Справа № 152/762/20
Провадження №11-кп/801/94/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000100 від 08.05.2020,
за апеляційною скаргою заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2020 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, непрацюючого, військовозобов`язаного, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, раніше неодноразово судимого:
- 04.11.1999 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.140 КК України (в ред.1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з конфіскацією майна та утриманням в дохід держави 20 відсотків заробітку;
- 04.08.2000 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.ч.2, 3 ст.140 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців;
- 09.12.2005 року Бершадським районним судом Вінницької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком на три роки;
- 28.04.2006 року Жмеринським районним судом Вінницької області за ч.3 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років;
- 01.10.2010 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ст.395 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік п`ять місяців;
- 04.11.2013 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років десять місяців;
- 22.01.2018 року Крижопільським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.390 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців;
звільненого 26.04.2019 року з установи відбування покарання по відбуттю строку покарання,

- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за якою засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного за цим вироком покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку у два роки не вчинить нового злочину.
На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 протягом встановленого судом іспитового строку у два роки обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 вирішено не застосовувати.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення експертизи залученими стороною обвинувачення експертами спеціалізованої державної установи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України: 653 (шістсот п`ятдесят три) гривні 76 (сімдесят шість) копійок за проведення товарознавчої експертизи 28.05.2020 року за №3899-3900/20-21.
Речові докази: зварювальний інвертор «Gerrard ММА-250» і бензопилку «STIHL MS 180 С» залишено у власності потерпілої ОСОБА_9 .
Судовим рішенням суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України та будучи засудженим 04.11.2013 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років десять місяців, маючи не зняту і не погашену у передбаченому законом порядку судимість за вчинення крадіжки, повторно скоїв умисний злочин, пов`язаний з таємним викраденням чужого майна, а саме: 01.01.2020 року приблизно о 17 годині з метою вчинення крадіжки прийшов у домоволодіння ОСОБА_9 , що знаходиться в АДРЕСА_2 , пересвідчившись та усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, достовірно знаючи, що ОСОБА_9 відсутня у домоволодінні, підійшов до приміщення літньої кухні і шляхом відгинання руками цвяхів у віконній рамі, витягнув її та через віконний отвір проник всередину приміщення та, виявивши на підлозі зварювальний інвертор «Gerrard ММА-250» і бензопилку «STIHL MS 180 С», умисно, таємно, з корисливих мотивів, повторно, викрав їх та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
Відповідно до висновку експерта від 28.05.2020 року за №3899-3900/20-21, вартість зварювального інвертора «Gerrard ММА-250» складає 1325,75 грн., а вартість бензопилки «STIHL MS 180 С» становить 3093,30 грн.
При цьому обвинувачений ОСОБА_7 заподіяв матеріального збитку потерпілій ОСОБА_9 на загальну суму 4410,06 грн.
Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у інше приміщення, вчинена повторно.

Судовий розгляд судом першої інстанції відбувся у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі заступник керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_8 , не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, просить вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2020 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням та іспитовим строком скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Початок строку відбування покарання рахувати з дня його фактичного затримання на виконання вироку, а в решті вирок залишити без змін.

В доводах апеляційної скарги посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст. ст. 413, 414 КПК України. Зазначає, що місцевий суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання необґрунтовано звільнив його від відбування даного покарання з випробовуванням та іспитовим строком, не врахувавши те, що він був раніше неодноразово (7 разів) судимий вирокам судів, з яких 6 разів відбував реальну міру покарання, а один раз з випробовуванням, що не попередило вчинення ним нового умисного, тяжкого, корисливого злочину. Окрім цього, місцевим судом не надано належної оцінки досудовій доповіді органу пробації щодо ОСОБА_7 , який відмовився від участі у її складанні. Також судом не враховано те, що обвинувачений ніде не працює і у пошуках роботи до Шаргородського РЦЗ не звертався, заробляючи на життя шляхом вчинення умисних злочинів.

Інші учасники кримінального провадження судове рішення не оскаржували.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав та наполягав на її задоволенні, посилаючись на викладені у скарзі доводи.

Обвинувачений ОСОБА_7 просив залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо нього без змін.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу в інших учасників кримінального провадження до суду не надходило.

Потерпіла ОСОБА_9 повідомлена належним чином про дату, час і місце апеляційного розгляду, проте до суду апеляційної інстанції не з`явилася, а тому за згодою прокурора та обвинуваченого відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України кримінальне провадження розглянуто у її відсутність.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді, виступи учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги прокурора, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, вірно кваліфікував дії обвинуваченого і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Даний висновок суду в апеляційній скарзі не заперечується, а тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягає.

Водночас, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, на підставі ст. 420 КПК України є підставою для скасування оскаржуваного вироку суду першої інстанції у апеляційному порядку, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У відповідності до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції керувався вимогами ст. ст. 65-67 КК України та взяв до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходив із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Так зокрема, при визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом першої інстанції прийнято до відома досудову доповідь щодо нього, оскільки, відповідно до абзацу 17 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевим судом враховано те, що ним вчинено умисний злочин проти власності потерпілої ОСОБА_9 , тоді як однією із основних засад, передбачених ст.41 Конституції України, є право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю, право приватної власності є непорушним.
Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, що передбачене ч.3 ст.185 КК України, є тяжким злочином.
ОСОБА_7 щиро покаявся у скоєному. Цю обставину, відповідно до вимог ст.66 КК України, суд врахував як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .
Крім того, судом враховано таку пом`якшуючу покарання обставину, яка не зазначена прокурором у обвинувальному акті, як добровільне усунення обвинуваченим заподіяної шкоди, передбачену п.2 ч.1 ст.66 КК України, з огляду на те, що обвинувачений добровільно видав поліцейським викрадені ним у потерпілої ОСОБА_9 речі.
Обставин, обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.
Також судом встановлено, що ОСОБА_7 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога Шаргородської ЦРЛ не перебуває (а.с.68).
За місцем проживання в с. Носиківка Шаргородського району, ОСОБА_7 характеризується позитивно, як особа, яка поводить себе добре у громадських місцях, скарг на поведінку щодо якого у Носиківську сільську раду не надходило, не працює, проживає з дружиною (а.с.66, 67).
З досудової доповіді, що складена представником Шаргородського РС філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області вбачається, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, відбував покарання у виді позбавлення волі на певний строк, має непогашену судимість, повторно вчинив умисне тяжке кримінальне правопорушення проти власності. ОСОБА_7 зареєстрований та проживає у с. Носиківка, разом з дружиною ОСОБА_10 . На теперішній час ОСОБА_7 не працевлаштований, до Шаргородського РЦЗ у пошуках роботи не звертався та допомоги по безробіттю не отримує. За місцем проживання ОСОБА_7 охарактеризований позитивно, в побуті та громадських місцях поводиться добре, скарг щодо його поведінки у Носиківську сільську раду не надходило (а.с.23-25).
Укладач досудової доповіді ОСОБА_11 вважає, що оскільки обвинувачений ОСОБА_7 відмовився від участі у складанні досудової доповіді, тому вказаний факт свідчить про невідвертість та небажання останнього змінювати ставлення до злочинної поведінки та про неготовність до змін способу життя.
Також, з розділу 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення» досудової доповіді вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення високий; ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб визначений як високий (а.с.25).
З висновку органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_7 вбачається, що виправлення останнього можливе лише в умовах позбавлення волі, враховуючи високий ризик повторного кримінального правопорушення та необхідність, у зв`язку із цим, цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції. (а.с.23-25).
Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про пробацію», під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого або засудженого, яку готує персонал органу пробації або адміністрація установи виконання покарань.
Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.
Частиною 1 ст.368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.
У зв`язку із наведеним судом першої інстанції прийнято до відома соціально-психологічну характеристику представником органу пробації ОСОБА_7 , але не погоджується із висновком про можливість виправлення останнього в умовах призначення покарання у виді позбавлення волі, та вважає можливим виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, тобто з випробуванням та іспитовим строком в силу вимог ст.75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, встановлених ст.76 КК України.
При цьому, Шаргородський районний суду Вінницької області вважає безпідставним ствердження укладача досудової доповіді про те, що відмова ОСОБА_7 від участі у складанні досудової доповіді свідчить про невідвертість та небажання останнього змінювати ставлення до злочинної поведінки та про неготовність до змін способу життя, оскільки участь у складанні досудової доповіді є правом, а не обов`язком обвинуваченого.
Таким чином, з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обтяжуючих покарання обставин, з врахуванням ставлення обвинуваченого ОСОБА_7 до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся у скоєному, усунув заподіяну злочином шкоду, з врахуванням думки потерпілої ОСОБА_9 , яка при призначенні покарання обвинуваченому покладалась на вирішення суду, тому місцевий суд дійшов висновку про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, в умовах призначення покарання у виді позбавлення волі без його реального відбування, тобто з випробуванням та іспитовим строком, оскільки є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права. Зазначений висновок суду узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції в частині застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 положень статті 75 КК, тобто звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку, виходячи з наступних підстав.

За змістом ст.75 КК України при звільненні від відбування покарання з випробуванням має враховуватися тяжкість злочину, особа винного та інші обставини справи, що в сукупності має давати підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд має належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для провадження та застосувати вказані вимоги закону лише у тому разі, коли для цього є умови й підстави.

Разом з тим, приймаючи рішення про застосовування положень ст.75 КК України стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції достатньо та переконливо не обґрунтував його, не навів обставин, на підставі яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Апеляційний суд повністю погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора та переконаний, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції його від суспільства, із застосуванням ст. 75 КК України.

Звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України у даному випадку суперечить також і вимогам п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7. Окрім того, апеляційний суд також переконаний, що покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням ст. 75 КК України, є занадто м`яким і явно несправедливим, оскільки не відповідає особі обвинуваченого, тяжкості вчиненого ним злочину та обставинам справи.

Так, відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до вчинення кримінального правопорушення, за яке ОСОБА_7 засуджено оскаржуваним вироком, він був раніше неодноразово судимим (7 разів), як за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, так і за вчинення кримінальних правопорушень проти правосуддя, а саме: за самовільне залишення місця обмеження, а також за порушення правил адміністративного нагляду.

Проте, навіть неодноразове призначення (6 разів) вироками судів покарання у виді реального позбавлення волі не попередило вчинення ним нового умисного, тяжкого, корисливого злочину.

Крім цього, ОСОБА_7 вже раніше призначалось покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням та іспитовим строком вироком Бершадського районного суду Вінницької області від 09.12.2005 за ч. 3 ст. 185, ст. 75 КК України, проте він на шлях виправлення не став, одразу ж вчинив умисний тяжкий злочин, передбачений ч. 3 ст. 186 КК України, за що і був засуджений вироком Жмеринського районного суду Вінницької області від 28.04.2006 до реального позбавлення волі.

Зазначене вище переконливо свідчить, що попереднє звільнення від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_7 не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Окрім цього, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком, Шаргородський районний суд не надав належної оцінки досудовій доповіді органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення високий; ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб визначений як високий, а виправлення останнього можливе лише в умовах позбавлення волі, враховуючи високий ризик повторного кримінального правопорушення та необхідність, у зв`язку із цим, цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції. При цьому, місцевим судом безпідставно не враховано те, що обвинувачений ОСОБА_7 відмовився від участі у складанні досудової доповіді та органом пробації зроблено висновок, що вказаний факт свідчить про нещирість та небажання останнього змінювати ставлення до злочинної поведінки та про неготовність до змін способу життя.

Також поза увагою місцевого суду залишилось те, що ОСОБА_7 ніде не працює, у пошуках роботи до Шаргородського РЦЗ не звертався, а будучи раніше неодноразово судимим, заробляв на життя шляхом вчинення умисних корисливих злочинів проти власності.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не надав критичну оцінку своїй злочинній поведінці, не усвідомив суспільну небезпеку вчиненого злочину, не бажав виправити ситуацію, що склалася, та ставати на шлях виправлення, а відтак і про неможливість його виправлення і перевиховання без призначення покарання, пов`язаного з реальним позбавленням волі, оскільки в протилежному випадку мета покарання не може бути досягнута.

Таким чином колегія суддів переконана та дійшла обґрунтованого висновку про те, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді позбавлення волі, суд першої інстанції необґрунтовано звільнив його від відбування даного покарання з випробуванням та іспитовим строком, оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що таке судове рішення суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65 КК України та роз`ясненням викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання", а тому є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 50, 65, 75 КК України) та, відповідно до ст. 413 КПК України, є підставою для скасування судового рішення. Таке неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 50, 65, 75 КК України) також призвело до невідповідності призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості (ст. 414 КПК України).

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Колегія суддів апеляційного суду при цьому також враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Апеляційний суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи засудженого таке призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 21.09.2020 щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України в частині призначеного покарання та звільнення його від відбування з випробуванням та іспитовим строком через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня ухвалення даного вироку.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_12 ОСОБА_4