Справа № 456/3761/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/636/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року м.Львові.
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Стрийської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2020 року відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 ,

з участю прокурора ОСОБА_12 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2020 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавленні волі.
Запобіжний захід у виді домашнього арешту ОСОБА_10 залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Строк відбуття покарання ОСОБА_10 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
В строк відбуття покарання ОСОБА_10 зараховано строк попереднього ув`язнення з 11.10.2017р. до 13.10.2017р.включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавленні волі.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 20:30 год. 12.10.2017р., тобто з часу його фактичного затримання.
Цим же вироком ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавленні волі.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_11 залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Строк відбуття покарання ОСОБА_11 ухвалено рахувати з 00:45 год. 11.10.2017р., тобто з часу його фактичного затримання.
Стягнуто з ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 на користь держави по 197 грн. 74 коп. процесуальних витрат за проведення товарознавчої експертизи; по 131 грн. 83 коп. процесуальних витрат за проведення судової трасологічної експертизи.
Скасовано арешт, накладений на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_10 , накладений ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.11.2017 у справі №456/3182/17.
Вирішено питання про речові докази.
Згідно оскаржуваного вироку суду, 10 жовтня 2017 року близько 16:00 год., перебуваючи в м. Стрий, в парку імені ОСОБА_13 , на ґрунтовій дорозі, що веде від входу до даного парку з вулиці Підзамче до виходу на вулицю Болехівську, ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_11 повторно вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за наступних обставин.
Так, 10 жовтня 2017 року близько 16:00 год., ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_11 повторно перебуваючи в м. Стрий, в парку імені Т.Г.Шевченка, на ґрунтовій дорозі, що веде від входу до даного парку з вулиці Підзамче до виходу на вулицю Болехівську підійшли до неповнолітнього ОСОБА_14 , який в той час знаходився на вищевказаній ґрунтовій дорозі парку, обступили його з усіх сторін, таким чином перешкоджаючи останньому пройти повз них. Після чого, ОСОБА_10 висловив до потерпілого неповнолітнього ОСОБА_14 вимогу, передати їм свої грошові кошти та мобільний телефон. Побоюючись за своє життя і здоров`я, неповнолітній потерпілий ОСОБА_14 , передав ОСОБА_11 свій мобільний телефон марки «NOMI і184» та навушники марки НЕС-3990. Однак, переконавшись у тому, що даний мобільний телефон не вмикається, ОСОБА_11 висловив чергову вимогу до потерпілого щодо передачі грошових коштів. Переконавшись у тому, що мобільний телефон потерпілого ОСОБА_14 є справним, ОСОБА_7 вийняв із даного телефону сім-картку, повернув її власнику. В подальшому ОСОБА_7 , спільно з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 скрились із місця події з майном потерпілого. Викраденим майном потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_7 розпорядились на власний розсуд, чим спричинили неповнолітньому потерпілому ОСОБА_14 матеріальної шкоди на загальну суму 500,00 грн.
Таким чином, ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб, і ОСОБА_11 повторно вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України.
На даний вирок суду апеляційні скарги подали прокурор Стрийської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 та в його інтересах захисник ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Як на підставу для скасування вироку суду прокурор покликається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо кваліфікації кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ними злочину та особам обвинувачених. В апеляційній скарзі прокурор покликається на те, що судом першої інстанції застосовано неправильну кваліфікацію дій обвинувачених за ч. 2 ст. 186 КК України, не зважаючи на те, що їх дії мають ознаки розбою, тобто ч. 2 ст. 187 КК України. У ході судового розгляду суд першої інстанції установив факт погрози потерпілому та визнав недоведеним застосування ножа, однак не дав оцінки тому, що реальність погрози в кожному випадку залежить від суб`єктивного сприйняття її потерпілим з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження. Вважає, що суд першої інстанції належним чином не мотивував причини щодо ненадання віри вільно викладеним показанням неповнолітнього потерпілого, який повідомив про те, що ОСОБА_7 за допомогою ножа, який представляв йому до живота, і якій зміг детально розглянути, витягнув сім карту з телефону та передав йому, та які отримано судом під час його допиту стороною обвинувачення вже після вільно викладених ним показів, вказавши про застосування ножа ОСОБА_7 під час висловлення погроз ОСОБА_11 . Крім цього, зазначає, що доказами сприйняття неповнолітнім потерпілим реальності висловлених погроз, небезпечних для його життя чи здоров`я, є показання законного представник потерпілого ОСОБА_15 , яка у судовому засіданні вказала, що у день події соціальний психолог ОСОБА_16 її повідомила про те, що потерпілий ОСОБА_14 був переляканий, плакав та сказав, що його пограбували, потім ОСОБА_14 сам їй розповів про обставини події. Покликається на те, що невірна кваліфікація дій обвинувачених за ч. 2 ст. 186 КК України, призвела у тому числі і до невідповідності призначеного покарання тяжкості скоєного злочину й особам засуджених через м`якість. Вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог закону щодо призначення покарання, прийшов до необґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинувачених з відбуванням мінімального покарання та не вмотивував таке рішення. Прокурор покликається на те, що суд першої інстанції належним чином не врахував, що ОСОБА_10 раніше притягувався до кримінального відповідальності за вчинення тяжкого злочину та маючи непогашену судимість через чотири місяці після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив тяжкий злочин. Аналогічно, ОСОБА_11 , раніше притягувався до кримінального відповідальності за вчинення майнових корисливих злочинів, у тому числі і тяжкого, та маючи непогашену судимість через чотири місяці після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив тяжкий злочин. Крім цього, суд першої інстанції не врахував і те, що ОСОБА_7 раніше також притягувався до кримінальної відповідальності і у 2016р. на підставі ухвали суду був звільнений від призначено покарання, однак на час розгляду даної справи у суді був засуджений вироком місцевого суду від 29.11.2017р. за ч.1, ч.2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі та у 2018р. ухвалою апеляційного суду був звільнений від відбування покарання на підставі акта амністії. Вважає, що призначене обвинуваченим покарання не сприятиме досягненню його мети.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить змінити оскаржуваний вирок у частині призначення покарання ОСОБА_7 та визначити таке за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та на покласти на нього обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання. На підтримку своїх апеляційних вимог захисник покликається на те, що призначене ОСОБА_7 покарання є надто суворим. Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не у повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, умови життя обвинуваченого, його соціальне та матеріальне становище, стан його здоров`я. Звертає увагу на дані про особу обвинуваченого, який має на утриманні малолітню дитину, має постійне місце проживання, не перебуває на обліках у лікаря психіатра та нарколога, в порядку ст. 89 КК України раніше не судимий. Вказує, що ОСОБА_7 з жовтня 2017р. перебуває під вартою і за цей час захворів на ряд невиліковних хронічних недуг, що підтверджено наданими у судових засіданнях медичними документами, неодноразово скаржився на поганий стан здоров`я, а відповідного медичного лікування в умовах СІЗО він не отримує. Зазначає про відсутність обставин, які обтяжують покарання, та те, що ОСОБА_7 на час розгляду справи неодноразово шкодував за скоєний ним злочин, щиро розкаявся. Вважає, що наведені обставини та відсутність претензій з боку потерпілого свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без подальшого відбування у місцях позбавлення волі. Крім цього, вважає, що наведені обставини дають суду законні підстави для призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання, ніж передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

В апеляційні скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що він з жовтня 2017р. перебуває під вартою, і за час ув`язнення у нього з`явились певні тяжкі захворювання. Крім цього, на його утриманні перебуває малолітня донька, 2011 року народження, також у нього є батьки пенсійного віку, яким потрібна його допомога. Зазначає, що ця справа була надумана та сфабрикована поліцією та прокуратурою, про що свідчать понятті і свідки у справі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду щодо них та постановити новий вирок, яким виправдати за ч. 2 ст. 186 КК України як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 . Або змінити це вирок в частині призначеного покарання та застосувати до ОСОБА_10 та ОСОБА_11 положення ст. 75 КК України. На підтвердження своїх апеляційних вимог захисник покликається на те, що мета зустрічі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 була пов`язана з необхідністю пройти спільне медичне обстеження, а зустріч з ОСОБА_7 була випадковою. На думку апелянта дані обставини свідчать про відсутність якоїсь домовленості та спільного умислу, а отже попередньої змови групою осіб. Звертає увагу на те, що потерпілий ОСОБА_14 повідомив, що на вимогу ОСОБА_10 вивернути кишені, він витягнув купюри і ОСОБА_17 не взяв, а більше нічого ОСОБА_17 з рук потерпілого не отримував. Телефон потерпілим не було передано у тому місці, де описав у своєму вироку суд, а після того, як телефон був на зарядці у барі, його та навушники в руках тримав лише ОСОБА_18 , який побачивши що за ним біжить невідомий чоловік, по дорозі загубив мобільний телефон з навушниками. Вказує, що обвинувачені у ході провадження у справі неодноразово повідомляли, що розпочали розмову з ОСОБА_14 через те, що побачили як останній в парку нюхає клей. При цьому, апелянт звертає увагу на характеризуючи дані про особу потерпілого, та вказує, що ОСОБА_14 не відразу пішов у поліцію, а спочатку пішов до соціального педагога ОСОБА_19 , яка у свою чергу, будучи допитаною у судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що ОСОБА_14 , коли прийшов до неї, не плакав, не був переляканим і спочатку просив передзвонити ОСОБА_20 , а потім піти з ним у поліцію. Вказує, що заява потерпілого про злочин написана під диктовку і у ній не було вказано про ніж. Згідно показань свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 потерпілий при зустрічі з ними заперечував наявність ножа, яким ним нібито йому погрожували. Покликається на відсутність доказів того, що ОСОБА_18 намагався позбутися мобільного телефону та навушників до нього. Такі твердження ґрунтуються лише на показаннях свідка оперуповноваженого ОСОБА_23 . Вважає, що дії потерпілого ОСОБА_14 були добровільними, останній не був обмеженим у пересуванні, адже по дорозі в бар міг втекти, звернутись за допомогою та вчинити інші активні дії. Вказує, що у діях обвинувачених може вбачатися склад злочину, передбачений ч.2 ст.190 КК України. Звертає увагу, що захисники та обвинувачені неодноразово ставили питання про виклик для допиту у судовому засіданні свідка ОСОБА_24 бармена, який ставив на зарядку мобільний телефон і міг підтвердити, що спілкування між учасниками було мирним, однак прокурор відмовився від допиту даного свідку, оскільки останній тривалий час перебуває за кордоном.
Крім цього, захисник в апеляційній скарзі покликається на суворість оскаржуваного вироку, оскільки призначене покарання не спрямоване на допомогу особі виправитися та змінити свою поведінку. Вказує, що суд першої інстанції не врахував стан здоров`я ОСОБА_10 . Покликається на медичні довідки, які підтверджують в обвинуваченого наявність певних захворювань та вказують на те, що ОСОБА_10 потребує медичного нагляду та лікування. Звертає увагу, що протягом усього провадження у справі ОСОБА_10 ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності не притягувався, що свідчить про те, що він не є суспільно небезпечним і не потребує такого суворого покарання. Відсутність постійного місця роботи обумовлена його станом здоров`я. Також, суд першої інстанції не врахував стан здоров`я ОСОБА_11 , який у судовому засіданні неодноразово наголошував на тому, що стан здоров`я його погіршився і перебуваючи на свободі він обов`язково працевлаштується. Не було встановлено обставин, які обтяжують покарання ні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . При цьому, зауважує, що потерпілий немає до них претензій.
При апеляційному розгляді справи прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив таку задоволити, та заперечив апеляційні скарги інших учасників процесу.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, подану в інтересах ОСОБА_7 , заперечили апеляційну скаргу прокурора

Захисник ОСОБА_9 та обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , просили таку задоволити та заперечили апеляційну скаргу прокурора.
Заслухавши доповідача, пояснення присутніх сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим . Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції у повній мірі дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за наведених у вироку суду першої інстанції обставинах, є вірний, стверджується наявними у справі доказами, які суд першої інстанції дослідив у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, дав їм належну правову оцінку та вірно поклав в основу обвинувального вироку.

Колегія суддів вважає, що дії обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_7 судом першої інстанції вірно кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, а саме обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_7 як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб, та обвинуваченого ОСОБА_11 як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб, повторно.
Так, вина ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, стверджується, зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_14 , який, будучи допитаний судом першої інстанції у режимі відеоконференції, пояснив, що 10.10.2017 року він, прямуючи з гуртожитку, йшов по ґрунтовій дорозі парку, де зустрів трьох чоловіків, один з яких, що був одягнутий у зелену форму «Адідас», сказав витягти все, що є у кишенях. Одночасно простягнув руку і сказав віддати мобільний телефон, він віддав. У подальшому, на вимогу цього ж чоловіка дати гроші, він витяг 2 грн., та хотів віддати, а вони засміялися. Побачивши, що телефон не працює, вирішили піти щоб підзарядити його. Коли вони пішли в сторону магазину Сяйво, по дорозі ОСОБА_11 сказав, що завдасть йому тілесних ушкоджень якщо телефон не працює. Зазначив, що коли підійшли до бару, вони з ОСОБА_11 зайшли всередину бару, і на прохання останнього бармен погодився зарядити телефон. ОСОБА_11 залишився в середині бару, а він вийшов на двір. Потім він, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 стояли на дворі, вийшов спочатку ОСОБА_11 , а потім бармен і вони закурили. Згодом ОСОБА_11 зайшов в бар, забрав телефон з зарядки, і вони втрьох, ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 пішли в сторону магазину Рукавичка, а він просив повернути телефон. Коли хтось з них покликав його, він підійшов і ОСОБА_11 з кишені витяг телефон та передав ОСОБА_7 , який з допомогою ножа витяг сім-карту та передав йому. У подальшому він пішов в училище і все розповів ОСОБА_19 . Потерпілий зазначив, що чоловіки діяли спільно, вимогу до нього пред`явив ОСОБА_10 , говорив йому вивертати кишені, а ОСОБА_11 вимагав передати телефон. Передав їм телефон, бо боявся, їх було троє, і вони всі обступили його. Зазначив, що телефон був справний, а тому не було потреби його ремонтувати. ОСОБА_11 дійсно мав з собою зарядний пристрій. Потерпілий заперечив факт домовленості з хлопцями про зустріч біля училища та не просив відремонтувати телефон, а вони відкрито забрали його у нього, і незважаючи на його прохання, повертати наміру не мали. Вони втрьох діяли узгоджено і ОСОБА_10 постійно знаходився поруч з ними. Вказав, що лише ОСОБА_11 бачив раніше і знав візуально. Зазначив, що ОСОБА_7 був одягнутий в сіру куртку, темні штани і мав бейсболку, ОСОБА_11 був у темних штанах та чорного кольору кофті з капюшоном, ОСОБА_10 в костюмі «Адідас».
Суд першої інстанції належно оцінив, вірно взяв до уваги та поклав в основу обвинувального вироку наведені показання потерпілого ОСОБА_14 , оскільки такі показання у повній мірі узгоджуються із іншими належно дослідженими та оціненими судом першої інстанції доказами, а саме:
- показаннями законного представника потерпілого ОСОБА_14 - ОСОБА_15 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що 10.10.2017р. їй зателефонувала ОСОБА_19 та повідомила, що до неї прибіг наляканий ОСОБА_14 , який розповів, що його пограбували у парку. ОСОБА_19 передала трубку ОСОБА_14 і він в телефонному режимі повідомив їй ті самі обставини, про які він вказав у судовому засіданні. Зазначила, що ОСОБА_14 був дуже наляканий, говорив, що впізнав одного з хлопців, це був ОСОБА_11 . За його згодою вона викликала працівників поліції. Пояснила, що до цих подій жодних претензій до потерпілого у викладачів училища не було, як учень він був слабкий, виховувався в прийомній родині. З 07.03.2018р. він навчальний заклад не відвідує, але не відрахований з нього. Зазначила, що ОСОБА_14 неодноразово скаржився, що на нього чинять тиск. Бували випадки, коли потерпілий говорив неправду, він замкнутий в собі хлопець, але не є конфліктним;
- показаннями свідка ОСОБА_19 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що 10.10.2017р. близько 16:30 год. до кабінету соціального педагога і практичного психолога прибіг неповнолітній ОСОБА_14 , який попросив зателефонувати ОСОБА_15 . Пояснив, що у нього немає мобільного телефону. Вона зателефонувала. Розмови між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вона не чула. Потім вона пішла з ним у поліцію, де потерпілий дав показання в її присутності, оскільки був неповнолітнім. По дорозі до райвідділку вони не спілкувалася. Вказала, що можливо ОСОБА_14 і був схвильований, вона не пригадує. В її присутності потерпілий впізнавав осіб, які вчинили на нього напад. Свідок пояснила, що в її присутності потерпілому ніж для впізнання не пред`являли, такої слідчої дії не було. Ствердила, що на протоколі її підпис, однак вона була присутня лише при допиті потерпілого і пред`явленні йому осіб для впізнання, а жодних предметів потерпілому в її присутності не пред`являли, тим більше в приміщенні Стрийської ЦРЛ. Зазначила, що працівники поліції в її присутності не вказували потерпілому, що він повинен говорити;
- показаннями свідка ОСОБА_25 оперуповноваженого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області, який у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що в жовтні 2017 року, точної дати не пригадує, від колег по роботі він отримав інформацію про вчинений у парку Т.Шевченка розбій, і разом з напарником ОСОБА_26 виїхали на місце події. По дорозі до вул. Охримовича він побачив ОСОБА_11 , який тікав. Тоді він вискочив з автомобіля і крикнув «Стій!», той побачив його і почав тікати ще дужче. Біля поліклініки він його впіймав, і той викинув мобільний телефон через браму. Вони його затримали і повезли до райвідділку, де викликали слідчо-оперативну групу. На місці затримання він ОСОБА_11 здається не обшукував. Переконаний, що ОСОБА_11 знав його як працівника поліції, тому і тікав від нього, останній намагався перестрибнути через браму, але він його впіймав. Коли він його затримував, той намагався втекти і викинув через браму телефон, навушники та ще якісь речі;
- даними заяви потерпілого ОСОБА_14 від 10.10.2017р., зареєстрованої в Журналі єдиного обліку заяв про вчинені кримінальні правопорушення 10.10.2017р. за вх. №8520, з якої вбачається, що ОСОБА_14 просить прийняти міри до трьох осіб, які 10.10.2017р. близько 16:00 год. відкрито заволоділи його мобільним телефоном марки «Номі» чорно жовтого кольору та навушниками чорного кольору, заподіявши йому шкоду на загальну суму 500 грн. /Т.4 а.с.108/;
- даними протоколу огляду місця події від 10.10.2017р., за участю потерпілого ОСОБА_14 , з якого вбачається, що огляд проводився в парку імені Шевченка у м. Стрий, з правого боку від входу у парк розташована ґрунтова доріжка, яка веде до виходу із парку, де розташовано кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». На вказаній доріжці на відстані близько 50 м. від входу у парк зі сторони вул. Сколівської зі слів потерпілого ОСОБА_14 у нього відкрито викрали мобільний телефон марки «Номі» з навушниками, та в подальшому зловмисники пішли у напрямку кафе-бару «Сяйво», який розташований з правого боку від входу у парк зі сторони вулиці Підзамче. /Т.4 а.с.109-110/ та даними фототаблиці до протоколу огляду місця події від 10.10.2017р., згідно яких потерпілий ОСОБА_14 вказує на місце, де відносно нього було вчинено кримінальне правопорушення /Т.4 а.с.111-113/;
- даними протоколу огляду місця події від 10.10.2017р. та фототаблицями до нього від 10.10.2017р., з якого вбачається, що огляд проводився в провулку між будинком АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 . Вхід до провулку здійснюється через металеві навісні двостулкові ворота коричневого кольору, які на момент огляду зачинені. На правій стулці внизу виявлені навушники чорного кольору з написом НЕС-3990 на кнопці для підвищення звуку. Приблизно через 4,5 м. від воріт виявлено корпус, задня частина телефону жовтого кольору з полімерного матеріалу, на відстані 20м від якої знаходиться передня частина телефону з полімерного матеріалу чорного кольору з написом «NOMI». На відстані близько 50 см., від даних об`єктів знаходиться екран телефону, на відстані близько 1,20 м. знаходиться резинова вставка з зображенням клавіш, буквених та цифрових, на відстані близько 20 см. знаходиться задня полімерна кришка чорного кольору, на відстані близько 30 см. знаходиться плата телефону. Огляд місця події проводився за участю оперуповноваженого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_25 , який вказав, що саме на цьому місці ОСОБА_11 викинув мобільний телефон, після чого ним було запрошено ОСОБА_11 до Стрийського ВП ГУНП у Львівській області /Т.4 а.с.114-124/;
- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 10.10.2017р. та таблицями ілюстрацій до нього, за участю потерпілого ОСОБА_14 , з якого вбачається, що потерпілий на запитання слідчого відповів, що осіб, які 10.10.2017р. близько 16:00 год. в парку імені Т.Г.Шевченка вчинили на нього напад, поєднаний з застосуванням насильства, небезпечного для його життя він зможе впізнати по зовнішньому вигляду, та серед трьох, пред`явлених йому для впізнання осіб вказав на третього зліва від дверей, тобто на ОСОБА_10 , який 10.10.2017р. о 16:00 год. спільно з двома особами чоловічої статі вчинили на нього напад, поєднаний з застосуванням насильства, небезпечного для його життя та відкрито заволоділи його мобільним телефоном /Т.4 а.с.126-130/;
- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.10.2017р., за участю потерпілого ОСОБА_14 , з якого вбачається, що на запитання слідчого потерпілий ОСОБА_14 відповів, що особу, яка 10.10.2017р. близько 16:00 год., перебуваючи в парку імені Т.Г.Шевченка приставила до його живота ніж після чого разом із ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відкрито викрала його мобільний телефон він зможе впізнати по обличчю та зовнішньому вигляду; і серед пред`явлених йому для впізнання осіб за фотознімками, потерпілий впізнав особу, зображену на фотознімку під порядковим номером три а саме ОСОБА_7 /Т.4 а.с.139-141/;
- даними висновку судової товарознавчої експертизи №9/571 від 30.10.2017р., згідно якого ринкова вартість представленого на дослідження мобільного телефону торгової марки «Nomi» моделі «і184» станом на 10.10.2017р. становила 180,90 грн.; ринкова вартість представлених для дослідження навушників гарнітурних (вкладишів) 1,20 м. (Audio-jack 3,5 мм), станом на 10.10.2017р. становила 27,00 грн.; товарний стан представленого на дослідження мобільного телефону торгової марки «Nomi» моделі «і184» відповідає майну з коригувальним коефіцієнтом (знос) 85%; товарний стан представлених для дослідження навушників гарнітурних (вкладишів) 1,20 м. (Audio-jack 3,5 мм) відповідає майну з коригувальним коефіцієнтом (знос) 10% /Т.4 а.с.144-150/;
- даними висновку судової трасологічної експертизи № 4/1898 від 13.11.2017р., з якого вбачається, що слід пальця руки, відкопійований на відрізку прозорої клейкої стрічки розмірами 38х18 мм, вилучений 10.10.2017р. за фактом вчинення нападу на ОСОБА_14 в парку імені Т.Шевченка у м. Стрий Львівської області придатний для ідентифікації особи; вказаний вище слід пальця руки залишений вказівним пальцем правої руки ОСОБА_11 , 1996 р.н. /Т.4 а.с.156-163/;
- речовими доказами - мобільним телефоном марки «NOMI і184» та навушниками марки НЕС-3990, оглянутими судом першої інстанції під час судового засідання та визнаними речовими доказами відповідно до постанови ст. слідчого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_27 про визнання об`єктів речовими доказами та прилучення їх до кримінального провадження від 06.11.2017 /Т.4 а.с.151-152/.
Колегія суддів переконана, що сукупність цих доказів повністю підтверджує вчинення обвинуваченими ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 інкримінованого їм кримінального правопорушення, за наведених у вироку суду обставинах, оскільки вони не викликають сумнівів у своїй правдивості та є належними і допустимими. Висновки суду першої інстанції, зазначені у його вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Вищенаведені докази у своїй сукупності спростовують апеляційні доводи захисника ОСОБА_9 про відсутність у діях обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Доводи захисника про наявність обставин, які свідчать про відсутність в ОСОБА_10 та ОСОБА_11 якоїсь домовленості та спільного умислу, а отже і попередньої змови групою осіб на вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_14 , з огляду на те, що мета зустрічі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 була пов`язана з необхідністю пройти спільне медичне обстеження, а зустріч з ОСОБА_7 була випадковою, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки виникнення умислу на вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб прямо не пов`язано з обставинами, за яких відбулась зустріч осіб, які у подальшому спільно вчинили злочинні дії.
З урахуванням вірно встановлених судом першої інстанції обставин кримінального провадження, які підтверджуються вищенаведеними належними та допустимими доказами, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання, що обвинувачені під час вчинення кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_14 діяли узгоджено між собою, згідно розподілених ролей.
Так, спочатку ОСОБА_10 висловив до потерпілого ОСОБА_14 вимогу, передати їм свої грошові кошти та мобільний телефон, і неповнолітній потерпілий ОСОБА_14 , побоюючись за своє життя і здоров`я, передав ОСОБА_11 свій мобільний телефон та навушники. Переконавшись, що даний мобільний телефон не вмикається, ОСОБА_11 висловив чергову вимогу до потерпілого щодо передачі грошових коштів. Згодом, переконавшись у справності мобільного телефону потерпілого, ОСОБА_7 вийняв із даного телефону сім-картку, повернув її власнику. У подальшому ОСОБА_7 , спільно з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 скрились із місця події з майном потерпілого, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд.
Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що спільними, узгодженими діями саме трьох обвинувачених була пригнічена воля потерпілого, що дозволило ОСОБА_7 , в присутності двох інших обвинувачених, та за їхньою спільною згодою незаконно заволодіти мобільним телефоном потерпілого.
Не знайшли свого підтвердження доводи захисника ОСОБА_9 про відсутність доказів того, що ОСОБА_18 намагався позбутися мобільного телефону та навушників до нього.
Обставини того, що ОСОБА_18 намагався позбутися мобільного телефону та навушників до нього стверджуються не тільки вищенаведеними показаннями оперуповноваженого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_25 , який був допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції, але і вищенаведеними даними протоколу огляду місця події від 10.10.2017р. та фототаблицями до нього від 10.10.2017р. /Т.4 а.с.114-124/, у якому описано та відображено, зокрема розташування навушників та частин мобільного телефону, які викинув обвинувачений ОСОБА_11 , коли його намагався затримати ОСОБА_25 .
Твердження захисника ОСОБА_9 про можливу кваліфікацію дій обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 190 КК України є неспроможними.
Частиною 1 ст. 190 КК України передбачена кримінальна відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство). Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.
Разом з тим, факт того, що потерпілий ОСОБА_14 добровільно передав обвинуваченим свій мобільний телефон та навушники, спростовується вищенаведеними показаннями потерпілого ОСОБА_14 , в яких останній такі обставини заперечив, та вказав, що обвинувачені забрали у нього телефон та навушники відкрито, проти його волі, і на прохання повернути належне йому майно, цього не зробили. При цьому, суд першої інстанції, досліджуючи такі твердження сторони захисту, цілком обґрунтовано взяв до уваги і поведінку потерпілого, який відразу після вчинення щодо нього злочину побіг в училище за допомогою, оскільки у нього відібрали мобільний телефон, а після того звернувся із відповідною заявою у поліцію, що підтверджується у свою чергу вищенаведеними показаннями законного представника ОСОБА_15 та свідка ОСОБА_19 .
