Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6182/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 64 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження № 274/6182/19 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 червня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, або інше більш м`яке, передбачене законодавством України, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_8 та замінити йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, призначеного вироками судів на більш м`яке у вигляді позбавлення волі на певний строк, або інше більш м`яке, передбачене законодавством України. Вважає ухвалу суду незаконною та необгрунтованою, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні фактичним обставинам справи, та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у безпідставному незастосуванні до засудженого вимог ст.82 КК України. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам засудженого та його захисника на користь можливості звільнення ОСОБА_8 на підставі вказаних в заяві норм права та практики Європейського суду з прав людини. Вважає, що суд належним чином не врахував той факт, що ОСОБА_8 вже відбув більше ніж 25 років покарання у вигляді довічного позбавлення волі та за місцем відбування покарання характеризується позитивно, дотримується встановлених правил порядку та умов відбування покарання, не допускає порушення правил пожежної безпеки, виконує роботи із благоустрою установи та підтримує соціально-корисні зв`язки з рідними. Зазначає, що подальше ув`язнення ОСОБА_8 порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.28 Конституції України.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням, у якому просить замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке позбавленням волі на певний строк, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 р. у справі "Петухов проти України" або на будь-яке інше покарання, передбачене законодавством України.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 засуджений вироком Апеляційного суду Донецької області від 19.12.2003 р. за ч.2 п.п.1,4,6,12,13 чт.115, ст.15, ч.2 п.п. 1,6,12,13 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ст.15, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357 КК України до довічного позбавлення волі, який набрав законної сили 03.02.2005 року. Вироком Петровського районного суду м.Донецька від 21.06.2013 року ОСОБА_8 засуджений за ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, ч.4 ст.70 КК України до довічного позбавлення волі. Початок строку відбування покарання 13.12.2002 р. Засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ «Бердичівська виправна колонія (№70)» з 27.07.2005р.
Враховуючи, що Конституція України та закони України не передбачають заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, те, що застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить нормам міжнародного права, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви засудженого.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений 19.12.2003 року Апеляційним судом Донецької області до довічного позбавлення волі, зокрема, за вчинення злочинів, передбачених ст. 115 ч. 2 п.п. 1, 4, 6, 12, 13 КК України (а.п. 140-147).
Ухвалою Верховного Суду України від 03.02.2005 року вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 залишено без зміни (а.п. 148-150).
Також, 21.06.2013 року вироком Петровського районного суду м.Донецька ОСОБА_8 засуджений до довічного позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12.11.2013 року вирок Петровського районного суду м.Донецька щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.
З наведеного слідує, що за вчинені ОСОБА_8 злочини, передбачені п.п. 1, 4, 6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України, санкцією вказаної частини статті передбачається покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.
Отже, призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.
Проаналізувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк чинним законодавством України не передбачена.
Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо незаконності ухвали суду.
Вказання апелянтом на те, що призначена засудженому ОСОБА_8 міра покарання у вигляді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції є безпідставним.
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про наступне:
- в пункті 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням на численні рішення у справах ЄСПЛ.
Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.
Крім того, згідно п. 104 вказаного рішення, ЄСПЛ суд наголосив, що питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики;
- в справі «Вінтер проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ зазначив, що в контексті довічного позбавлення волі ст. 3 ЄКПЛ повинна тлумачитись як така, що потребує зменшення покарання, у сенсі перегляду, яке дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи є суттєві зміни у засудженого, та що у ході покарання було зроблено такий прогрес у виправленні, що тривале тримання у ізоляції не може виправдано пеналогічними підставами (п.119). В п. 120 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслює, що, приймаючи до уваги розсуд, який повинен бути наданий Державами, що домовляються у питаннях кримінального правосуддя та ухвалення вироку (п.п. 104, 105 цього рішення), вказівки влади, яка повинна робити такий перегляд, не є необхідними. З цієї ж причини ЄСПЛ не зобов`язаний вирішувати коли цей перегляд повинен проводитись. Суд також відмічає, що порівняння міжнародно-правових матеріалів, що є в нього, демонструє явну підтримку механізму, що гарантує перегляд, не пізніше чим через 25 років відбуття довічного покарання з наступними періодичними переглядами після цього (див. п.п. 117, 118 цього рішення);
- у п. 193 рішення «Пєтухов проти України (№2)» суд наголосив, що держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі, не означає, що воно протирічить ст. 3 ЄКПЛ, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого; п.194 цього рішення вказує на системну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст. 3 ЄКПЛ передбачає, що для належного виконання даного рішення Держави відповідача може потребувати створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецендентному праві ЄСПЛ.
Колегія суддів вважає, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається апелянт перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.
Апеляційний суд звертає увагу, що посилаючись на ст.46 Конвенції стосовно питання неможливості зміни покарання у виді довічного позбавлення волі, ЄСПЛ зазначив про існування в Україні системної проблеми, вирішення якої потребує вжиття державою заходів загального характеру, тобто від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, але на теперішній час в Україні існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.
Вказання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 на те, що враховуючи позитивну характеристику засудженого ОСОБА_8 до останнього може бути застосована ст. 82 КК України, оскільки вказана норма не має виключення відносно засуджених до довічного позбавлення волі, колегія суддів вважає безпідставним.
Так, відповідно ч.1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
З наведеної норми кримінального закону вбачається, що при застосуванні ст. 82 КК України виникає необхідність встановлення невідбутого строку покарання, що при довічному позбавленні волі не можливо, а тому ст. 82 КК України може бути застосована лише до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Посилання апелянта на те, що поза увагою суду залишився висновок рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України (№2)», яким встановлено порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, не спростовує висновків суду першої інстанції щодо відсутності у законодавстві України механізму заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, засудженим до довічного позбавлення волі.
На підставі викладеного, ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 червня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, або інше більш м`яке, передбачене законодавством України без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: