Номер провадження: 11-сс/813/112/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власників майна адвоката ОСОБА_7

власника майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника власників майна: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.05.2020 про арешт майна у кримінальному провадженні №0003423, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.10.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, -
встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.05.2020 задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_11 та накладено арешт на земельні ділянки, зазначені у резолютивній частині вказаної ухвали, зокрема на земельні ділянки з кадастровими номерами:

- :02:005:0121, за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_8 ;
- :02:005:0135, за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_8 ;
- :02:005:0137, за адресою: АДРЕСА_3 , яка на праві власності належить ОСОБА_10 ;
- :02:005:0138, за адресою: АДРЕСА_4 , яка на праві власності належить ОСОБА_9 , з забороною відчуження таких земельних ділянок, у кримінальному провадженні №0003423, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.10.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.
Своє рішення слідчий суддя мотивував наявністю правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, так земельні ділянки, на які накладено арешт, відповідають критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України, а також існує необхідність в забезпеченні збереженні речових доказів. На даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників, з метою забезпечення кримінального провадження, а також з метою запобіганню ризику можливого відчуження означених земельних ділянок.
Зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представниквласників майна: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційні скарги в яких просить частково скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_11 та скасувати накладений арешт на земельні ділянки за кадастровими номерами:

- :02:005:0121, за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_8 ;
- :02:005:0135, за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_8 ;
- :02:005:0137, за адресою: АДРЕСА_3 , яка на праві власності належить ОСОБА_10 ;
- :02:005:0138, за адресою: АДРЕСА_4 .
Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на такі обставини.
Матеріали клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №0003423, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.10.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364 та ч .1 ст. 366 КК України, не містять постанови слідчого про приєднання вищеозначених земельних ділянок у якості речових доказів відповідно ст. ст. 98, 100 КПК України.
Під час звернення з клопотанням про арешт майна прокурором не було долучено постанову про визнання речовими доказами вищевказаних земельних ділянок.
Висновки слідчого судді є необґрунтованими та не відповідають дійсності. Оскільки матеріали кримінального провадження надані до клопотання про арешт майна не містять жодних процесуальних документів на підтвердження підстав накладання арешту, передбачених ст. 170 КПК України.
Вважає необґрунтованими висновки слідчого судді про можливість розгляду клопотання про арешт майна за відсутності власників земельних ділянок, оскільки, на думку апелянта, останнє призвело до порушення прав власників земельних ділянок та позбавило їх права своєчасно оскаржити ухвалу слідчого судді.
Також відмітив, що з моменту початку досудового розслідування кримінального провадження №0003423, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.10.2018, жодну особу не було повідомлено про підозру, а з моменту накладання арешту на земельні ділянки пройшло майже 6 місяців.
Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника власників майна: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 , власника майна ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційні скарги; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив рішення слідчого судді залишити без змін, при цьому не зазначив жодної правової підстави для накладення арешту на зазначені земельні; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновку про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
Положеннями ст. ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання прокурора про накладення арешту на майно вимогам ст. 171 КПК України, в якому були наведені суперечливі доводи щодо мети та підстав накладення такого арешту.

Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді апеляційним судом встановлено, що до матеріалів клопотання прокурором, при зверненні з клопотанням до слідчого судді, не було долучено доказів, які обґрунтовують клопотання, зокрема доказів щодо того, що саме зазначені у клопотанні земельні ділянки є предметом злочинного посягання з боку службових осіб Затоківської селищної ради, що суперечить принципу визначеності судового рішення та не відповідає положенням п. 1 ч. 2 ст. 173 КПК України.

За таких підстав, враховуючи недотримання прокурором положень ст. 171 КПК України, слідчий суддя районного суду повинен був керуватися вимогами ч. 3 ст. 172 КПК України та повинен був повернути клопотання прокурору для усунення недоліків.

Не звернувши уваги на недоліки клопотання прокурора, слідчий суддя прийняв до провадження, розглянув клопотання та постановив оскаржуване рішення, яке не відповідає положенням ст. ст. 2, 7, 170, 173 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
Апеляційний суд, вирішуючи питання про необхідність задоволення апеляційних скарг, виходить з положень ч. 2 ст. 404 КПК України, відповідно до яких, якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги невідповідність клопотання прокурора вимогам ст. 171 КПК України в цілому, що не було усунуто слідчим суддею районного суду в порядку ч. 3 ст. 172 КПК України,та приймаючи до уваги повідомлення прокурора про те, що кримінальне провадження на даний перебуває на стадії досудового розслідування, що дає можливість прокурору усунути недоліки клопотання, шляхом долучення всіх необхідних матеріалів, обґрунтування підстав накладення арешту на майно, та повторно звернутися до слідчого судді районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання прокурора для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст. 171 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційні скарги представника власників майна: Красовського, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.05.2020 про задоволення клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_11 про арешт майна у кримінальному провадженні №0003423, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.10.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою повернути клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_11 про накладення арешту на земельні ділянки у кримінальному провадженні №0003423, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.10.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, прокурору процесуальному керівнику у даному кримінальному провадженні для усунення недоліків протягом 72 (семи десяти двох) годин, з моменту отримання повного тесту ухвали Одеського апеляційного суду.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4