Щодо того, що у судовому засіданні не було допитано свідка ОСОБА_28 (бармена, який ставив на зарядку мобільний телефон), апеляційний суд погоджується із позицією суду першої інстанції, яка наведена в оскаржуваному вироку.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції вжив усіх необхідних та передбачених законом заходів для допиту у судовому засіданні вказаного свідка. Суд першої інстанції встановив, що свідок ОСОБА_28 з осені 2019 року перебуває за межами України і час його повернення на територію Україну невідомий. Ураховуючи встановлене, те, що даний свідок не був очевидцем події, а отже його показання не мають суттєвого значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також тривалість розгляду даного кримінального провадження, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання про завершення судового провадження за відсутності свідка ОСОБА_28 .
З приводу апеляційних доводів прокурора про необхідність кваліфікації дії обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 не за ч. 2 ст. 186 КК України, а за ч. 2 ст. 187 КК України, колегія суддів враховує наступне.
Органом досудового розслідування дії обвинувачених було кваліфіковано за ч. 2 ст. 187 КК України, як умисний напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, вчиненого ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб і ОСОБА_11 повторно.
Разом з тим, суд першої інстанції, оцінивши докази у справі у порядку ст. 94 КПК України, прийшов до переконання, що кваліфікація діяння за ч.2 ст.187 КК України не знайшла свого підтвердження в ході судового слідства, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів того, що обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 вчинили напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на детальній оцінці представлених доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, навівши таку у своєму рішенні.
Суд першої інстанції, з урахуванням положень, ст.ст.86, 87 КПК України, визнав недопустимим доказ - протокол пред`явлення речей для впізнання від 28.11.2017р., оскільки така слідча дія була проведена з грубим порушенням вимог ст. 227 КПК України, за відсутності законного представника неповнолітнього потерпілого та з порушенням вимог ч.3 ст.229 КПК України, згідно якої річ, що підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, в числі інших однорідних речей одного виду, якості і без різких відмінностей у зовнішньому вигляді, у кількості не менше трьох. Особі, яка впізнає, пропонується вказати на річ, яку вона впізнає, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала.
До такого висновку суд першої інстанції прийшов з урахуванням наданих у судовому засіданні показань свідка ОСОБА_19 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 .
Так, свідок ОСОБА_19 законний представник потерпілого ОСОБА_14 на час вчинення злочину, у судовому засіданні суду першої інстанції повідомила, що у її присутності в Стрийській ЦРЛ жодних речей для впізнання, зокрема ножів потерпілому ОСОБА_14 не пред`являлося, як і в будь-якому іншому місці.
Свідок ОСОБА_29 , медична сестра Стрийської ЦРЛ, яка була присутня як понята під час проведення 28.11.2017р. в приміщенні Стрийської ЦРЛ слідчої дії - пред`явлення речей для впізнання, у судовому засіданні суду першої інстанції повідомила, що при проведенні даної слідчої дії була вона, ОСОБА_31 , потерпілий ОСОБА_14 та двоє працівників поліції. На столі лежав один ніж і потерпілий рукою показував на нього. Коли вона прийшла ніж вже лежав на столі. Вона підписувала вже заповнений протокол, але не перечитувала.
Аналогічні показання у судовому засіданні суду першої інстанції надала свідок ОСОБА_31 , медична сестра Стрийської ЦРЛ, яка також була присутня як понята під час проведення 28.11.2017р. в приміщенні Стрийської ЦРЛ слідчої дії - пред`явлення речей для впізнання, зазначивши, що крім неї, ОСОБА_29 , потерпілого та двох працівників поліції у приміщенні бюфету нікого більше не було. На столі лежав один ніж, і потерпілий вказував рукою на нього, а працівник поліції в цей час заповнював протокол. Їх фотографували. І працівник поліції говорив потерпілому, як правильно простягти руку та вказати на ніж. Коли вони прийшли, протокол вже був написаний і в їхній присутності ніхто нічого не писав. Потерпілий нічого абсолютно не пояснював та не вказував, що це за ніж.
При цьому, після того як свідку ОСОБА_29 , а також свідку ОСОБА_31 , суд першої інстанції пред`явив фототаблиці до протоколу пред`явлення речей для впізнання, останні вказали, що фотознімки не відповідають дійсності, оскільки на столі лежав один, а не п`ять ножів, як це відображено на фотознімку.
Враховуючи те, що протокол пред`явлення речей для впізнання від 28.11.2017р. було підставно визнано недопустимим доказом, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги: - постанову про визнання об`єктів речовими доказами та прилучення їх до кримінального провадження від 28.11.2017р, згідно якої вилучений під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 ніж визнано речовим доказом у кримінальному провадженні; - протокол обшуку від 03.11.2017р., проведеного на підставі ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.10.2017 у справі №456/3182/17 в житловому помешканні ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_4 , під час якого було вилучено кухонний ніж; - показання свідка ОСОБА_32 , який був присутній під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , оскільки самі по собі дані докази без протоколу пред`явлення потерпілому речей (ножа) для впізнання не підтверджують факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
Апеляційні доводи прокурора про те, що суд першої інстанції належним чином не мотивував причини щодо ненадання віри вільно викладеним показанням неповнолітнього потерпілого ОСОБА_14 , зокрема, про застосування ножа ОСОБА_7 під час висловлення погроз ОСОБА_11 , колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, згідно оскаржуваного вироку, суд першої інстанції звернув увагу на показання потерпілого ОСОБА_14 та встановив наявність суперечностей у таких. Зокрема, неповнолітній потерпілий ОСОБА_14 у судовому засіданні суду першої інстанції при вільних показаннях не зазначав про погрозу застосування до нього ножа, і лише на запитання сторони обвинувачення вказав, що дійсно був предмет схожий на ніж. При цьому, суд першої інстанції встановив, що наведені потерпілими загальні ознаки ножа не співпадають з ознаками ножа, який було вилучено у ході обшуку за місцем проживання. А пред`явити в судовому засіданні для впізнання потерпілому ОСОБА_14 речовий доказ ніж виявилось неможливим, оскільки потерпілий у судові засідання не з`являвся, судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_14 був допитаний у режимі відеоконференції, і у подальшому ОСОБА_14 подав заяву про продовження розгляду справи у його відсутності, оскільки побоюється за своє життя і здоров`я. З`ясувати місце проживання або перебування останнього суду першої інстанції не вдалося.
При цьому, оцінюючи такі показання потерпілого, суд першої інстанції вірно врахував дані його заяви про вчинення кримінального правопорушення, у якій останній не вказував про застосування відносно нього ножа, як і при більшості слідчих дій, проведених за його участю.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції підставно взяв до уваги і показання свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_21 , навівши такі в оскаржуваному вироку, і з яких вбачається, що потерпілий під час досудового розслідування стверджував, що у нього відібрали телефон, однак жодної погрози застосуванням насильства за допомогою ножа не було, і такі показання він надав під тиском працівників поліції.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що здобутими під час судового слідства та дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами не підтверджено того факту, що обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 вчинили відносно потерпілого ОСОБА_14 напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, і такий висновок доводами апеляційної скарги прокурора не спростовано.
Щодо доводів поданих у справі апеляційних скарг у частині призначеного обвинуваченим покарання, суд апеляційної інстанції враховує наступне.
В силу вимог ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
На переконання колегії суддів, при призначенні обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 покарання суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону та врахував усі передбачені законом обставини, у тому числі і ті, на які покликаються апелянти в апеляційних скаргах.
Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд першої інстанції у повній мірі врахував конкретні обставини кримінального провадження, характер та тяжкість вчиненого ним злочину, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, його молодий вік, стан здоров`я, наявність ІІ групи інвалідності, ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, позицію потерпілого, наявність обставини, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів, а також відсутність обставин, які пом`якшують покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції у повній мірі врахував враховує конкретні обставини кримінального провадження, характер та тяжкість вчиненого ним злочину, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, його молодий вік, стан здоров`я, наявність на утриманні малолітньої дитини та непрацездатних батьків, позицію потерпілого, ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , суд першої інстанції у повній мірі врахував конкретні обставини кримінального провадження, характер та тяжкість вчиненого ним злочину, справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, його молодий вік, стан здоров`я, позицію потерпілого, ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому, суд першої інстанції перевірив наявність правових підстав для призначення обвинуваченим покарання із застосуванням ст.69 КК України чи ст.75 КК України, та прийшов до висновку про відсутність таких, з огляду на враховані конкретні обставини кримінального правопорушення та дані про особи обвинувачених.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що призначене обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 покарання, у межах санкції інкримінованого їм кримінального правопорушення, буде необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, висновки суду першої інстанції щодо призначеного обвинуваченим покарання належним чином вмотивовані.
Даних про те, що обвинувачені за станом здоров`я не можуть відбувати призначене їм покарання матеріали кримінального провадження не містять, і таких даних суду апеляційної інстанції не представлено.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги як сторони обвинувачення, так і сторони захисту не містять правових підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку суду.
Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність, які б вплинули на правильність прийнятого у справі рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд визнає подані у справі апеляційні скарги необґрунтованими, з огляду на відповідність оскаржуваного вироку вимогам ст.370 КПК України, та вважає, що такі до задоволення не підлягають.
Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Стрийської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2020 року відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою у цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий:

Судді: