Ухвала
07 червня 2021 року

м. Київ
справа № 739/601/19

провадження № 13-71зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15
розглянулазаяву засудженого ОСОБА_16 про перегляд ухвал Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 вересня

2019 року та Чернігівського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року за виключними обставинами і
встановила:
Вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 15 листопада 2001 року, залишеним без зміни ухвалою Верховного Суду України від 14 березня

2002 року, ОСОБА_16 було визнано винним і засуджено за ч. 3 ст.142, пунктами «а», «г», «і» ст. 93 Кримінального кодексу України 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі.
15 квітня 2021 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) ухвалив остаточне рішення у справі «П`ятаченко та інші проти України», яким констатував порушення щодо ОСОБА_16 (заява 23588/20) ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) стосовно покарання у виді довічного позбавлення волі без перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ засуджений ОСОБА_16 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі Велика Палата) із заявою про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення щодо нього і обрати йому новий вид покарання не пов`язаний з довічним позбавленням волі.
Зазначена заява через недотримання її автором вимог ст. 462 КПК ухвалою судді Великої Палати від 12 травня 2021 року була залишена без руху з наданням строку на усунення допущених недоліків.У межах визначеного строку ОСОБА_16 повторно звернувся до Великої Палати із доповненнями до попередньої заяви, в яких наводячи аналогічні за змістом доводи, наголошує на можливості застосування щодо нього заходу індивідуального характеру відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який він мав до порушення Конвенції, зокрема, шляхом повторного розгляду справи щодо нього судом.
Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
ЄСПЛ у рішенні «П`ятаченко та інші проти України», констатуючи порушення ст. 3 Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування довічного ув`язнення до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для дотримання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. Разом із цим ЄСПЛ відхилив решту доводів заявників і постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, яке заявник зазначає як підставу для перегляду, ЄСПЛ указав на системну проблему в українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру шляхом внесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, а саме шляхом запровадження в Україні процедур, які б на законодавчому рівні забезпечували у перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень є правомлише законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.
Застосовані у справі ОСОБА_16 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права засудженого, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.
Рішення ЄСПЛ у справі «П`ятаченко та інші проти України» не містить вказівок на те, що воснові констатованих щодо ОСОБА_16 порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими в межах кримінальної справи.
З огляду на викладене відсутні правові підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_16 про перегляд оскаржених судових рішень за виключними обставинами, а його твердження про протилежне є необґрунтованими.
Ураховуючи наведене, у відкритті провадження за заявою засудженого

ОСОБА_16 слід відмовити, а заяву з усіма доданими матеріалами повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата
постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_16 про перегляд за виключними обставинами ухвал Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2019 року та Чернігівського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року.
Заяву ОСОБА_16 з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_9
ОСОБА_3 ОСОБА_10
ОСОБА_4 ОСОБА_11
ОСОБА_5 ОСОБА_12
ОСОБА_6 ОСОБА_13
ОСОБА_7 ОСОБА_14
ОСОБА_8 ОСОБА_15