі. ОСОБА_11 він ніколи не бачив і не знайомий із ним;
- показання свідка ОСОБА_29 про те, що за об`явою по телефону домовилась про оренду власного будинку в с. Красне Обухівського району із особами, які назвались програмістами, підписали договір на два тижні, здала будинок саме обвинуваченим, договір підписаний ОСОБА_6 , виявлені в будинку під час обшуку інструменти їй не належать;
- показання свідків ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 про те, що вони приймали участь у слідчих діях у цьому кримінальному провадженні в якості понятих, та підтвердили достовірність викладених у відповідних процесуальних документах відомостей, зокрема, свідок ОСОБА_33 вказав на те, що при затриманні ОСОБА_6 та обшуку його автомобіля було виявлено кляп, господарську сумку, пластикові стяжки, а свідок ОСОБА_34 вказав на те, що при затриманні ОСОБА_11 розповідав, що будинок зняв за вказівкою свого керівника, в будинок мали привезти людину із зони АТО, щоб отримати інформацію;
- показання свідка ОСОБА_35 про те, що він перебуває у дружніх відносинах із ОСОБА_6 , якому іноді дає користуватись своїм автомобілем Лексус. На початку року він дав автомобіль ОСОБА_6 для важливої зустрічі, але наступного дня той не повернув автомобіль та не відповідав на телефон, пізніше виявилось, що його автомобіль вилучений міліцією;
- письмові і речові докази, зокрема:
- протокол огляду предметів від 11 грудня 2014 року, згідно з яким оглянуто надані ОСОБА_6 . ОСОБА_12 телефони та сім-картки для зв`язку між ними;

- протокол огляду речей та предметів від 19 грудня 2014 року, згідно з яким оглянуто надані ОСОБА_6 . ОСОБА_12 гроші в сумі 5000 грн.;

- протокол огляду предметів від 5 січня 2015 року, згідно з яким оглянуто надані ОСОБА_6 . ОСОБА_12 копія паспорту та фотознімки ОСОБА_8 ;

- протокол огляду речей та предметів від 5 січня 2015 року, згідно з яким оглянуто надані ОСОБА_6 . ОСОБА_12 гроші в сумі 5000 грн.;

- протокол огляду предметів від 15 січня 2015 року, згідно з яким оглянуто наданий ОСОБА_6 . ОСОБА_12 телефон та сім-картку для зв`язку між ними;

- протоколи, які складені за результатами проведення негласної слідчої дії аудіо- та відеоконтролю особи ОСОБА_6 , якими підтверджується обставини зустрічей та зміст розмов ОСОБА_6 та ОСОБА_12 ;
- протоколи, які складені за результатами проведення негласної слідчої дії - візуальне спостереження за ОСОБА_6 , якими зафіксовано обставини зустрічей ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , ОСОБА_11 ;
- протоколи, які складені за результатами проведення негласної слідчої дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж контроль за телефонними розмовами та іншими видами інформації які передаються телефонним каналам зв`язку за номерами мобільних телефонів, якими користується ОСОБА_6 , якими підтверджується зміст розмов між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 ;
- протоколи обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій мешкає ОСОБА_6 , від 11 січня 2015 року, яким зафіксовано результати обшуку, вилучення телефонів;

- протокол огляду речей вилучених під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій мешкає ОСОБА_6 , від 12 січня 2015 року;

- протокол обшуку у домоволодінні, в якому мешкав ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 від 11 січня 2015 року, яким зафіксовано результати обшуку та виявлення знарядь злочину;

- протоколи огляду речей та предметів, вилучених під час проведення обшуку в домоволодінні в якому мешкав ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_3 від 21 січня 2015 року, яким зафіксовано вигляд знарядь злочину ;

- договір оренди від 10 січня 2015 року, яким підтверджується оренда ОСОБА_6 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , з метою вчинення злочину;

- протокол обшуку автомобіля «Lexus» державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 від 11 січня 2015 року, в якому зафіксовано результати обшуку, виявлення знарядь злочину;

- протокол огляду речей та предметів, вилучених під час проведення обшуку в автомобілі «Lexus» державний номерний знак НОМЕР_1 від 14 січня 2015 року;

- протокол огляду предметів від 16 січня 2015 року, в якому зафіксовано вигляд наданого ОСОБА_8 телефону;

- протокол огляду від 11 січня 2015 року, в якому зафіксовано огляд помешкання ОСОБА_11 ;

- протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 12 січня 2015 року із додатками, в якому зафіксовано зустрічі ОСОБА_6 та ОСОБА_12 ;

- заяву свідка ОСОБА_12 на ім`я начальника ГУБОП МВС України від 4 грудня 2014 року про згоду на участь у контролі за вчиненням злочину;

- заяву потерпілого ОСОБА_8 на ім`я начальника ГУБОП МВС України від 11 січня 2015 року про згоду на участь у контролі за вчиненням злочину;

- оголошені в судовому засіданні показання свідка ОСОБА_14 , що помер до початку судового розгляду, який будучи понятим підтвердив обставини і відомості, викладені у складених за його участю процесуальних документах;

- відтворені в судовому засіданні відеозаписи, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустрічі ОСОБА_6 з ОСОБА_11 в м. Києві, під час однієї з яких вони кладуть речі в автомобіль «Лексус», на якому надалі вони виїхали в Обухівський район та на якому ОСОБА_6 прибув на зустріч із ОСОБА_12 для передачі ОСОБА_8 ;

- відтворені в судовому засіданні аудіозаписи, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме телефонні розмови ОСОБА_6 з ОСОБА_12 , під час однієї з яких вони обговорювали підбір фотознімків ОСОБА_36 ;

- відтворені в судовому засіданні аудіозаписи, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме телефонні розмови ОСОБА_6 з ОСОБА_11 , під час яких вони обговорювали необхідність та порядок передачі фотознімків, способи наступних контактів між ними, ОСОБА_12 повідомив про те, що «клієнт у мене», ОСОБА_6 повідомив про готовність «прийняти груз з машини машину» в Обухівському районі поблизу с. Красне, також вказував на те, що він зняв будинок, приїде на чорному Лексусі, має намір приглянути та розвідати місце передачі, ОСОБА_12 запропонував місце зустрічі в с. Григорівка на покинутому заводі, на що ОСОБА_6 погодився і надалі тривалий час уточняв маршрут руху;

- відтворені в судовому засіданні відеозаписи, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустріч ОСОБА_6 з ОСОБА_12 в м. Києві, під час якої вони обговорюють плани викрадення потерпілого, зокрема, ОСОБА_6 передав гроші ОСОБА_12 , вказав на те, що він поки що має фотографію об`єкта лише з паспорту, посилався на те, що він буде знімати будинок у передмісті Києва, підтвердив, що розуміє «в які ігри грає» (флеш-карта 3780);

- відтворені в судовому засіданні відеозаписи, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустріч ОСОБА_6 з ОСОБА_12 в м. Києві, під час якої вони обговорюють плани викрадення потерпілого, зокрема, ОСОБА_6 передав фотознімки потерпілого ОСОБА_12 , вказує на те, що у нього є помічник, який може охороняти потерпілого, поки він буде спати, вказує на те, що посередник між ними виявився ненадійним, але він не передумає і наполягає на виконанні замовлення ( флеш-карта 3910);

- відтворені в судовому засіданні відеозаписи, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустріч ОСОБА_6 з ОСОБА_12 в м. Києві, під час якої вони обговорюють плани викрадення потерпілого, зокрема, ОСОБА_6 вказує на те, що все необхідне для охорони потерпілого він купить сам, в тому числі, молоток, завданням ОСОБА_12 є доставка потерпілого та належних йому телефонів, ноутбука і банківських карток, при передачі його помічник не буде присутнім ( флеш-карта 3911);

- відтворені в судовому засіданні відеозаписи, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустріч ОСОБА_6 з ОСОБА_12 в м. Києві, під час якої вони обговорюють плани викрадення потерпілого та наступні способи контактів між ними (флеш-карта 3964);

- відтворені в судовому засіданні відеозаписи, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустріч ОСОБА_6 з ОСОБА_12 в с. Григорівка Обухівського району, під час якої ОСОБА_6 під`їхав на місце зустрічі на чорному Лексусі, вони обговорили погоду в Донецьку, ОСОБА_12 віддав ОСОБА_6 телефон і картки потерпілого, ОСОБА_6 підійшов до автомобіля ОСОБА_12 , який відкрив задні праві дверцята і запропонував ОСОБА_6 впізнати потерпілого, ОСОБА_6 підняв шапку із обличчя ОСОБА_8 , підтвердив особу потерпілого словами «так, це він», після чого відбулося затримання ОСОБА_6 працівниками міліції ( флеш-карта 3996);

- виконавчий лист, судовий наказ, постанова Господарського суду Донецької області, статут, свідоцтво, довідки, трудова книжка, матеріали переписки із судами, прокуратурою та іншими органами, з яких вбачається те, що ТОВ «SDS» заборгувало ОСОБА_6 зарплату на загальну суму 112 549 грн. 99 коп., ліквідатором ТОВ «SDS» був ОСОБА_8 ;

- висновок судово-психіатричного експерта № 87 від 5 лютого 2015 року, згідно з яким за результатами поведеної у справі комплексної судово-психологічної експертизи встановлено те, що ОСОБА_6 не виявляв ознак будь-якого психічного розладу, і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними;

- висновок судово-психіатричного експерта № 97 від 10 липня 2015 року, згідно з яким за результатами поведеної у справі комплексної судово-психологічної експертизи встановлено те, що ОСОБА_11 не виявляв ознак будь-якого психічного розладу, і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

При цьому суд першої інстанції послався на те, що доводи захисту про визнання окремих доказів недопустимими з мотивів невідкриття їх стороні захисту, про вчинення злочинів окремими працівниками міліції та прокуратури при складанні наявних у цій справі процесуальних документів безпідставними, оскільки вони спростовуються наявною сукупністю доказів.

Також судом зазначено про те, що доводи обвинувачення щодо визначення саме ОСОБА_6 дати передачі йому викраденого потерпілого, не знайшли об`єктивного підтвердження та спростовуються дослідженими судом доказами, зокрема, свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що така дата ним була визначена за вказівкою оперативних працівників, однак, як зазначив суд, такі обставини не змінюють правової кваліфікації діяння ОСОБА_6 , але впливають на зміст і обсяг доведеного під час судового розгляду обвинувачення.
Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що мотив ОСОБА_6 на вчинення викрадення людини доведено сукупністю зібраних по справі та досліджених в судовому засіданні доказів, з яких вбачається, що саме через відмову ОСОБА_8 виплатити ОСОБА_6 заборгованість по заробітній платі та компенсацію втрати частини заробітної плати між ними виникли неприязні відносини, що призвело до тривалих судових спорів. У зв`язку з цим у ОСОБА_6 виник умисел на викрадення ОСОБА_8 та примушення останнього шляхом заподіяння йому фізичних страждань перерахувати на свою користь кошти ТОВ «SDS», розпорядником яких є ОСОБА_8 . При цьому до вчинення інкримінованого злочину ОСОБА_6 вже вчиняв неправомірні дії щодо примушування ОСОБА_8 виплатити йому борг, що вказує на послідовність дій ОСОБА_6 по реалізації свого злочинного умислу. Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні цих злочинних діянь ним фактично не оспорюється.
Визнавальні показання обвинуваченого ОСОБА_6 в цій частині обвинувачення суд розцінив як послідовні, взаємоузгоджені, такі, що узгоджуються із сукупністю інших належних і допустимих доказів, а тому вважає їх правдивими. Частково неправдиві покази обвинуваченого ОСОБА_11 щодо заперечення наявності будь-якого умислу на вчинення злочину суд розцінює як спосіб захисту та намір уникнути покарання за скоєне діяння.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки, надаючи доказове значення показанням потерпілого, свідків, письмовим доказам у провадженні, суд повинен був ретельно з`ясувати, чи є належними та допустимими зібрані у справі докази, на які послався у вироку, як на докази, що викривають обвинувачених у вчиненні злочину.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Колегія суддів зазначає, що за змістом кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом… Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Згідно з частиною першою статті 92 КПК, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Зі змісту частини другої статті 5 КПК випливає, що допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання.

Відповідно до приписів частини першої статті 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. При цьому пунктом 1 частини другої статті 87 КПК регламентовано, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Під час апеляційного розгляду встановлено наступне.

Згідно з відомостями, викладеними у виконавчому листі, судовому наказі, заявах та зверненнях ОСОБА_6 щодо виплати ТОВ «SDS» заборгованості по зарплаті, постанови Господарського суду Донецької області від 2 грудня 2010 року, Статуту ТОВ «SDS», свідоцтва про державну реєстрацію ТОВ «SDS», клопотання ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення Господарського суду Донецької області, довідки, трудової книжки, встановлено, що ТОВ «SDS» заборгувало ОСОБА_6 зарплату на загальну суму 112549 грн. 99 коп., ліквідатором ТОВ «SDS» був ОСОБА_8 (ас.142-157, 243-257 т.1, т.2 ас.1-10,166).

Вказані обставини були підтверджені й під час апеляційного розгляду як обвинуваченим ОСОБА_6 , так і потерпілим ОСОБА_8 .

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 щодо показань, які він надавав суду першої інстанції в частині того, що він хотів викрасти ОСОБА_8 з метою залякування з необхідністю повернути кошти, які йому заборгував ОСОБА_37 , пояснив, що до нього ( ОСОБА_6 ) звернувся працівник міліції з метою отримання юридичних послуг, який назвався ОСОБА_25 та який повідомив, що хотів під своє ім`я створити законно ТОВ по поверненню боргів, що колекторські фірми на 100 % законні. ОСОБА_26 звернувся до нього, як клієнт, по юридичній діяльності з метою реєстрації ТОВ, пред`явив службове посвідчення працівника правоохоронних органів, сказав, що хоче займатись колекторством, і запитав, чи є у нього ( ОСОБА_21 ) хтось, хто винен грошей, на що він ( ОСОБА_38 ) відповів, що є рішення суду, і ОСОБА_26 сказав добре, може взяти у провадження, на що він ( ОСОБА_38 ) погодився, щоб взяли до провадження. І, з цього моменту розпочалась ситуація, про яку розповів ОСОБА_37 , але він не надавав згоди на будь-які протиправні дії. З ОСОБА_26 був знайомий з моменту, коли він звернувся з метою створення ТОВ колекторської компанії, морочив голову, то розроби статут, то пропонував внести певні КВЕДи, було ряд зустрічей, як він ( ОСОБА_38 ) потім зрозумів, що ОСОБА_26 обробляв його для своїх потреб. Далі ОСОБА_26 взяв його в оборот, розповідав, як розмовляти з ОСОБА_39 , а ОСОБА_40 його ( ОСОБА_41 ) записував. У нього ( ОСОБА_41 ) проблем не було, він надав юридичні послуги в межах м. Києва. ОСОБА_26 був нав`язливим в тому, що він грошей не платив, але у свою чергу завжди хотів, щоб були підготовлені певні документи, а він ( ОСОБА_38 ) був в сфері послуг і йшов на зустріч ОСОБА_26 з надією, що людина потім гроші заплатить, особливо в ситуації, коли грошей небагато. Він намагався позбутись неприбуткового клієнта, думав, що останній припинить «пити кров», але сталось зовсім по-іншому. ОСОБА_12 . ОСОБА_26 представив йому як свого співробітника, який займається колекторством. Що стосується подальших зустрічей з ОСОБА_39 , то він побоювався і ОСОБА_26 , і ОСОБА_27 . ОСОБА_27 виглядав достатньо погрозливо, а він ( ОСОБА_38 ) як людина, яка працює в сфері послуг, де є таке правило, заборонено говорити «Ні», і коли пропонувались не виконувані речі, то думав, що ОСОБА_26 сам відпаде, піде з його життя. Він ( ОСОБА_38 ) нікого не шукав, а до нього звернулись під видом клієнта, і робили свої маневри. Не звертався до правоохоронних органів, так як людина до нього звернулась із правоохоронних органів, пред`явила службове посвідчення, тоді йому ( ОСОБА_42 ) на людину з правоохоронних органів звертатись в правоохоронні органи, нелогічно, бо йому невідомо було, де і які звязки у ОСОБА_26 , він боявся, щоб на нього нічого ще «не повісили», адже ОСОБА_26 був співробітником правоохоронних органів, але саме яких він ( ОСОБА_38 ) не пам`ятає. Довгий час він сподівався, що ця ситуація від нього піде, що ці люди з його життя підуть, але на певному етапі він піддався на провокацію і сказав «добре». Гроші ОСОБА_43 він не передавав. Провокація стосовно викрадення ОСОБА_44 полягала в тому, що ОСОБА_45 запропонував свої послуги, як колишнього чи теперішнього військового, щоб він проти волі ОСОБА_8 привіз останнього до м. Києва. Момент, коли йому ( ОСОБА_42 ), було це запропоновано, і він погодився, то саме в цьому і була провокація. ОСОБА_26 повідомляв, що це - його виконавець, який безпосередньо працює по цій заборгованості, це колишній військовий, мабуть, внутрішня розвідка. ОСОБА_46 в суді впізнав адвокат ОСОБА_47 ОСОБА_13 , який вказав, що ОСОБА_45 проходить також агентом в іншій аналогічній справі у м. Львові. Коли ОСОБА_45 побачив адвоката ОСОБА_13 , то злякався і погоджувався давати показання тільки на відеоконференції. Також дізнались, що це - спеціальний співробітник правоохоронних органів, який саме спеціалізується на провокаціях. Він ( ОСОБА_21 ) визнає, що піддався на провокацію, що піддався на вмовляння ОСОБА_26 познайомитись з ОСОБА_39 , але він ( ОСОБА_6 ) не мав жодного наміру взаємодіяти з ОСОБА_48 , сподівався, що ОСОБА_49 , який не платить гроші, піде від нього як клієнт, тому що ОСОБА_49 пропонував таке, що неможливо виконати. ОСОБА_26 сам звернувся до нього і, дізнавшись про його ( ОСОБА_21 ) проблему, постійно підштовхував його, зазначаючи, що познайомить з людиною, яка допоможе зайнятись стягненням заборгованих коштів за рішенням суду, де є кримінальне провадження щодо Голобородька в Донецькій області, але через війну там все тихо. Спершу він ( ОСОБА_6 ) порушив кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , внаслідок чого ОСОБА_8 ледь не позбавили ліцензії. Близько 3 років він ( ОСОБА_6 ) законодавчо виконував всі дії, для щоб стягнути заборгованість, як юрист використовував виключно законні методи для стягнення. Цю людину - ОСОБА_26 , він не шукав, ОСОБА_26 сам звернувся, нав`язував знайомство з ОСОБА_39 . Чому даних ОСОБА_26 немає в матеріалах справи, йому не зрозуміло. Він ( ОСОБА_6 ) припускає, що це також певний міліцейський конфідент, який в міліції працює як агент або співробітник міліції. Визнає, що був не правий в тому, що піддався на провокації, що вчинив певні дії, але вчинив саме внаслідок провокації.
Після допиту свідка ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_6 вказав про те, що він не погоджується з показаннями ОСОБА_12 , оскільки ОСОБА_26 звернувся як клієнт і вчив, як розмовляти з ОСОБА_12 , що саме ОСОБА_26 привів ОСОБА_46 , зазначаючи, що це його співробітник. Правоохоронці відмовлялись долучати до матеріалів справи ОСОБА_17 , ніби, його взагалі не було. Показання ОСОБА_46 , надані в суді апеляційної інстанції, не узгоджуються з тими показаннями, які є в матеріалах справи. В частині отрути ОСОБА_12 вигадав, це суперечить тим неправдивим показанням, які ОСОБА_12 надавав в суді першої інстанції. Також в суді першої інстанції ОСОБА_12 вів розмову про певну хімію, а в суді апеляційної інстанції ОСОБА_12 говорить протилежне. В суді першої інстанції свідок себе скомпрометував, відмовився відповідати на питання захисника, і в суді апеляційної інстанції на запитання колегії суддів не на все відповідав. ОСОБА_12 намагається говорити те, щоб його ( ОСОБА_6 ) оббрехати.

Потерпілий ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду зазначив ті ж самі обставини, що були ним вказані під час розгляду справи в судовому засіданні в суді першої інстанції, додатково вказавши, що на початку груднящо йому стало відомо про готування певних дій проти нього, коли йому зателефонували з МВС у Донецькій області, карний розшук. В той час він був у м. Дніпропетровську, це було на початку грудня 2014 року, і по телефону йому повідомили, що його розшукують, що йому необхідно з`явитись до Управління по боротьбі з організованою злочинністю у м. Києві, на що він запитав, у чім річ. але по телефону йому не повідомили. Він зв`язався по телефону, який йому дали, і йому повідомили, що потрібно приїхати, адже у нього є певні проблеми, по телефону нічого сказати не можуть. Потім повідомили, що на нього готується замах. Все вже було оформлено, що він може співпрацювати зі слідством, на що він надав згоду. При цьому його попередили, щоб він нікому нічого не розповідав, оскільки коло осіб, а саме хто може бути кінцевим замовником, не встановлено, і сказали потрібно бути на зв`язку. Після цієї розмови, він повернувся до м. Донецька. Тоді ще можна було приїжджати, виїжджати, і потім йому зателефонували, що потрібно з`явитись у м. Києві для слідчих дій. Коли він прибув для участі у слідчих діях, то у нього запитали, чи є у нього з кимось конфлікти, на що він відповів, що явних конфліктів немає, але в житті все може траплятись. Далі його запитали, чи йому відома особа ОСОБА_6 , на що він відповів, що така особа йому відома. Йому повідомили, що є така ситуація. Він повідомляв, що таку особу - ОСОБА_41 знає, що він ( ОСОБА_50 ) був ліквідатором на підприємстві, на якому ОСОБА_38 працював, а також повідомив, що на нього ( ОСОБА_44 ) вже був замах, але він не звертався до правоохоронних органів. Далі він був на заходах, які перешкоджали діяльності по його усуненню. ОСОБА_38 знав його сім`ю, оскільки його ( ОСОБА_8 ) дружина проживала в м. Донецьку в тому ж будинку, що і ОСОБА_38 , дружина проживала на 5 поверсі, а ОСОБА_38 чи на 3, чи та на 4 поверсі. ОСОБА_42 було відомо, що у нього є дитина. Детально про ОСОБА_41 він не знав, а йому було тільки відомо про те, що ОСОБА_38 займався юридичною діяльністю, працював на тому підприємстві, де він був ліквідатором. Де ОСОБА_38 потім працював, йому невідомо. В процесі розвитку події, знав, що ОСОБА_38 проживає в м. Києві і займається певною юридичною діяльністю.
Коли готувались до цієї операції з міліцією, йому сказали, щоб він взяв свій телефон і карту «Приватбанку», на запитання, для чого, йому повідомили, що ОСОБА_38 вимагає це у свідка. Після цього випадку, він поїхав в м. Донецьк, так як боявся за своє життя.

Допитаний з дотримання вимог закону під час апеляційного розгляду залегендований свідок ОСОБА_12 показав, що з обвинуваченим познайомився випадково десь у листопаді-наприкінці 2014 року. Їх познайомив ОСОБА_26 . Перед цим він познайомився з ОСОБА_26 , який запропонував роботу. Він запитав у ОСОБА_26 , в чому полягає робота, куди ОСОБА_26 хоче його взяти. Після цього ОСОБА_26 познайомив його з ОСОБА_6 в 2014 році біля кафе. Після того, як познайомився з ОСОБА_6 , останній запропонував йому сісти в автомобіль. В автомобілі він запитав у ОСОБА_6 , у чому полягає робота, на яку ОСОБА_6 хоче його взяти. ОСОБА_6 розповів про те, що у нього є знайомий, у якого потрібно забрати гроші, привезти знайомого в Київ з Донецька, і забрати гроші. Він повідомив ОСОБА_6 , що потрібно подумати над такою пропозицією. В найближчу суботу мала бути відповідь по цьому питанню. Він зателефонував по номеру телефону, який залишив ОСОБА_6 , та повідомив ОСОБА_6 , що готовий вислухати пропозицію. Про те, що потрібно привезти особу з Донецька і ліквідувати, говорив ОСОБА_38 а він тільки слухав ОСОБА_6 . За домовленістю з ОСОБА_51 вони зустрілись, і ОСОБА_38 безпосередньо почав говорити, що це за особа, як її привезти і що потрібно зробити. Коли другий раз здзвонились по таксофону, а потім зустрілись, пішли в буфет, де ОСОБА_38 передав йому уже заряджений мобільний телефон та повідомив, що буде дзвонити з того телефону, який йому ( ОСОБА_12 ) передав, і вже будуть по цьому телефону вести розмову. З ОСОБА_51 було більше п`яти зустрічей. На цих зустрічах ОСОБА_38 передавав йому гроші в розмірі 5 тисяч гривень, фото особи, яку потрібно було привезти з Донецька, безпосередньо сказав, як звати особу. Ще просив знайти отруту, як він ( ОСОБА_12 ) зрозумів, ОСОБА_38 хотів отруїти цю людину. Сказав, як звати цю людину ОСОБА_52 . Щодо місця, куди безпосередньо потрібно було доставити цю особу, то на їх останній зустрічі ОСОБА_38 сказав, що приготує місце, куди потрібно привезти ОСОБА_44 , і завчасно повідомить про це. З`ясовуючи питання, чи займався ОСОБА_38 цим питанням один, чи хтось йому допомагав, то ОСОБА_38 сказав, що потрібна тільки та особа, і він ( ОСОБА_6 ) виб`є з ОСОБА_8 гроші, і йому ( ОСОБА_12 ) сказав не переживати. На останній зустрічі ОСОБА_38 сказав йому, що приміщення буде готове. Потім, коли вже безпосередньо визначились, куди потрібно везти особу і тримати цю особу, то ОСОБА_53 повідомив, що це буде село Красне, і він ( ОСОБА_12 ) мав туди привезти ОСОБА_8 . Потім з ОСОБА_51 зв`язку не було. Через деякий час приїхав ОСОБА_38 , привіз новий телефон, і сказав, що це не остання справа, і він готовий з ним ( ОСОБА_12 ) далі працювати, і спілкуватись по тому телефону, який він ( ОСОБА_6 ) передав на їх останній зустрічі. ОСОБА_38 бачив, що ОСОБА_37 був в автомобілі і підтвердив це. Він ( ОСОБА_40 ) відкрив двері автомобіля, зняв шапку з обличчя ОСОБА_8 , після чого ОСОБА_41 затримали.. ОСОБА_38 за цю роботу дав йому 10 тис. гривень, але він ці гроші передав правоохоронним органам. ОСОБА_38 обіцяв, що, як тільки все вийде, то він або передасть, або перекине йому ( ОСОБА_12 ) 400 тис. гривень. Метою викрадення особи, - було отримання коштів від ОСОБА_8 .. Яку суму грошових коштів мав отримати ОСОБА_38 від ОСОБА_8 , йому невідомо, це питання вони не обговорювали. ОСОБА_38 тільки розповідав, що у них з ОСОБА_54 був спільний бізнес, і ОСОБА_37 з ним ОСОБА_6 не розрахувався. Він не був ініціатором викрадення ОСОБА_8 . Все, що треба було зробити, говорив ОСОБА_55 . Він ( ОСОБА_12 ) тільки задавав питання, у тому числі щодо наслідків, на що ОСОБА_38 говорив, щоб він не переживав, все буде нормально. Хімія була потрібна для того, що розчинити особу, яку він ( ОСОБА_12 ) привіз, це була якась кислота можливо, сірчана кислота.
Додатково ОСОБА_45 показав, що з ОСОБА_26 познайомився випадково. На той момент він ( ОСОБА_12 ) був без роботи, ситуація була критична, і він через знайомство з ОСОБА_26 міг отримати роботу, в якій потрібна фізична сила. ОСОБА_26 повідомив, що є людина, яка може дати йому ( ОСОБА_43 ) роботу. На наступний день вони зустрілись з ОСОБА_56 . Яким чином познайомились ОСОБА_26 та ОСОБА_38 , йому невідомо. Що потрібно було саме робити, озвучував йому ОСОБА_55 .. Щодо анкетних даних ОСОБА_41 , то вони йому) не були відомі. ОСОБА_38 передавав йому фотокартку ОСОБА_8 з соціальної мережі Фейсбук, потім ОСОБА_38 передав його фото ОСОБА_8 з паспорту, це була чорно-біла ксерокопія. Коли на закинутому заводі він ( ОСОБА_12 ) зустрівся ОСОБА_51 , то ОСОБА_37 був зв`язаний із шапкою на обличчі. Хто зв`язував ОСОБА_8 , йому невідомо.
До листопада 2014 року з ОСОБА_51 не був знайомий. З ОСОБА_21 його познайомив ОСОБА_16 . З ОСОБА_26 він ( ОСОБА_12 ) випадково познайомились за день до знайомства з ОСОБА_56 . Коли вперше він почув прізвище ОСОБА_21 , не пам`ятає. Показання, які надавав у суді першої інстанції підтверджує, але з того часу вже пройшло 5 років. На скільки він пам`ятає, то писав заяву про злочин, але на чиє ім`я писав таку заяву, він не пам`ятає. Заяву надавав до УБОЗ МВС України в основний підрозділ. Звертався саме в цей правоохоронний орган, так як була імітація злочину, він надавав згоду на участь у контролі за вчиненням злочину у виді імітації обстановки. Участь в імітації обстановки злочину приймав з грудня 2014 року. ОСОБА_38 сам надав телефон і сім-карту для зв`язку Проте, на даний час він не пам`ятає точно, але, якщо ОСОБА_38 надав, то значить він ( ОСОБА_12 ) попросив про це. Спершу він телефонував до ОСОБА_41 з того телефону, який йому надав ОСОБА_38 , потім вони переписувались смс-повідомленнями. Він просив ОСОБА_41 надати фотокартки ОСОБА_8 . Вперше ОСОБА_8 він ( ОСОБА_12 ) побачив 11 січня 2015 року. Дату, час та місце передачі ОСОБА_8 призначав він, в матеріалах справи все є, якщо йому надати матеріали, то він все згадає. Йому невідомо, хто зв`язував ОСОБА_44 .
Що стосується ініціативи зв`язку з ОСОБА_51 , то ОСОБА_38 попросив, якщо він ( ОСОБА_40 ) прийме рішення, то у певний час в суботу мав повідомити, що кожну суботу в певний час ОСОБА_38 мав чекати його після 12 години, але не пам`ятає точно, до якого часу він мав повідомити про прийняте рішення. Доставку потерпілого ( ОСОБА_44 ) вони не обговорювали. Єдине, як зазначив ОСОБА_12 , він запитував у ОСОБА_41 , що буде з тим чоловіком, на що він ( ОСОБА_38 ) говорив, щоб він не хвилювався, що все буде нормально.
З його ( ОСОБА_12 ) сторони не звучало жодних пропозицій з приводу викрадення потерпілого. До правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину звернувся на наступний день.
Вся ініціатива відходила від ОСОБА_57 . Коли ОСОБА_26 запропонував зустрітись з ОСОБА_51 , то він ( ОСОБА_12 ) не пам`ятає, про що пояснював ОСОБА_26 . ОСОБА_26 говорив про те, що є людина, у якої є робота, що людина, з якою він ( ОСОБА_12 ) познайомиться, сама розкаже, що це за робота. Подія була 6 років тому назад. В той час, коли йому пропонували цю роботу, був безлад в країні, а тому й звертались з приводу роботи. Йому не було відомо, чи ОСОБА_26 знає, яку роботу пропонує ОСОБА_15 . Чому саме йому запропонували таку роботу, пояснити не може. Відношення до правоохоронних органів він не мав. В УБОЗ до знайомих він не звертався, а тільки прийшов, написав заяву і повідомив про те, що є певна ситуація. В УБОЗі повинна бути реєстрація про те, що він туди звертався, але точно він не пам`ятає. Як часто він звертався в УБОЗ, не пам`ятає. Крім вказаної заяви (по цій справі) він до ОСОБА_58 не звертався. У даному кримінальному провадженні він не пам`ятає, скільки саме разів був в приміщенні ОСОБА_58 , але декілька разів точно. Коли він був у приміщенні ОСОБА_58 , то йому давали одяг, і більше нічого не давали. Чи надавали в УБОЗі йому звукозаписуючу відеоапаратуру, йому невідомо, надавали тільки одяг. Йому не було відомо, один ОСОБА_38 , чи з кимось. З приводу хімії йому задав безпосередньо питання ОСОБА_38 , але з моменту події пройшло багато часу. Під час зустрічі з ОСОБА_51 записуючу апаратуру він особисто не застосовував, а хто міг застосовувати таку техніку, то йому - невідомо, він не знає. Він не пам`ятає, чи працівники УБОЗу говорили про те, що буде будь-яка записуюча техніка.
Речі, які ОСОБА_38 йому передавав, він все передавав правоохоронним органам. Він не пам`ятає, щоб проводився запис розмов з ОСОБА_56 . Щодо вирішення питання по хімії, що саме він пропонував, не пам`ятає. З приводу того питання по хімії, хто пропонував, то він не пам`ятає, але, якщо у вироку зазначено, що він говорив (нет тела нет дела), то він з цим погоджується. З приводу отрути те, що він не говорив про отруту в суді першої інстанції, а в суді апеляційної інстанції про це йде мова, то не пам`ятає, чому так різняться його показання, пройшло багато часу, він отримав дві контузії.
Він має певні фізичні дані, які його відрізняють від інших. У нього наявний військовий досвід. ОСОБА_26 не знав про його військовий досвід. На той час у нього ( ОСОБА_12 ) був камуфляжний одяг. Можливо, через його зовнішні фізичні дані йому запропонували таку неординарну роботу. На той час на нього оточуючі люди трохи неприємно дивились. На період листопаду 2014 року він перебував в м. Києві після АТО. Коли він спілкувався з ОСОБА_38 , то ОСОБА_38 згадував про те, що намагався вирішити питання з ОСОБА_54 , але не вийшло, що його ( ОСОБА_41 ) «кинули», розмова була приблизно такого характеру.

Оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності, апеляційний суд доходить такого висновку.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 26 листопада 2014 року з кримінального провадження № 0001449 встановлено, що в графі дата надходження заяви, повідомлення або виявлення з іншого джерела зазначена дата 26 листопада 2014 року, заявник або потерпілий: матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, дата внесення до ЄРДР - 26 листопада 2014 року, правова кваліфікація - ст. 14 ч.1, ст. 115 ч. 2 п. 3, п.6, п. 9, п. 12 КК України, фабула: 20 листопада 2014 року близько 15 год. до ОСОБА_12 звернувся ОСОБА_6 з приводу вчинення умисного вбивства ОСОБА_59 за грошову винагороду (ас. 167 т. 1).
Згідно з витягом з ЄРДР від 12 січня 2015 року з кримінального провадження № 0001449 встановлено, дата надходження заяви, повідомлення або виявлення з іншого джерела - 12 грудня 2014 року, заявник або потерпілий: матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, дата внесення до ЄРДР - 26 листопада 2014 року, правова кваліфікація - ст. 14 ч.1, ст. 115 ч. 2 п. 3, п.6, п. 9, п. 12 КК України, фабула: 20 листопада 2014 року близько 15 год. до ОСОБА_12 звернувся ОСОБА_6 з приводу вчинення умисного вбивства ОСОБА_59 за грошову винагороду (ас. 168 т. 1).
Відповідно до витягу з ЄРДР від 12 січня 2015 року з кримінального провадження № 0000006 дата надходження заяви, повідомлення або виявлення з іншого джерела зазначена дата 12 грудня 2014 року, заявник або потерпілий: матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, дата внесення до ЄРДР - 11 січня 2015 року, правова кваліфікація - ст. 15 ч. 2, ст. 146 ч. 3 КК України, фабула: 20 листопада 2014 року ОСОБА_6 звернувся до ОСОБА_12 та запропонував останньому скоїти викрадення ОСОБА_8 за грошову винагороду (ас. 178 т.1).
Згідно з витягом з ЄРДР від 12 січня 2015 року з кримінального провадження № 0001449 встановлено, 1) дата надходження заяви, повідомлення або виявлення з іншого джерела - 12 грудня 2014 року, заявник або потерпілий: матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, дата внесення до ЄРДР - 26 листопада 2014 року, правова кваліфікація - ст. 14 ч.1, ст. 115 ч. 2 п. 3, п.6, п. 9, п. 12 КК України, фабула: 20 листопада 2014 року близько 15 год. до ОСОБА_12 звернувся ОСОБА_6 з приводу вчинення умисного вбивства ОСОБА_59 за грошову винагороду.
Особа, яку повідомлено про підозру: 1. ОСОБА_11 , 2. ОСОБА_6
2) дата надходження заяви, повідомлення або виявлення з іншого джерела зазначена дата 26 листопада 2014 року, заявник або потерпілий: матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, дата внесення до ЄРДР - 11 січня 2015 року, правова кваліфікація - ст. 15 ч. 2, ст. 146 ч. 3 КК України, фабула: 20 листопада 2014 року ОСОБА_6 звернувся до ОСОБА_12 та запропонував останньому скоїти викрадення ОСОБА_8 за грошову винагороду.
Особа, яку повідомлено про підозру: 1. ОСОБА_11 , 2. ОСОБА_6 (ас. 169-170 т.1).
Згідно з ч. 1 ст. 257 КПК України якщо в результаті негласної слідчої (розшукової) дії виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується у даному кримінальному провадженні, то отримана інформація може бути використана в іншому кримінальному провадженні тільки на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляється за клопотанням прокурора.
Відповідно до ч.1 ст. 217 КПК у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріали досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами).

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що постанови про проведення контролю за вчиненням злочину, доручення на проведення негласної слідчої (розшукової дії), протоколи про результати контролю за вчиненням злочину, клопотання про надання дозволу на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, протоколи за результатами проведення негласної слідчої (розшукової дії), проводились у кримінальному провадженні № 0001449 ст. 14 ч.1, ст. 115 ч. 2 п. 3, п.6, п. 9, п. 12 КК України, внесеному в ЄРДР 26 листопада 2014 року, що було встановлено і судом першої інстанції.
Відомості про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 146 КК України були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань лише 12 січня 2015 року, тобто, пізніше після проведення вищезазначених НСРД.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, матеріали кримінального провадження не містять ухвали слідчого суддіпро надання дозволу на використання результатів НСРД, отриманих у кримінальному провадженні № 0001449, в іншому кримінальному провадженні № 0000006, хоча в основу обвинувачення ОСОБА_6 за ст.146 КК України було покладено докази, здобуті в результаті проведення слідчих, негласних слідчих (розшукових) дій під час досудового розслідування в іншому кримінальному провадженні, а саме, у кримінальному провадженні № 0001449.

Окрім того, матеріали кримінального провадження не містять постанови про об`єднання вказаних кримінальних проваджень, відомості про наявність такої постанови не містить як реєстр матеріалів досудового розслідування (ас. 14-22 т.1), так і опис наданих в порядку ст. 290 КПК України стороні захисту матеріалів кримінального провадження (ас. 164-166 т. 1, ас. 142-143 т. 2, ас. 121 т. 3), і будь-які докази на підтвердження прийняття такого процесуального рішення під час досудового розслідування прокурором також не надано.
Беручи до уваги, що НСРД проводились у кримінальному провадженні № 0001449 за ст. 115 КПК України, враховуючи відсутність у матеріалах кримінального провадження ухвали слідчого судді про надання дозволу на використання результатів НСРД в іншому кримінальному провадженні, а саме, у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_6 за ст. 146 КК України, з огляду на відсутність у матеріалах кримінального провадження постанови про об`єднання кримінальних проваджень, колегія суддів доходить висновку про недопустимість доказів, пов`язаних з проведенням НСРД та похідних від них доказів, з огляду на положення статей 86, 87 КПК України, на що обґрунтовано послався захисник в апеляційній скарзі.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що флеш накопичувачі № 3773т, 3780т, 3910т, 3911т, 3964т, 3996т долучені прокурором під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому, як встановлено під час апеляційного розгляду, прокурор, маючи вказані докази на стадії досудового розслідування, не відкрив їх стороні захисту, і в подальшому підчас надання вказаних доказів в суді першої інстанції також не вчинив дії по їх відкриттю у встановленому законом порядку, чим порушив положення ст. 290 КПК України, а, відтак, суд не мав права допустити відомості, що містяться на вказаних флеш накопичувачах, як докази у кримінальному провадженні (ас. 43-48 т.6).
Також колегія суддів враховує, що судом першої інстанції було встановлено, що працівники міліції вийшли за межі негласних агентів та спровокували злочин, передбачений ч. 1 ст. 14, п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та визнав докази недопустимими. Вирок суду в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 14, п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України набрав законної сили, а тому, зважаючи, що докази, здобуті у кримінальному провадженні за вказаним обвинуваченням є недопустимими, оскільки отримані з порушенням вимог кримінального процесуального закону, вони не можуть бути покладені в основу будь-якого обвинувачення.

Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення прав ОСОБА_6 , як адвоката, то колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Так, матеріали кримінального провадження містять профайл адвоката ОСОБА_6 , який, згідно з датою, роздрукований 19 грудня 2014 року о 14.55 год. (ас. 207 т.1). Як обґрунтовано вказав захисник, сторона захистуне могла надати відповідні документи, оскільки станом на день виготовлення цього витягу ОСОБА_6 не був затриманий та йому ще не повідомлялося про підозру, проте, вказані обставини не були належним чином перевірені судом першої інстанції.
Відповідно до статті 30 Конституції України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, установлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться недоторканність житла чи іншого володіння особи.
Статтею 13 КПК України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 233 КПК України визначено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
На підставі частини третьої ст. 233 КПК України (в редакції станом на січень 2015 року) слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 234 КПК України у разі необхідності провести обшук слідчий за погодженням з прокурором або прокурор звертається до слідчого судді з відповідним клопотанням, яке повинне містити відомості про особу, якій належить житло чи інше володіння, та особу, у фактичному володінні якої воно знаходиться.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 235 КПК України ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна відповідати загальним вимогам до судових рішень, передбачених цим Кодексом, а також містити відомості про особу, якій належить житло чи інше володіння, та особу, у фактичному володінні якої воно знаходиться.
Пунктами 2 та 4 частини п`ятої статті 234 КПК України визначено, що слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про обшук, якщо прокурор, слідчий не доведе наявність достатніх підстав вважати, що відшукуванні речі і документи мають значення для досудового розслідування та знаходяться у зазначеному в клопотанні житлі чи іншому володінні особи.
Таким чином, слідчий має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. При цьому слідчий за погодженням з прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді, яке, зокрема, повинне містити відомості про особу, якій належить житло чи інше володіння, та особу, у фактичному володінні якої воно знаходиться. Суддя ж розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 КПК України, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді, приймаючи відповідне рішення, яке в разі задоволення вказаного клопотання та надання дозволу на обшук житла чи іншого володіння особи повинно містити відомості про особу, якій належить житло чи інше володіння, та особу, у фактичному володінні якої воно знаходиться.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 23 Закону України № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» проведення стосовно адвоката оперативно-розшукових заходів чи слідчих дій, що можуть проводитися виключно з дозволу суду, здійснюється на підставі судового рішення, ухваленого за клопотанням Генерального прокурора, його заступників, прокурора Автономної Республіки Крим, області, міста Києва та міста Севастополя.
Частиною другою вказаної статті Закону, зокрема, визначено, що під час проведення обшуку чи огляду житла, іншого володіння адвоката, приміщень, де він здійснює адвокатську діяльність, тимчасового доступу до речей і документів адвоката має бути присутній представник ради адвокатів регіону, крім випадків, передбачених абзацом четвертим цієї частини. Для забезпечення його участі службова особа, яка буде проводити відповідну слідчу дію чи застосовувати захід забезпечення кримінального провадження, завчасно повідомляє про це раду адвокатів регіону за місцем проведення такої процесуальної дії.
Відповідно до абзацу четвертого частини другої статті 23 Закону № 5076-VI неявка представника ради адвокатів регіону за умови завчасного повідомлення ради адвокатів регіону не перешкоджає проведенню відповідної процесуальної дії.
Отже, проведення стосовно адвоката оперативно-розшукових заходів чи слідчих дій, що можуть проводитися виключно з дозволу суду, здійснюється на підставі судового рішення, ухваленого за клопотанням, зокрема прокурора області або міста Києва. До того ж під час проведення такого обшуку має бути присутній представник ради адвокатів регіону, про що службова особа, яка буде проводити відповідну слідчу дію чи застосовувати захід забезпечення кримінального провадження, завчасно повідомляє раду адвокатів регіону за місцем проведення такої процесуальної дії.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що провівши 11 січня 2015 року обшук автомобіля, який перебував у тимчасовому володінні ОСОБА_6 , на підставі постанови слідчого від 11 січня 2015 року, як зазначено у постанові - з метою врятування життя ОСОБА_8 та відшукання відомостей щодо організації та підготовки до вчиненого кримінального правопорушення (ас. 237-239 т.2), з клопотанням до слідчого прокурор м. Києва ОСОБА_19 звернувся лише 19 січня 2015 року (ас. 1-3 т.3, ас. 69 т. 6).
За аналогічних обставин проведений обшук за місцем реєстрації обвинуваченого ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 (ас. 178-187, 192-195 т. 2, ас. 69 т. 6).
Обшук за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , проведений на підставі ухвали слідчого судді від 6 січня 2015 року (ас. 151-153, 155-160 т.2).
Наявна у матеріалах справи копія листа від 11 січня 2015 року на ім`я Голови Київської міської кваліфікаційно-дисциплінарної колегії адвокатів про проведення у ОСОБА_6 11 січня 2015 року обшуку, для чого представнику Київської міської КДКА необхідно з`явитись о 15 год. за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 2, без вказівки адреси направлення, даних про направлення вказаного листа факсом або електронними засобами зв`язку, не може бути визнана належним та допустимим доказом у справі на підтвердження дотримання слідчим вимог ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно з листом Ради адвокатів м. Києва за № 197 твід 11 червня 2015 року на запит адвоката ОСОБА_5 повідомила, що Рада адвокатів м. Києва а ні у вказаний у запиті час - з 6 січня 2015 року по 17 квітня 2015 року, а ні в будь-який інший час, не отримувала повідомлень, в тому числі поштових листів, телефонограм, телеграм та інш., про проведення обшуку в квартирі, в якій мешкає адвоката ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , про проведення обшуку в іншому володінні адвоката ОСОБА_6 , а саме в автомобілі Лексус державний номерний знак НОМЕР_1 , а також в домоволодінні, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , в якому мешкав адвокат ОСОБА_6 . Враховуючи відсутність в Раді адвокатів м. Києва відомостей щодо проведення обшуку по вищевказаній адресі, представник ради не був присутній під час проведення зазначеної процесуальної дії. Також Рада адвокатів м. Києва не отримувала будь-яких повідомлень про затримання адвоката ОСОБА_6 в порядку ст. 208 КПК України. Також до Ради адвокатів м. Києва не надходило будь-яких повідомлень про обрання адвокату ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (ас. 25-26 т.4).
Таким чином, матеріали кримінального провадження не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження повідомлення слідчим будь-якого органу адвокатського самоврядування про проведення в житлі ОСОБА_6 та в іншому володіння обшуку, що свідчить про проведення обшуків за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , за місцем реєстрації та автомобіля, яким користувався ОСОБА_6 , з порушенням вимог КПК України, а, відтак, протоколи обшуків, та як похідні - отримані внаслідок проведення таких слідчих дій предмети та протоколи огляду вказаних предметів, є недопустимими доказами, на що обґрунтовано послався захисник в апеляційній скарзі.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника про недопустимість доказів у зв`язку з тим, що прокурор міста Києва ОСОБА_19 не мав відповідних повноважень на прийняття будь-яких процесуальних рішень у цьому кримінальному провадженні, оскільки не був включений у групу прокурорів, то, на переконання колегії суддів, вони є необґрунтованими.
Системний аналіз положень КПК України дає підстави для висновку про те, що керівник органу прокуратури, прокурор вищого рівня (відповідно до ч. 4 ст. 36 КПК України Генеральний прокурор, його перший заступник та заступники, керівник регіональної прокуратури, його перший заступник та заступники) і прокурор процесуальний керівник це різні суб`єкти кримінального процесу. Зокрема, у ст. 3 КПК України чітко розмежовано терміни «прокурор» і «керівник органу прокуратури». Кожен із них має власні повноваження й завдання. Повноваження прокурора процесуального керівника дійсно виникають лише з моменту включення до групи прокурорів або призначення його прокурором процесуальним керівником у конкретному кримінальному провадженні, що здійснюється на підставі постанови керівника відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. Відмінність у процесуальних статусах зазначених прокурорів полягає і у тому, що керівник органу прокуратури фактично здійснює організаційні повноваження у кримінальному провадженні, призначає або здійснює заміну відповідного прокурора процесуального керівника, тобто, прокурор м. Києва є спеціальним суб`єктом, який має встановлені кримінальним процесуальним законом повноваження у кримінальному провадженні .

Так, клопотання про проведення НСРД відносно адвоката може подаватись лише Генеральним прокурором, його заступником, прокурором області (керівником регіональної прокуратури) тощо, незалежно від того, чи він включений у склад групи прокурорів у даному кримінальному провадженні. Дана гарантія передбачена пунктом 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а, відтак, прокурор м. Києва, як спеціальний суб`єкт, наділений законом спеціальними повноваженнями під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно особи, яка є адвокатом, мав право звертатись з відповідним клопотанням до слідчого судді.

Окрім того, під час апеляційного розгляду встановлено, що стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України були відкриті матеріали кримінального провадження згідно з описом, якій містився у справі.
З дослідженого під час апеляційного розгляду протоколу про доступ стороні захисту до матеріалів досудового розслідування встановлено, що 25 лютого 2015 року ОСОБА_6 та його захисникам відкриті матеріали кримінального провадження у трьох томах: 1 том на 232 арк., 2 том на 228 арк., 3 том - 84 арк. (ас. 50-51).
Згідно з описом матеріалів кримінального провадження стороні захисту, окрім дисків під № 3941, № 3995, № 3782т, № 3804т, будь-які інші речові докази або предмети, які вилучались під час досудового розслідування, не відкривались (ас. 164-166 т. 1, ас. 142-143 т. 2, ас. 121 т. 3). Також встановлено, що зазначені об`єкти не були предметом дослідження під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах кримінального провадження, у т.ч. в реєстрі матеріалів досудового розслідування та в описі матеріалів кримінального провадження наявне посилання на одну єдину постанову про визнання речовим доказом та прилученням до кримінального провадження автомобіля «Лексус» (ас. 20 т.1, ас. 142 т.2). Також в реєстрі матеріалів досудового розслідування та в описі матеріалів кримінального провадження міститься посилання на протоколи огляду речей або предметів (ас. 15, 16, 17. ас. 165 т.1, ас. 142 т.3).
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Таким чином, для визнання речовим доказом вилученого або добровільного виданого предмету, який має значення у кримінальному провадженні, повинно бути прийняте процесуальне рішення слідчим або прокурором про це, а, відповідно до положень ст. 110 КПК України, рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу та мотиви, з яких він дійшов такої думки, позбавляє колегію суддів можливості провести аналіз та зробити висновок про відповідність цього майна положенням ст. 98 КПК України.

Окремо слід зазначити таке. Як встановлено під час апеляційного розгляду всі предмети вилучались або добровільно надавались під час досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001449 за ст. 115 КК України. За відсутності постанови слідчого про об`єднання кримінальних проваджень № 0001449 та № 0000006 використання будь-яких доказів, отриманих під час досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001449, є недопустимим, оскільки всі слідчі дії проведенні до внесення відомостей про кримінальне правопорушення № 0000006 за ст. 146 КК України до ЄРДР.
За таких обставин протоколи огляду предметів від 11 грудня 2014 року, від 5 січня 2015 року, складені в межах кримінального провадження № 0001449 за ст. 115 КК України, за відсутності постанови слідчого про об`єднання кримінальних проваджень № 0001449 та № 0000006, є недопустимими, оскільки використання будь-яких доказів, отриманих під час досудового розслідування в межах іншого кримінального провадження, суперечить вимогам КПК України, всі слідчі дії проведенні до внесення відомостей про кримінальне правопорушення № 0000006 за ст. 146 КК України до ЄРДР.

Що стосується письмових доказів, а саме: заяви свідка ОСОБА_12 на ім`я начальника ГУБОП МВС України від 4 грудня 2014 року про згоду на участь у контролі за вчиненням злочину; заяви потерпілого ОСОБА_8 на ім`я начальника ГУБОП МВС України від 11 січня 2015 року про згоду на участь у контролі за вчиненням злочину, то вказані докази отримані під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001449, тобто, до внесення відомостей про кримінальне правопорушення за ст. 146 КК України, а тому не можуть бути визнані належними та допустимими у кримінальному провадженні № 0000006 по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України.

Що стосується показань потерпілого та свідків, допитаних у кримінальному провадженні, колегія суддів враховує наступне.

Так, з показань потерпілого ОСОБА_8 встановлено, що про події інкримінованого ОСОБА_6 злочину йому відомо зі слів співробітників міліції. Саме на вимогу останніх він брав з собою телефон та банківську картку. Показання потерпілого є належним та допустимим доказом, проте, враховуючи, що про обставини подій йому відомо зі слів третіх осіб, вони не можуть бути покладені в основу обвинувального висновку.

Що стосується показань свідка ОСОБА_46 , то колегія суддів оцінює їх критично, оскільки ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не встановлено, що саме з боку ОСОБА_6 була пропозиція на викрадення ОСОБА_8 . Більш того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_12 діяв за завданням правоохоронних органів, всі зустрічі між ОСОБА_6 та ОСОБА_24 були ініційовані саме ОСОБА_12 , саме він пропонував способи і час контактів між ними засобами телефонного зв`язку, саме ОСОБА_12 вперше висловлено ініціативу щодо готування до вбивства, саме ним було вперше висловлено пропозицію щодо способів знищення тіла, саме ним було визначено час і місце викрадення та передачі потерпілого ОСОБА_6 , і останнє ОСОБА_12 було підтверджено в суді апеляційної інстанції.

Показання свідка ОСОБА_29 про те, що за об`явою по телефону домовилась про оренду власного будинку в с. Красне Обухівського району із особами, які назвались програмістами, підписали договір на два тижні, здала будинок саме обвинуваченим, договір підписаний ОСОБА_6 , виявлені в будинку під час обшуку інструменти їй не належать;
- показання свідків ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 про те, що вони приймали участь у слідчих діях у цьому кримінальному провадженні в якості понятих, та підтвердили достовірність викладених у відповідних процесуальних документах відомостей, зокрема, свідок ОСОБА_33 вказав на те, що при затриманні ОСОБА_6 та обшуку його автомобіля було виявлено кляп, господарську сумку, пластикові стяжки, а свідок ОСОБА_34 вказав на те, що при затриманні ОСОБА_11 розповідав, що будинок зняв за вказівкою свого керівника, в будинок мали привезти людину із зони АТО, щоб отримати інформацію;
- показання свідка ОСОБА_35 про те, що він перебуває у дружніх відносинах із ОСОБА_6 , якому іноді дає користуватись своїм автомобілем Лексус. На початку року він дав автомобіль ОСОБА_6 для важливої зустрічі, але наступного дня той не повернув автомобіль та не відповідав на телефон, пізніше виявилось, що його автомобіль вилучений міліцією
- письмові докази : виконавчий лист, судовий наказ, постанова Господарського суду Донецької області, статут, свідоцтво, довідки, трудова книжка, матеріали переписки із судами, прокуратурою та іншими органами, висновок судово-психіатричного експерта № 87 від 5 лютого 2015 року, є належними та допустимими.

Разом з тим, як кожний окремо, так і в сукупності з іншими належними та допустимими доказами, не є достатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України, за обставин, викладених як в обвинувальному акті, так і у вироку суду.

Будь-якихінших доказів, які б були належними, допустимими та достатніми, стороною обвинувачення не надано та в судовому засіданні не встановлено.
З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів зважає на положення ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, чи на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
Таким чином, на думку колегії суддів, у кримінальному провадженні не встановлені достатні, допустимі та беззаперечні докази для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 в суді у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України, і з урахуванням вимог КПК України вичерпані можливості їх отримати.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Відповідно до ст.. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.
З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження в цій частині у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

У зв`язку з тим, що вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 - закриттю, цивільний позов у кримінальному провадженні колегія суддів залишає без розгляду.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення частково.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України скасувати, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Цивільний позов ОСОБА_8 залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________________ ____________________________ _____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3