Ухвала

Іменем України
9 червня 2021 року

м. Київ
справа № 459/3504/19
провадження № 51- 2570 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 09 липня 2020 року вироком Червоноградського міського суду Львівської області за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст.162 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки,

на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 24 грудня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 24 грудня 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ч.4 ст.70 КК за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців.
Цим вироком засуджено також ОСОБА_6 , від якого касаційна скарга на судові рішення не надходила.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2021 рокувирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 09 вересня 2019 року близько 19:09, діючи разом з ОСОБА_6 , перебуваючи у громадському місці, поруч із платформами автовокзалу міських маршрутних транспортних засобів м. Червонограда Львівської області, що на вул. Сокальській, 3, з мотивів явної неповаги до суспільства та з особливою зухвалістю безпричинно почали бійку з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , під час якої шляхом завдання ударів ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді саден у ділянці правої вилиці, на правому і лівому ліктях, що належать до легких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_6 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_8 у вигляді у саден на лівому лікті, правому та лівому колінах, що належать до легких тілесних ушкоджень.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 травня 2021 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк захисник ОСОБА_4 звернувся до касаційного суду з скаргою на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, в якій ставить питання про перегляд у касаційному порядку судових рішень на підставі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ч.2 ст. 296 КК, просить судові рішення щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність захисник зазначив у скарзі про те, що:
у діях обвинуваченого наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК;
стороною обвинувачення не доведено винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК, і така кваліфікація його дій не ґрунтується на правильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність, оскільки безпосереднім об`єктом посягання обвинуваченого було здоров`я потерпілого, а не громадська безпека;
тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 були заподіяні обвинуваченим на ґрунті неприязних стосунків, а не з хуліганських мотивів, оскільки обвинувачений та потерпілий перебували в особистих неприязних стосунках і умисел ОСОБА_5 був спрямований на завдання тілесних ушкоджень конкретній особі;
обставини події та застосування обвинуваченим насильства до конкретного потерпілого не свідчать про те, що поведінка ОСОБА_5 була зумовлена бажанням протиставити себе суспільству і проявити зневагу до загальноприйнятих норм та правил поведінки, конфлікт чітко стосувався саме обвинуваченого і потерпілого, тому спричинення тілесних ушкоджень потерпілому у громадському місці не стосується посягання на громадський порядок;

відповідно до правового висновку, який міститься в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16), за відсутності мотиву явної неповаги до суспільства, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілою особою і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, то сам факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для їх кваліфікації як хуліганства.
Мотиви Суду
Доводи захисника в касаційній скарзі щодо неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ч.2 ст.296 КК, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах.
Як убачається з наявної в Суду копії вироку, суд першої інстанції зазначив про безпідставність пояснень, у тому числі, обвинуваченого ОСОБА_5 стосовно того, що він не порушував громадський порядок, врахувавши при цьому висновок, зазначений у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року (справа № 442/66/16-к), про те, що грубе порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях. Оцінювати порушення як грубе слід з урахуванням кількості його учасників, території, на якій мало місце порушення, кількості потерпілих, тривалості порушення. Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу. Хуліганські дії можуть супроводжуватися ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством.
Оцінюючи діяння обвинуваченого ОСОБА_5 як грубе порушення громадського порядку, суд першої інстанції врахував та зазначив у вироку, що його дії вчинені разом з ОСОБА_6 у світлу пору доби в людному місці, на території міської автостанції, і за ними спостерігали оточуючі, частина з яких проходила поруч, а частина безпосередньо дивилася на бійку, що підтверджується відеозаписом з місця події.
Так, із копії вироку вбачається, що, крім інших встановлених доказів у кримінальному провадженні, суд врахував та послався, у тому числі, й на дані відеозапису з камери відеоспостереження, розташованої на фасаді будинку за адресою: АДРЕСА_2 , яким зафіксовано подію, що відбулася 09 вересня 2019 року близько 19:09, а саме те, як до двох чоловіків, що сиділи на лавочці, підсіли двоє інших чоловіків, і невдовзі після цього всі четверо встали на ноги й про щось говорили між собою, під час розмови один із чоловіків, який підсідав на лавочку, завдав удар одному з чоловіків, який сидів перед розмовою на лавочці, від чого останній впав, після чого інший з чоловіків, який раніше сидів на лавочці, намагався заступитися, однак йому почав завдавати удари чоловік, який також перед цим підсідав на лавочку, внаслідок цього виникла бійка, у ході якої двоє чоловіків, які підсідали на лавочку, завдавали численні удари по голові й тілу потерпілих.
Доводи сторони захисту в скарзі щодо недоведеності стороною обвинувачення вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК, є необґрунтованими на таких підставах.

