ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1491/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/257/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст. 186 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003413 від 25 листопада 2019 року, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2021 року,

в с т а н о в и ла:

цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ланівці Тернопільської області, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, одруженого, на утриманні троє неповнолітніх дітей, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого

- 08.02.2012 року Тернопільським міськраойнним судом Тернопільської області за ч.1 ст.185 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі;

- 27.02.2008 року Тернопільським міськраойнним судом Тернопільської області за ч.3 ст.296 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

- 06.01.2012 року Лановецьким районним судом Тернопільської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі;

- 26 лютого 2015 року Лановецьким районним судом Тернопільської області за ч.2 ст.185 КК України до арешту строком на 3 місяці, на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків призначено покарання у виді 3 місяців арешту та 5 місяців 19 днів виправних робіт за місцем роботи з відрахування 20 % заробітку щомісячно в дохід держави, які виконувати самостійно;

- 01.03.2016 року Лановецьким районним судом Тернопільської області за ч.2 ст.185 КК України до арешту строком на 4 місяці, на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, початково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком у виді 1 місяці арешту і остаточно призначено покарання у виді 5 місяців арешту визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 190 КК України та призначено йому покарання

- за ч.2 ст.186 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі;

- за ч.2 ст.190 КК України 2 (два) роки позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України,шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі..

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Цивільний позов ОСОБА_9 . Задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 . Майнову шкоду в сумі 2 430 (дві тисячі чотириста тридцять) грн. 13 коп.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Як визнав суд, 04 листопада 2019 року близько 02 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи біля магазину «7/23» по вул. Б. Хмельницького у м. Тернополі, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та настання суспільно небезпечних наслідків, під приводом здійснити телефонний дзвінок отримав від ОСОБА_9 його мобільний телефон марки «Samsung» моделі «SM-J510HZKDSEK», вартістю 2251,13 грн. з картою пам`яті марки «Kingstonе» об`ємом пам`яті 32 Gb вартістю 169 грн., кілька хвилин імітуючи телефонний дзвінок знаходився біля потерпілого у вказаному місці. Після чого ОСОБА_7 переконавшись, що ОСОБА_9 відволікся і не слідкує за ним втік, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоди на суму 2 420,13 грн.

Крім того, 25 листопада 2019 року близько 02 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи по вул. Б. Хмельницького, 19 у м. Тернополі, підійшов до раніше незнайомого йому ОСОБА_10 , та в подальшому в ході спілкування побачив на шиї у ОСОБА_10 золотий ланцюг 583 проби, на якому був присутній золотий кулон прямокутної форми з зображенням Божої Матері, 583 проби, загальною вагою 13,28 грам, та діючи умисно, повторно, усвідомлюючи протиправний характер с воїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, шляхом ривка, відкрито, з корисливих мотивів, без застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, зірвав з шиї потерпілого золотий ланцюг 583 проби, на якому був присутній золотий кулон прямокутної форми з зображенням Божої Матері 583 проби загальною вагою 13, 28 грам вартістю 8 673,57 гривень. Утримуючи в руках викрадене майно, ОСОБА_7 побіг у невідомому напрямку, після чого з місця скоєння злочину з викраденим майном зник, обернувши його на свою користь та використавши викрадене майно за своїм розсудом.

Вказаним діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, та ч. 2 ст. 186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не погоджується із постановленим вироком, вважає, що при розгляді обвинувального акту суд першої інстанції не дав належної правової оцінки всім доказам по справі, допучстив порушення норм матеріального права, а також ряд порушень норм процесуального права, що в сукупності завадило ухвалити законний і справедливий вирок.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що з оголошеної в судовому засіданні заяви ОСОБА_10 від 25.11.2019 року вбачається, що потерпілий вказав про факт грабежу невідомою особою, однак з відомостей, внесених в ЄРДР 25.11.2019 року слідує, що без жодного впізнання саме ОСОБА_7 здійснив грабіж, що суперечить тексту заяви потерпілого про кримінальне правопорушення

Вказує на протиріччя та невизначеність місця вчинення злочину по епізоду відкритого заволодіння майном ОСОБА_10 , оскільки в протоколі огляду місця події від 25.11.2019 року, обвинувальному акті та показаннях потерпілого вказано різні місця, де мала місце подія грабежу.

Недопустимим доказом захисник ОСОБА_8 вважає протокол пред`явлення особи для впізнання з таблицею ілюстрацій до нього від 28.11.2019 року, з тих мотиві, що потерпілий ОСОБА_10 , впізнав ОСОБА_7 за ростом, тілобудовою та рисами обличчя, без детальної конкретизації таких ознак.

Вважає, що довідка з ломбарду з приводу закладу майна ОСОБА_7 не може свідчити про вину останнього, оскільки судом не встановлено, що саме золотий ланцюжок зданий ОСОБА_7 є тим, що викрадений у ОСОБА_10 ; судом не враховано, що ОСОБА_7 періодично здавав у ломбард золотий ланцюжок своєї матері і сама довідка визнана речовим доказом, але речові докази судом не досліджувалися.

З цих же мотивів вважає недопустимим доказом фотознімок, наданий потерпілим ОСОБА_10 , на якому міститься зображення золотого ланцюжка та кулона і який також був визнаний речовим доказом постановою слідчого від 26.11.2019 року.

Сторона захисту вважає, що всі процесуальні дії від 26.11.2019 року були фактично проведені 28.11.2019 року.

На думку апелянта, суд першої інстанції помилково взяв до уваги в якості доказу протокол огляду від 26.11.2019 року фотознімку, на якому міститься зображення золотого ланцюжка, без дослідження самого фотознімку.

На думку апелянта всі інші докази є похідними від речових доказів довідки з ломбарду та фотознімку, а тому не можуть бути визнані належними і допустимими.

Також звертає увагу, що покази свідка ОСОБА_11 не знайшли свого відображення у вироку суду, що вказує на однобічність судового розгляду і порушує принцип диспозитивності.

Стверджує про недопустимість як доказу протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18.05.2020 року за участі потерпілого ОСОБА_9 та від 23.05.2020 року за участі свідка ОСОБА_12 , з мотивів відсутності деталізації ознак, за якими потерпілий та свідок впізнали ОСОБА_7 , як особу, яка заволоділа мобільним телефоном ОСОБА_9 ..

Крім того, звертає увагу на суперечливість показань свідка ОСОБА_12 по відношенню до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за його участі, оскільки свідок стверджував, що ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп`яніння і спричинив з ним конфлікт з приводу зникнення його телефону і не пам`ятав, куди подівся його телефон.

Зазначає, що суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_13 , яка свідчила, що не бачила, кому ОСОБА_9 давав свій телефон.

Вказує про відсутність доказів, що мобільний телефон марки «Samsung» моделі «SM-J510HZKDSEK» перейшов у володіння ОСОБА_7 і останній міг розпоряджатися ним.

Вважає, що ухвалюючи вирок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України, суд не дотримався вимог ст.370 КПКП України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення і ст.94 КПК України щодо оцінки доказів і тому прийняв рішення, яке не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2021 року та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з тим, що невстановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та, з наведених у ній мотивів, просять скасувати вирок суду першої інстанції і закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України; прокурора, який заперечив відносно апеляційної скарги сторони захисту та просить залишити вирок суду першої інстанції без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення.

При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Підстав для повторного дослідження доказів по справі, про що захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів, виходячи з приписів ч.3 ст.404 КПК України, не вбачає, оскільки належних доводів, що вони досліджені судом першої інстанції неповно або з порушеннями або не досліджувались судом першої інстанції чи стали відомі після ухвалення судового рішення, апелянтом не наведено.

Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 у заволодінні чужим майном шляхом обману, вчинене повторно та крадіжці, вчиненій повторно, з проникненням в житло суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , суд у вироку належним чином проаналізував показання допитаних в судовому засіданні потерпілих та свідків, також протоколи слідчих процесуальних дій та інші докази, які, у своїй сукупності, доводять винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_10 в суді першої інстанції підтвердив, що вночі 25.11.2019 року поблизу бару Сіті, що на вулиці Б. Хмельницького в м. Тернополі він зустрів раніше незнайомого йому ОСОБА_7 і саме він в подальшому зняв у нього з голови золотий ланцюжок з кулоном і втік, у зв`язку з чим він звернувся в поліцію із відповідною заявою.

Показання потерпілого ОСОБА_10 щодо вчиненого відносно нього грабежу обвинуваченим ОСОБА_7 об`єктивно стверджуються іншими доказами, безпосередньо дослідженими місцевим судом під час розгляду кримінального провадження.

Так, згідно заяви про вчинення злочину, слідує, що потерпілий ОСОБА_10 25.11.2019 року звернувся у відділення поліції і, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину та завідомо неправдивого показання, повідомив, що 25.11.2019 року близько 02 год. 30 хв. поблизу прибудинкової території на вулиці Б. Хмельницького в м. Тернополі невідома особа зірвала у нього з шиї золотий ланцюжок із кулоном. (а. п.101)

Доводи захисника ОСОБА_8 щодо наявності розбіжностей у заяві про вчинення злочину і витягу з ЄРДР, які полягають у тому, що потерпілий вказав про факт грабежу невідомою особою, а в ЄРДР внесені відомості щодо ОСОБА_7 , колегія суддів вважає безпідставними.

Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження (а. п.97), він був складений 15.01.2020 року вже після прийняття рішення про перекваліфікацію кримінального правопорушення з ч.1 ст.186 КК України на ч.2 ст.186 КК України (а. п.98), а також після проведення слідчої дії пред`явлення особи для впізнання (а. п.117-121). Саме тому, у витягу з ЄРДР зазначено особу, якій пред`явлено підозру, остаточну кваліфікацію кримінального правопорушення, а також прізвища прокурорів, які здійснюють процесуальне керівництво. Такий порядок оформлення витягу з ЄРДР повністю узгоджується з Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затверджений Наказом Офісу Генерального прокурора від 30.06.2020 року № 298.

Згідно протоколу огляду місця події від 25.11.2019 року, який був предметом дослідження суду першої інстанції, зафіксовано ділянку місцевості поблизу будинку АДРЕСА_2 , де в потерпілого ОСОБА_10 25.11.2019 року у нічну пору доби було викрадено золотий ланцюжок із кулоном (а. п.102-106)

Необґрунтованими колегія суддів вважає твердження апелянта про наявність протиріччя та невизначеність місця вчинення злочину по епізоду відкритого заволодіння майном ОСОБА_10 , з тих мотивів, що в протоколі огляду місця події, обвинувальному акті та показаннях потерпілого вказано різні місця, де мала місце подія грабежу.

Аналіз процесуальних документів, на які посилається апелянт, свідчить, що розбіжності із зазначенням місця події по епізоду грабежу фактично немає, оскільки описана місцевість є рівновіддаленою від будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 і стосуються однієї і тієї ж території, з прив`язкою до безпосереднього місця вчинення злочину, а тому це не може бути підставою для визнання протоколу огляду місця події від 25.11.2019 року недопустимим доказом.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання з таблицею ілюстрацій до нього від 28.11.2019 року, ОСОБА_10 , попередньо назвавши риси та характерні ознаки особи, яка скоїла відносно нього грабіж, вказав на ОСОБА_7 , як на особу яка за наведених вище обставин заволоділа належним йому золотим ланюжком з кулоном.

Доводи сторони захисту про недопустимість як доказу вказаного протоколу пред`явлення особи для впізнання, у зв`язку з відсутністю детальної конкретизації ознак, за якими потерпілий впізнав ОСОБА_7 , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки під час допиту в судовому засіданні в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що впізнав обвинуваченого як по рисах обличчя, так і по татуюваннях на пальцях рук.

Мотиви, з яких сторона захисту просить визнати недопустимим як доказ довідку з ломбарду з приводу закладу майна ОСОБА_7 та фотознімок, наданий потерпілим ОСОБА_10 , на якому міститься зображення золотого ланцюжка та кулона колегія суддів вважає надуманими та безпідставними.

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

З довідки № 2895 від 28.11.2019 року, виданої Ломбард Заставно-кредитний дім на запит начальника Тернопільського ВП ГУНП у Тернопільській області, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 25.11.2019 року о 03 год. 12 хв. звертався в ломбард з приводу закладу майна ланцюга за реактивом дефомованого із золота 583 проби, загальною вагою 13, 36 грам, вага чистого золота 13, 28 грам. (а. п.112-113)

З огляду на час звернення ОСОБА_7 в ломбард (03 год. 12 хв.), який фактично слідує за часом вчинення кримінального правопорушення (02 год. 30 хв.), зважаючи на предмет закладу (золотий ланцюг), про викрадення якого вказує потерпілий, а також враховуючи, що потерпілий ОСОБА_10 впізнав обвинуваченого ОСОБА_7 як особу, яка шляхом грабежу заволоділа його золотим ланцюгом з кулоном, наведені обставини, на думку колегії суддів давали підставу суду першої інстанції врахувати вищевказану довідку як речовий доказ, який в сукупності з іншими доказами підтверджує вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого його кримінального правопорушення.

При цьому, доводи сторони захисту, що обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово здавав у ломбард золотий ланцюжок його матері, в обґрунтування своєї версії про відсутність доказів належності потерпілому зданого ним ланцюжка 25.11.2019 року, спростовуються вищевказаною довідкою, яка не містить інформації про факти звернення ОСОБА_7 до ломбардних відділень з іншими золотими виробами, крім як 25.11.2019 року.

Також, місцевим судом було досліджено протокол огляду фотознімку, який надав потерпілий ОСОБА_10 , на якому міститься зображення золотого ланцюжка та кулона і який також є речовим доказом по справі, який в сукупності та об`єктивному поєднанні з іншими доказами отримав належну оцінку в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_7 .

Стосовно твердження апелянта про те, що речові докази, якими є зазначені вище довідка з ломбарду та фотознімок із зображенням золотого ланцюжка і кулона, не досліджувались, то зміст вироку суду першої інстанції не дає підстав колегії суддів ставити під сумнів обізнаність суду зі змістом вказаних документів. Також, колегія суддів не має підстав вважати, що стороні захисту не було надано можливості ознайомитися зі змістом цих документів.

Окрім того, оцінюючи докази на предмет їх допустимості, колегія суддів враховує, що частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень частини другої статті 87 КПК України дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Тобто, вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК України до наданих сторонами доказів, необхідно виходити з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотних порушень прав і свобод особи, які суттєво вплинули або могли вплинути на реалізацію її прав у кримінальному провадженні.

Виходячи з цих міркувань, колегія суддів не вбачає підстав для визнання недопустимими доказами довідки № 2895 від 28.11.2019 року, виданої Ломбард Заставно-кредитний дім та фотознімку, як про це ставить питання захисник в апеляційній скарзі.

Показання свідка ОСОБА_11 , на які посилається захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, хоча й відображені у змісті вироку, проте не містять жодного змістовного навантаження щодо безпосередніх обставин злочину, вчинення якого інкриміновано ОСОБА_7 , а тому відсутність їх детального опису у вироку суду не може свідчити про однобічність судового розгляду і порушення принципу диспозитивності, як на це вказує апелянт.

Доводи апелянта про розбіжності в показаннях потерпілого ОСОБА_10 та викладенням обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті стосовно того, чи обвинувачений ОСОБА_7 зняв у нього з шиї золотий ланцюг чи зірвав шляхом ривка, на думку колегії суддів, не мають суттєвого значення для кваліфікації дій останнього, оскільки визначальним для кваліфікації дій за ст.186 КК України є факт відкритого заволодіння майном, що доведено у даному кримінальному провадженні.

Безпідставними є твердження сторони захисту про те, що всі процесуальні дії у даному кримінальному провадженні від 26.11.2019 року були фактично проведені 28.11.2019 року, оскільки жодних аргументованих доводів щодо цього не наведено як в апеляційній скарзі, так і безпосередньо під час апеляційного розгляду.

Допитаний судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 засвідчив, що 04.11.2019 року близько 02-03 години поблизу магазину «7/23» по вулиці Б. Хмельницького у м. Тернополі, на прохання ОСОБА_7 , він передав йому свій мобільний телефон марки «Samsung», після чого останній зник, не повернувши йому телефон, у зв`язку з чим він звернувся із заявою в поліцію.

Свідок ОСОБА_14 , в суді першої інстанції підтвердила, що 04.11.2019 року вона перебувала в компанії людей поблизу залізничного вокзалу і чула як хтось неодноразово просив у ОСОБА_9 телефон, щоб передзвонити, після чого він передав комусь із присутніх свій телефон, який в подальшому йому не повернули.

Подібні свідчення надав також в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 .

Як слідує з протоколів пред`явлення особи для впізнання від 18.05.2020 року та від 23.06.2020 року, які були предметом дослідження місцевого суду, як потерпілий ОСОБА_9 , так і свідок ОСОБА_12 впізнали ОСОБА_7 , як особу, яка 04.11.2019 року в нічну пору доби, під приводом телефонного дзвінка заволоділа належним ОСОБА_9 мобільним телефоном. (а. п.128-133)

Колегія суддів не вбачає підстав стверджувати про суперечливість показань свідка ОСОБА_12 по відношенню до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за його участі, як про це вказує захисник ОСОБА_8 , оскільки його свідчення носять об`єктивний характер, є чіткими та послідовними і жодних переконливих доводів, які б ставили під сумнів показання вказаного свідка апелянтом не наведено.

Характеристика показань свідка ОСОБА_15 , викладена в апеляційній скарзі, є суб`єктивною оцінкою апелянта, яка базується на його версії непричетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого його злочину і спростовується сукупністю доказів, безпосередньо досліджених судом під час розгляду кримінального провадження.

Також не знаходять свого підтвердження доводи апелянта стосовно того, що суд не відобразив показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , оскільки за змістом вироку суд навів показання цих свідків.

Сам факт впізнання потерпілим ОСОБА_9 обвинуваченого ОСОБА_7 , як особи, яка шахрайськми способом заволоділа його мобільним телефоном і опосердковано підтверджений даний факт свідками, які підтвердили, що ОСОБА_9 передав свій мобільний телефон іншій особі, яка його не повернула, спростовує доводи сторони захисту про відсутність доказів того, що мобільний телефон, як предмет злочину, перейшов у володіння ОСОБА_7 і він міг ним розпоряджатися.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставними твердження сторони захисту, що суд не дотримався вимог ст.370 КПКП України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення і ст.94 КПК України щодо оцінки доказів і тому прийняв рішення, яке не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що досліджені судом першої інстанції докази, у своїй сукупності, свідчать про те, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно (епізод від 25.11.2019 року) та заволодінні чужим майном шляхом обману, вчиненому повторно (епізод від 04.11.2019 року).

Підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України, в колегії суддів немає. Обґрунтованих доводів з цього приводу не наведено як в апеляційній скарзі, так і безпосередньо під час перегляду вироку в апеляційному порядку.

Вирок суду першої інстанції є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарг слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області області від 08 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді