Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
01 червня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Рівне кримінальне провадження № 0000176 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, непрацюючого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,-

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням покарання: за ч. 1 ст. 135 КК України два роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 286 КК України чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання-чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладенням обов`язків цілодобово не залишати місце проживання без дозволу прокурора, крім випадків звернення за медичною допомогою, та прибувати на виклики до прокурора, суду.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі та постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500000 грн; на користь держави - витрати на залучення експертів в сумі 9891 грн.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 17 червня 2019 року близько 22.00 год, керуючи автомобілем марки AUDI A4 реєстраційний номер НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_2 , без поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, рухаючись правою смугою автодороги сполученням Городок-Рудка зі сторони РОК Біле Озеро в напрямку с. Рудка Володимирецького району Рівненської області, за межами населеного пункту на 16 км вказаної автодороги, поблизу с. Рудка, в порушення вимог п.п. г) п. 2.1, п.п. б) п. 2.3 та п.12.3 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, при виникненні перешкоди руху, яку об`єктивно спроможний був виявити, заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу негайно не вжив, і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який рухався правою смугою проїзної частини попереду в попутному напрямку.

Внаслідок ДТП ОСОБА_10 загинув на місці, а ОСОБА_5 залишив місце події.

В апеляційних скаргах:

Обвинувачений ОСОБА_5 , покликаючись на істотне порушення вимог КПК України та неповноту судового розгляду кримінального провадження, вважає вирок незаконним, оскільки судом першої інстанції судовий розгляд проведено без належного з`ясування та аналізу всіх обставин справи. Зазначає, що ДТП, на його думку, сталася через грубе порушення ПДР пішоходом ОСОБА_10 , який, будучи в стані алкогольного сп`яніння, повинен був рухатися лівою смугою проїзної частини, а не правою, де відбувся наїзд. Вказує, що судом залишено поза увагою його пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, які встановлені на досудовому слідстві та не взяті до уваги судом, відшкодування матеріальної шкоди в сумі 48915 грн, яка полягала в оплаті церемонії поховання та придбанні надгробного пам`ятника, як і не взято до уваги обставини вживання ним заходів для примирення з потерпілою, котрій з власної ініціативи допоміг придбати дрова, вартість яких складає 9462 грн, та сіно, вартість якого разом із доставкою становить 9696 грн. Також вказує, що судом безпідставно конфісковано автомобіль, власником якого він не являється.
Просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Захисник-адвокат ОСОБА_11 , не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчинених кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації його дій, доводить, що судом, на його думку, призначено надто суворе покарання без врахування ряду помякшуючих покарання обставин, характеризуючих даних особи винного, заходів щодо відшкодування заподіяної шкоди та висновку органу пробації, у звязку з чим просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України В решті вирок суду залишити без змін.

Захисник-адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі та доповненнях до апеляційної скарги ставить питання про скасування вироку і призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог доводить, що в даному кримінальному провадженні під час досудового розслідування було порушено право обвинуваченого ОСОБА_5 на захист, якого слідчі, на його думку, скориставшись його юридичною необізнаністю, ввели в оману, та проведено ряд процесуальних дій без участі захисника, від якого ОСОБА_5 відмовився під психологічним тиском. Вказує, що суд обґрунтував оскаржуваний вирок висновками, які не відповідають фактичним обставинам справи, та недопустимими, на його думку, доказами. Доводить, що суд, всупереч кримінального-процесуального закону, врахував, як докази винуватості ОСОБА_5 , його показання, як свідка, дані ним під час досудового розслідування та під час проведення слідчого експерименту, та не допитав жодного свідка, показання яких є джерелом доказів для встановлення фактичних обставин, в тому числі, залишив поза увагою факти грубого та істотного порушення ОСОБА_10 ПДР, як пішохода, який на момент ДТП перебував в стані алкогольного сп`яніння, як і характеризуючі дані особи винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не притягувався ні до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності та повністю відшкодував завдану матеріальну шкоду. Також, на його переконання, судом в порушення вимог закону вирішено питання щодо конфіскації речового доказу, власником якого являється громадянин Польщі, а зміст вироку не містить жодної мотивації щодо неврахування судом в рахунок часткового відшкодування потерпілій ОСОБА_5 , який неодноразово просив вибачення за скоєне, моральної шкоди - вартість привезених останнім дров, сіна та оплату автомобіля на суму 19158 грн.

Іншими учасниками судового провадження вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

До початку апеляційного розгляду захисник-адвокат ОСОБА_11 у зв`язку з укладенням обвинуваченим угоди із новим адвокатом, який подав апеляційну скаргу на предмет скасування оскаржуваного вироку, за погодженням з підзахисним відмовився від своєї апеляційної скарги в порядку ст. 403 КПК України, що підтверджено обвинуваченим.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданих ними апеляційних скарг із внесеними доповненнями до апеляційних вимог, які просять скасувтаи вирок суду першої інстанції, думку прокурора, потерпілої ОСОБА_8 та її представника - адвоката ОСОБА_9 щодо залишення вироку без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, підтверджується сукупністю доказів, розглянутих в судовому засіданні, яким дана правильна юридична оцінка, і є обґрунтованим.

Покликання захисника-адвоката ОСОБА_7 в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, а також доводи обвинуваченого ОСОБА_5 щодо грубого порушення ПДР потерпілим ОСОБА_10 , як на підставу визнання незаконним прийнятого рішення, не є переконливими.
Як в ході досудового розслідування, так і під час судового слідства, ОСОБА_5 визнав факт скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17 червня 2019 року, внаслідок якої ним було здійснено наїзд на потерпілого ОСОБА_10 , з приводу чого щиро розкаявся, жалкує про вчинене та просив вибачення у потерпілої ОСОБА_8 , зазначивши при цьому, що обіцяє частково відшкодовувати моральну шкоду. При цьому ОСОБА_5 зазначив, що дійсно залишив місце ДТП, оскільки злякався вчиненого.

Із змісту апеляційних вимог захисника вбачається, що він, фактично, порушує питання про недотримання органом досудового розслідування під час розслідування кримінального провадження вимог КПК України, вказуючи, що докази, на яких ґрунтується обвинувальний вирок щодо ОСОБА_5 , є недопустимими, оскільки були отримані в період досудового розслідування, коли останній перебував у статусі свідка, що потягло у свою чергу, на його думку, порушення прав людини і основоположних свобод. Це, зокрема, стосується відомостей про обставини дорожньо-транспортної пригоди, наданих ним, як свідком під час проведення слідчого експерименту. Зазначені докази були використані, як вихідні дані, при проведенні експертиз, що, на його думку, суперечить положенням ст. 87 КПК України.
Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а, натомість, надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому ст. 89 КПК.
Відповідно до ч. 1 ст. ст. 87 КПК України, ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ч. 1 ст. 18 КПК України, жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно до вимог частини другої цієї статті - кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.
Тобто, законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи до визнання винуватості, або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дій всупереч цій забороні має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Так, п. 6 ч. 2 ст. 87 КПК України (в редакції від 13 квітня 2012 року) передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод діяння з отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відомості про ДТП до ЄРДР були внесені за фактом вчинення кримінального правопорушення, а не щодо особи ОСОБА_5 . Останній, викладаючи власну версію щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, ствердив, що виявив пішоходів на дуже малій відстані, а тому не встиг загальмувати аби уникнути наїзду. Такі твердження слідчий, відповідно до вимог ч.2 ст. 9 КПК України, зобов`язаний був всебічно, повно і неупереджено дослідити та у разі їх підтвердження прийняти процесуальне рішення про закриття цього кримінального провадження за реабілітуючими обставинами.
А тому, з метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_5 відомостей щодо обставин ДТП за його згодою та за участю потерпілої ОСОБА_8 , статистів і понятих був проведений слідчий експеримент. Його проведенню передувало роз`яснення ОСОБА_5 права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_5 була надана можливість висловити свою власну точку зору причин травмування пішохода і в такий (законний) спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права.
Матеріали кримінального провадження не містять даних, які б давали підстави вважати, що при проведенні слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_5 , або слідчий у будь-якій формі примушував би ОСОБА_5 до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого й достатніх даних вважати, що надалі ОСОБА_5 буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим.
Тільки після отримання висновків судової інженерно-транспортної експертизи, відповідно до яких надані відомості щодо обставин ДТП визнані неспроможними з технічної точки зору, ОСОБА_5 було оголошено про підозру, а в подальшому ці наведені ним, як свідком, дані не були покладені в обґрунтування його винуватості за обвинувальним вироком суду, про що не заперечив і сам обвинувачений.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом.
Таким чином, судом, на думку колегії суддів, правомірно покладено в основу обвинувального вироку протокол проведення слідчого експерименту разом із планом-схемою та ілюстративною таблицею ( т. 1 а.с. 161-173), який проведено у порядку, визначеному КПК України, а, відтак, відсутні підстави вважати недопустимими доказами відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, надані ОСОБА_5 , як свідком під час проведення слідчого експерименту.
Під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_5 вказав, як і за яких обставин стався наїзд на пішохода ОСОБА_10 , що узгоджується і з висновками ряду експертиз.

Із висновку інженерно-транспортної експертизи № 3.1-430/19 від 29.07.2019 року (т. 2 а.с. 137-143), в основу якого покладено вихідні дані, отримані в ході проведення огляду місця ДТП та слідчих експериментів, слідує, що дії водія автомобіля марки AUDI A4 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 не відповідають вимогам п.п. 12.2, 12.3, 12.6 (г) і п. 19.1 (а) Правил дорожнього руху України, а невідповідність його дій вимогам п.12.3 ПДР України, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що, вирішуючи питання про наявність прямого причинного зв`язку між діяннями, пов`язаними з порушеннями правил безпеки руху, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, що призвели до смерті, пов`язано саме з порушеннями правил безпеки руху, допущеними водієм ОСОБА_5 .
Об`єктивно обставини ДТП підтверджені також протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зі схемою до нього від 18.06.2019 року ( т. 1 а.с. 24-43) та протоколом огляду гаражного приміщення ( т. 1 а.с. 116-126), а висновки судових експертиз щодо механізму ДТП не суперечать встановленим в судовому засіданні обставинам ДТП.

Враховуючи, що зазначені вище докази були отримані відповідно до положень кримінально-процесуального законодавства України, узгоджуються між собою і не суперечать один одному, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги досліджені докази, підстав для визнання яких неналежними чи недопустимими не вбачається, і вірно прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.

В суді апеляційної інстанції апелянт адвокат ОСОБА_7 , покликаючись щодо порушення правил дорожнього руху в даній ДТП загиблим ОСОБА_10 , доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненому та правильність кваліфікації його дій не оспорює, з чим погоджується і обвинувачений.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких судам, з врахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання), його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку, матеріальний стан) належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, і тим, які активно сприяли розкриттю злочину, тощо.
Зокрема, взяв до уваги, що вчинений злочин з необережності законом віднесений до категорії тяжких злочинів, особу ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, частково відшкодував заподіяну злочином шкоду, характеристику з місця проживання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, позицію потерпілої, і призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 135 та ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, яке з врахуванням обставин вчиненого злочину та поведінки винного після його скоєння зникнення з місця події без надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, не можна вважати надто суворим і несправедливим.

Відповідно до вимог закону судом призначено і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами щодо ОСОБА_5 , яке за своїм розміром є справедливим.

Поряд з цим, колегія суддів вважає підставними твердження апелянтів щодо недотримання вимог закону судом при вирішенні цивільного позову потерпілої та долі речового доказу - автомобіля марки AUDI A4 реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За розясненнями вищезазначеної постанови ПВСУ, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Вирішуючи цивільний позов ОСОБА_8 суд правильно покликався на норми матеріального і процесуального права, однак визначив розмір стягнутої моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілої не належно і не справедливо.

При цьому суд не в повній мірі врахував особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який щиро розкаюється у вчиненому та повністю відшкодував завдану злочином матеріальну шкоду, яка полягала в оплаті церемонії поховання та придбанні надгробного пам`ятника, офіційно ніде не працює, допомагає батькові по введенню сільського господарства для забезпечення великої сім`ї, в якій виховується, крім нього, ще семеро дітей, з яких є і неповнолітні, і таких коштів фізично родина обвинуваченого немає, як і не взяв до уваги обставини вживання ОСОБА_5 та його членами родини заходів для примирення з потерпілою, зокрема, допомога по господарству, а саме придбання дров, сіна та оплату в їх доставці, про що не заперечує при апеляційному розгляді і потерпіла.
Враховуючи наведене, на думку колегії суддів, розмір відшкодування моральної шкоди підлягає зменшенню з 500000 грн до 300000 грн на користь потерпілої ОСОБА_8 , і вважає, що вказана сума є виваженою, розумною та справедливою, а сам вирок підлягає - зміні, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, згідно якої суд апеляційної інстанції вправі змінити вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Також, визнавши ОСОБА_5 винним за ч. 1 ст. 135 та ч. 2 ст. 286 КК України і призначивши йому покарання в межах закону, суд першої інстанції допустився помилки, прийнявши рішення про конфіскацію транспортного засобу - автомобіля марки AUDI A4 реєстраційний номер НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_2 .

Відповідно до положень ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, наданих суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

За вимогами ч.1 ст. 96-1 КПК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі, або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані. як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Приймаючи рішення про конфіскацію автомобіля марки AUDI A4 реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд першої інстанції керувався тим, що цей транспортний засіб був знаряддям вчинення інкримінованого злочину.
Однак, колегія суддів не погоджується з таким широким трактуванням цього поняття і підстав для застосування спеціальної конфіскації в даному кримінальному провадженні не вбачає. Виходячи з положень ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація застосовується за умови вчинння умисного злочину, а злочин, скоєний обвинуваченим, що є предметом даного судового розгляду, відноситься до необережних злочинів в розумінні положень Постанови Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті".
Діями ОСОБА_5 шкоди державі не завдано, і санкція ч. 1 ст. 135, чи ч. 2 ст. 286 України, за якими обвинуваченого визнано винним та засуджено, не передбачає конфіскацію майна, як міри покарання, про що правомірно наголошується апелянтами при розгляді апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».
Зокрема, порушення ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції через застосування конфіскації, яка формально ґрунтувалася на положеннях національного закону, але за обставин конкретної справи була визнана «неспівмірною», оскільки покладала на заявника «надмірний індивідуальний тягар», було встановлено у справі «Ісмайлов (Ismayilov) проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги задовольнити частково.

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 в частині вирішення питання речового доказу та цивільного позову змінити.

Виключити з вироку рішення суду щодо конфіскації транспортного засобу марки AUDI A4 реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернувши автомобіль власнику зазначеного майна.

Зменшити суму морального відшкодування на користь потерпілої ОСОБА_8 з 500000 грн до 300000 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
(підпис) (підпис) (підпис)

Суддя ОСОБА_1 03.06.2021 року