Як убачається із наданої копії вироку, суд першої інстанції врахував пояснення потерпілих у судовому засіданні та надані стороною обвинувачення письмові докази, які були досліджені в судовому засіданні,зокрема:
- заяву потерпілого ОСОБА_7 від 09 вересня 2020 року та дані протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 вересня 2019 року, згідно з якими потерпілий впізнав ОСОБА_5 як особу, яка завдала йому тілесні ушкодження, а також впізнав ОСОБА_6 як особу, яка завдала тілесні ушкодження ОСОБА_8 під час тієї ж події;

- заяву ОСОБА_8 від 18 вересня 2019 року та дані протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27 і 28 вересня 2019 року, згідно з якими потерпілий впізнав ОСОБА_5 як особу, яка 09 вересня 2019 року завдала тілесні ушкодження ОСОБА_7 , а також впізнав ОСОБА_6 як особу, яка завдала йому тілесні ушкодження під час тієї ж події;
- дані протоколів проведення слідчих експериментів від 08 жовтня 2019 року, якими зафіксовані відомості про відтворення ОСОБА_5 , ОСОБА_8 обстановки події, яка трапилася 09 вересня 2019 року;
- дані протоколів пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками від 28 листопада 2019 року, згідно з якими ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як осіб, які на початку вересня 2019 року на автовокзалі в м. Червонограді, поруч із парковкою таксі, брали участь у бійці;
- дані висновку експерта № 106/2019 від 27 вересня 2019 року, згідно з якими у ОСОБА_7 виявлено легкі тілесні ушкодження, які утворилися від контакту з тупими предметами та могли виникнути 09 вересня 2020 року;
- дані висновку експерта № 113/2019 від 22 листопада 2019 року, згідно з якими у ОСОБА_8 виявлено легкі тілесні ушкодження.
Тому, врахувавши зазначені докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 доведена поза розумним сумнівом, а саме у вчиненні ним хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб, з чим погоджується й колегія суддів.
Перевіряючи законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив й спростував доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо наявності підстав для зміни вироку шляхом перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч.2 ст.296 на ч.1 ст.125 КК та призначення йому більш м`якого покарання за цією статтею, а також щодо спричинення потерпілому тілесних ушкоджень обвинуваченим на ґрунті особистих неприязних стосунків.
Так, з ухвали вбачається, що суд апеляційної інстанції врахував положення статей 84, 94, 370 КПК та зазначив про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК, тобто хуліганства грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб.
Що стосується апеляційних вимог захисника ОСОБА_4 про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК, то суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив про те, що згідно із встановленими обставинами у кримінальному провадженні обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підійшли до потерпілих, які сиділи на лавочці в людному, громадському місці на території міської автостанції, та безпідставно розпочали із ними бійку, у ході якої потерпілим було заподіяно легкі тілесні ушкодження. За цими подіями спостерігали сторонні люди, які як проходили поруч, так і безпосередньо дивились на події.
Суд апеляційної інстанції також вказав, що, як убачається з матеріалів провадження та заяв потерпілих про вчинене кримінальне правопорушення, останнім на час події не були відомі особи, які спричинили їм тілесні ушкодження. Зокрема, потерпілий ОСОБА_8 у судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що обвинувачені підійшли до них та сказали, що потерпілі зайняли їхню лавочку, і тоді розпочався конфлікт.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинувачений разом з ОСОБА_6 , випадково зустрівши потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які сиділи на лавочці в людному громадському місці, використавши незначний привід для конфлікту, який був спровокований саме обвинуваченими, зокрема ОСОБА_5 , як зухвалий виклик соціальному оточенню, вчинили хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, та зазначив в ухвалі про відсутність правових підстав для кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.125 КК.
Посилання в касаційній скарзі на правовий висновок, який міститься у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16), на думку Суду, не може бути враховано, оскільки в зазначеній справі Суд дійшов висновку про відсутність у діях обвинуваченої особи мотиву явної неповаги до суспільства, що є обов`язковою юридичною ознакою злочину, передбаченого ст. 296 КК, та виходив із встановлених обставин у кримінальному провадженні, відповідно до яких обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки насильницької поведінки обвинуваченого свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню до потерпілого, яка виникла раптово через сварку у відповідь на агресивні дії потерпілого, прагненням помститися йому, а не бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.
Ураховуючи наведене та встановлені судами першої й апеляційної інстанцій обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, доводи сторони захисту в касаційній скарзі про наявність у діях ОСОБА_5 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК, та про те, що об`єктом посягання обвинуваченого було здоров`я потерпілого, а не громадська безпека, що обвинувачений та потерпілий перебували в особистих неприязних стосунках і спричинення тілесних ушкоджень потерпілому у громадському місці не стосується посягання на громадський порядок та не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій у частині доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.2 ст.296 КК.
З урахуванням вищезазначеного Суд не вбачає підстав вважати, що постановлені в даному провадженні судові рішення є незаконними з огляду на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які б свідчили про необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 24 грудня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_2 ОСОБА_3