Дата документу 17.03.2021 Справа № 332/1789/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/366/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 332/1789/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст. 125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного судуу складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, із повною загальною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, на утриманні має неповнолітню дитину 2005 року народження, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 18 лютого 2020 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.125 КК України до штрафу в розмірі 850,00 гривень,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вважає, що призначене йому покарання у вигляді арешту за своїм видом є явно несправедливим через суворість, та за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Суд першої інстанції належним чином не мотивував, чому менш суворий вид покарання, ніж арешт, не є достатнім для його виправлення. Зауважує, що висновок суду про те, що його неможливо виправити та перевиховати без ізоляції від суспільства, вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на те, що свою вину у вчиненні кримінального правопорушення він визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, критично ставиться до своєї минулої поведінки, щиро бажає виправитися; кримінальне правопорушення, у вчиненні яких його визнано винним, належить до кримінальних проступків та не несе значної суспільної небезпеки; відсутні будь-які обставини, які обтяжують покарання; потерпілий не пред`являв до нього будь-яких претензій матеріального характеру, цивільний позов не подавався, він попросив вибачення у потерпілого, та потерпілий не наполягав на призначенні йому суворого покарання; на його утриманні перебуває не лише неповнолітня дитина, а й двоє непрацездатних батьків, які потребують догляду за станом здоров`я (а відбування покарання у вигляді арешту позбавило б дитину і батьків його піклування і підтримки); натепер він офіційно працевлаштований, займається суспільно-корисною працею та має постійне джерело доходу (тоді як у разі відбування покарання у вигляді арешту, він знов втратить це джерело доходу, і після звільнення буде вимушений шукати нову роботу); вважає, що перебування на обліку у нарколога в даному випадку не може бути критерієм посилення покарання, оскільки на час вчинення кримінального правопорушення він не перебував у стані сп`яніння, був тверезим; покарання за попереднім вироком відбув повністю, а саме сплатив штраф, що свідчить про його бажання стати на шлях виправлення, а також свідчить про те, що в силу вимог п.2-1 ч.1 ст.89 КК України він вважається таким, що не має судимості.

Вважає, що сукупність цих обставин свідчить про те, що достатнім для виправлення у даному випадку було б покарання у вигляді штрафу, тоді як покарання у вигляді арешту, відбування якого становить собою ізоляцію від суспільства, є явно несправедливим через його суворість. Вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання, призначивши замість арешту на строк 2 місяці покарання у вигляді штрафу у розмірі 850,00 гривень. Просить під час апеляційного розгляду дослідити докази, додані до цієї апеляційної скарги, а саме копію трудової книжки (підтверджує нову обставину, а саме працевлаштування), свідоцтва про народження та медичну документацію його батьків (підтверджує необхідність догляду за непрацездатною мамою) та наявність можливості сплатити штраф в разі його призначення замість арешту.

Просить вирок Заводського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року змінити в частині призначеного покарання, призначивши замість арешту на строк 2 місяці покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 гривень.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника, обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили апеляційну скаргу задовольнити, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено покарання у виді арешту на строк 2 місяця. На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання повністю приєднано покарання, що невідбуте за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2020 року, призначено ОСОБА_6 остаточно покарання у виді арешту на строк два місяці та штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 850,00 гривень, що підлягає самостійному виконанню. Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного приведення вироку до виконання. В вироку вирішена доля речових доказів по справі.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 29 квітня 2020 року, приблизно о 23-40 годині, ОСОБА_6 , маючи умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, знаходячись на сходинковому майданчику між поверхом № 4 та № 5 під`їзду №1 будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час конфлікту з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тримаючи у правій руці розкладний ніж наніс ним один удар в область правої ноги останнього, а саме в область гомілки, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 , згідно з висновком експерта №473 від 05.05.2020, рану, наслідком загоєння якої є рубець, в області правої гомілки, яка кваліфікуються як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України.

Доводи апелянта про призначення йому найменш суворого виду покарання у виді штрафу, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_6 , будучи притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти здоров`я, за що судом йому було призначене покарання у виді штрафу, належних висновків для себе не зробив і через невеликий проміжок часу знову вчинив аналогічний злочин, що свідчить проте, що покарання у виді штрафу не досягло мети покарання запобігання вчинення ним нових злочинів.

Не заслуговують уваги доводи обвинуваченого і про те, що покарання за попереднім вироком він відбув повністю, а саме сплатив штраф, а тому в силу вимог п.2-1 ч.1 ст. 89 КК України він вважається таким, що не має судимості, оскільки ані в матеріалах справи, ані в додатках до апеляційної скарги, відсутні документи, які підтверджують факт сплати ним штрафу по вироку Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що суд призначив йому занадто суворий вид покарання у виді арешту, є обґрунтованими, виходячи з наступного.
Санкцією ч. 2 ст. 125 КК України передбачені покарання у виді штрафу, громадських робіт, виправних робіт, арешту та обмеження волі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, за наявності більш м`яких видів покарання, наявності обставини, що пом`якшує покарання, в супереч вимог ч. 2 ст. 65 КК України, не навівши у вироку відповідних доводів, суд призначив обвинуваченому один із самих суворих видів покарання, який передбачений санкцією цієї статті КК. При цьому, належним чином не обґрунтував, чому менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, має на утриманні неповнолітню дитину, а також те, що потерпілий не наполягав на суворому покаранні для останнього, в даний час ОСОБА_6 офіційно працевлаштований, стан здоров`я батьків вимагає догляду за ними, колегія суддів вважає необхідним пом`якшити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, замість арешту призначити покарання у виді громадських робіт, в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 125 КК України, що на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , змінити.

Пом`якшити призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України до 200 годин громадських робіт.

На підставі ст. 71 ч. 1 КК України за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, остаточно призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді 200 годин громадських робіт та штрафу у розмірі 850 грн.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України, призначені основні покарання у виді 200 годин громадських робіт та штрафу у розмірі 850 грн., виконувати самостійно.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Судді: