Номер справи 703/1457/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Сміла клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого у кримінальному провадженні № 0000750 від 15.04.2018 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

у с т а н о в и в :
На розгляді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження по обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження дії раніше застосованого щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на два місяці, оскільки такий спливає 24 липня 2021 року.

Клопотання обґрунтувала тим, що ухвалою Черкаського апеляційного суду від 04.02.2021 у даному кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 04.04.2021. Ухвалою суду обраний запобіжний захід продовжено до 24 липня 2021 року.

На даний час ризики, передбачені ст.177 КПК України, які враховані апеляційним судом при застосування вказаного запобіжного заходу, продовжують існувати та не зменшилися з моменту його застосування. Вказала, що ОСОБА_4 раніше судимий, у даному кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, перебуваючи на волі, під тягарем кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, може переховуватися від суду, раніше переховувався від органів досудового розслідування, у зв`язку з чим був оголошений в розшук, обвинувачений не має постійного місця роботи, не одружений, не має утриманців, що вказує на відсутність у нього міцних соціальних зв`язків. Вважає, що будь-який інший запобіжний захід є недостатнім для забезпечення його належної процесуальної поведінки.

Захисник обвинуваченого просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому та змінити його підзахисному такий, оскільки на даний час ризики, які враховувалися при обранні запобіжного заходу та в подальшому, під час розгляду справи відпали. Його підзахисний більше двох років перебуває під вартою, що є неприпустимим та надмірним. Вказав, що розгляд кримінального провадження зводиться лише до продовження ОСОБА_4 строків тримання під вартою та не розглядається по суті в зв`язку з неприбуттям до суду свідків та потерпілої, відтак просив обрати відносно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, а саме, цілодобовий домашній арешт.

Обвинувачений заперечував проти задоволення заявленого прокурором клопотання та підтримав позицію захисника щодо зміни обраного відносно нього запобіжного заходу.

Потерпіла в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Перевіривши надані матеріали, заслухавши думку прокурора, захисника та обвинуваченого, суд приходить до наступного.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників судового процесу, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід - тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Статтею 29 Конституції України встановлено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

За ч. 1ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, згідно ч. 5ст. 9 КПК України,кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Питання стосовно того, чи була розумною тривалість тримання особи під вартою, не може вирішуватися абстрактно. Наявність підстав для тримання обвинуваченого під вартою має оцінюватися в кожній справі з урахуванням її конкретних обставин. У будь-якій справі тривале тримання під вартою може виявитися виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення у справі «W. проти Швейцарії»).

Як вбачається зі змісту положень параграфу 1глави 18 КПК України, питання про застосування, зміну або продовження запобіжного заходу, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності кримінального провадження, судом вирішується виключно на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, обов`язок по доведенню існування ризиків, які дають підстави для застосування чи продовження запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою, покладається на сторону обвинувачення.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-р/2017 від 23.11.2017 року слідчий, прокурор звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, мають викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Суд зазначає, що ризиком у кримінальному провадженні є небажані для провадження наслідки дій обвинуваченого, спрямовані на створення перешкод кримінальному провадженню. Ризик стає реальним через невизначеність поведінки особи у певній ситуації, яку (поведінку) неможливо достеменно передбачити. Таким чином, у контексті кримінального провадження ризиком неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого слід вважати таку поведінку цієї особи, настання якої характеризується високим ступенем ймовірності.

В судовому засіданні прокурор вказала лише на два ризики встановлені ст. 177 КПК України, які на її думку не зменшилися, а саме: можливість переховування обвинуваченого від суду у зв`язку з відсутністю у нього міцних соціальних зв`язків, утриманців та вчинення інших кримінальних правопорушень.

Однак, на думку суду, вказані прокурором ризики є формальними. Можливість вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень є лише припущенням прокурора, щодо можливої поведінки обвинуваченого та не може бути безумовною підставою для надмірного тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому стороною обвинувачення не надано переконливих доказів щодо неможливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого, як і належного, на час прийняття рішення, доведення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу.

При вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , суд приймає до уваги розумність сукупної тривалості його перебування під вартою та зазначає про надмірну тривалість такого строку по даному кримінальному провадженню, який складає понад двадцять чотири місяці. Суд також враховує особу обвинуваченого, наявність у нього місця проживання та родини. Крім того суд враховує, що тривалий розгляд кримінального провадження, а саме його розгляд під головуванням одного судді, скасування винесеного вироку та повторне направлення справи на новий розгляд, призводить до неявки в судове засідання свідків та потерпілої, що унеможливлює розгляд кримінального провадження в розумні строки.

Тривалість судового розгляду та надмірний строк тримання обвинуваченого під вартою значно зменшують ризик його переховування від суду, але, зважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1ст.177 КПК України, продовжує існувати, а тому є підстави для застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладанням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Суд вважає, що такий захід є достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігання спробам переховування від суду, оскільки виключає можливість обвинуваченого залишати житло цілодобово, що буде пропорційним, помірним та таким, що не становитиме надмірний тягар, не суперечитиме КПК України.

Вказаний запобіжний захід дасть можливість уникнути встановленим судом ризикам та забезпечить виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, визначених положенням ч. 5 ст. 194 КПК України.

Стаття 181 КПК України визначає домашній арешт як заборону підозрюваному, залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Ураховуючи викладене, слідчий суддя вважає, що прокурором не надано обґрунтованих підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 а доводи, що викладені прокурором у клопотанні не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити прокурору у продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого, однак застосувати до нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України, які не становитимуть надмірний тягар для обвинуваченого, тобто не суперечитимуть п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, та правовій позиції ЄСПЛ, що викладена у рішеннях «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) та «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 16 жовтня 2008 р.), терміном на два місяці.

.Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 331, 369 372, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання прокурора Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження дії обраного відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 задовольнити.

Змінити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючому в АДРЕСА_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці з 15 липня 2021 року до 15 вересня 2021 року.

Заборонити ОСОБА_4 цілодобово залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду, за винятком випадків необхідності отримання медичної допомоги.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:

1) прибувати до прокурора, суду за першою вимогою;

2) повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання;

3) утримуватися від спілкування із потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні;

4) не відлучатися із населеного пункту, в якому зареєстрований та проживає без дозволу суду;

5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, у разі їх наявності;

6) носити електронний засіб контролю.

Звільнити ОСОБА_4 з-під варти у залі суду.

Ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання до відділу поліції №2 Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області та негайної постановки на облік обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і повідомити про це прокурора.

Контроль за виконанням цієї ухвали покласти на прокурора, який підтримує публічне обвинувачення у даному кримінальному провадженні.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що відповідно до до ч. 5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, а також, що відповідно до ч. 6 ст. 195 КПК України відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, а рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом, обвинуваченого при обранні запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі або у вигляді домашнього арешту.

Ухвала про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошений 19 липня 2021 року.

Головуючий: ОСОБА_1