Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1492/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
скаржника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2021 року,
в с т а н о в и в:
цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ Бердичівського РВ поліції ГУНП в Житомирській області, капітана поліції ОСОБА_9 та накладено арешт на автомобіль марки ЗІЛ-ММЗ 4502, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , з деревиною породи «дуб звичайний» та «ясен» загальним об`ємом 6,944 м3, володільцем якої є ОСОБА_8 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати зазначену ухвалу слідчого судді, як незаконну, та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Бердичівського РВ поліції ГУНП в Житомирській області, капітана поліції ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0000113 від 04.03.2021 про накладення арешту на автомобіль «ЗІЛ ММ34502» д.н.з. НОМЕР_1 із лісопродукцією породи «дуб звичайний» та «ясен», загальним об`ємом 6,944 м3, які перебувають у володінні ОСОБА_8 . Зобов`язати слідчого, який здійснює досудове розслідування, повернути автомобіль «ЗІЛ ММ34502» д.н.з. НОМЕР_1 із лісопродукцією породи «дуб звичайний» та «ясен» особі в якої його було вилучено - володільцю вказаного майна ОСОБА_8 , або власнику автомобіля ОСОБА_10 . При цьому, зазначає, що клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль та лісопродукцію чи матеріали справи не містять будь-яких фактичних даних, які б вказували на необхідність максимального обмеження права власності, як наслідок і в постанові слідчого судді відсутнє обґрунтування такого максимального обмеження права власності. Звертає увагу, що з 26.01.2018 зареєстрований як фізична особа підприємець, вид діяльності за класифікатором видів економічної діяльності 49.41 «вантажний автомобільний транспорт», що включає в себе перевезення різних вантажів, у тому числі меблів, лісоматеріалів, тварин, автомобілів, великовагових та небезпечних вантажів тощо, і в своїй підприємницькій діяльності використовує, за усною домовленістю з ОСОБА_10 , автомобіль «ЗІЛ ММ34502» д.н.з. НОМЕР_1 . Наголошує, що оскаржуваним судовим рішенням порушуються його конституційні права, передбачені ст.ст.41, 42, 43, 48 Конституції України на підприємницьку діяльність, право на працю, право на достатній життєвий рівень для нього і його сім`ї, який він забезпечує зайняттям підприємницькою діяльністю. Крім того, звертає увагу, що зі змісту клопотання слідчого та долучених до нього матеріалів вбачається, що органом досудового розслідування не виявлено фактів незаконної порубки дерев у лісах та лісових насадженнях Бердичівського району, відомості до ЄРДР фактично внесені після виявлення та огляду автомобіля «ЗІЛ ММ34502» д.н.з. НОМЕР_1 із лісопродукцією на території міста Бердичева, тобто жодного доказу на підтвердження того, що вилучена лісопродукція, яка перевозилась є предметом кримінального правопорушення до клопотання слідчого не долучено. Зазначає, що ним надано пояснення працівникам поліції про законність придбання лісоматеріалів, які він придбав на території приватного домоволодіння по АДРЕСА_1 , у ОСОБА_11 , що підтверджується актом обстеження вказаного домоволодіння від 04.03.2021 в ході якого виявлено дрова, частину яких ним придбано напередодні. Наголошує, що з матеріалів, доданих до клопотання слідчого не вбачається, що автомобіль «ЗІЛ ММ34502» містить на собі будь-які сліди правопорушення або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, як і те, що вище вказаний автомобіль не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а відповідно не являється речовим доказом в розумінні статті 98 КПК України і відтак підстави для накладення арешту на нього відсутні. Крім того, обставин, що вилучений автомобіль має значення речових доказів у кримінальному провадженні матеріалами клопотання не підтверджено, відповідна постанова про визнання його речовим доказом слідчому судді під час судового розгляду клопотання не надавалася. Наголошує, що матеріали справи не містять жодного підтвердження можливості настання негативних наслідків у разі передачі автомобіля ОСОБА_8 , а накладений арешт на це майно не може не призвести до порушення прав власника чи володільця на законне володіння, користування та розпорядження своїм майном. В матеріалах судового провадження відсутні докази причетності власника чи володільця автомобіля до вчиненого кримінального правопорушення та відсутні будь-які дані, які б вказували на можливу протиправну поведінку останніх. Вилучене майно не підлягає спеціальній конфіскації та конфіскації майна як виду покарання та не може бути використане задля відшкодування шкоди. Крім того, тривале перебування автомобіля на майданчику тимчасового тримання транспортних засобів Бердичівського ВП ГУНП негативно вплине на його технічний стан. Звертає увагу, що зобов`язується за першою вимогою надавати слідчому безперешкодний доступ до вказаного транспортного засобу для проведення всіх необхідних слідчих дій, у тому числі проведення експертиз.
Згідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу №1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.94, ст.132, ст.173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно із п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Відповідно до ч.3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, підстави для накладення арешту з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч.2 ст.170 КПК України, чинний кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.
Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна і можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.
Крім того, згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Як встановлено судом апеляційної інстанції за результатами перевірки матеріалів провадження, ці вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею не дотримано.
Так, як вбачається з матеріалів судового провадження №274/1492/21, у відповідності до клопотання про арешт майна від 04.03.2021 (а.п.1-2), в провадженні СВ Бердичівського РВП ГУНП в Житомирській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до ЄРДР за №0000113 від 04.03.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що невстановлені слідством особи, за попередньою змовою, на території Бердичівського району, здійснюють незаконну порубку дерев у лісах та лісових насадженнях, а також незаконно перевозять та збувають деревину, внаслідок чого заподіяно тяжкі наслідки.
03.03.2021 під час проведення огляду місця події за адресою м.Бердичів вул. Красіна, 67 виявлено та вилучено автомобіль марки ЗІЛ ММ34502, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_12 , завантажений лісопродукцією. Вказаний автомобіль з лісопродукцією було опечатано та вилучено до Бердичівського РВП ГУНП в Житомирській області.
04.03.2021 в ході проведення ОМП, під час огляду автомобіля ЗІЛ ММ34502, д.н.з. НОМЕР_1 , завантаженого лісопродукцією, встановлено, що лісопродукція завантажена на автомобіль породи «дуб звичайний» та «ясен», загальним об`ємом 6,944 м3.
За результатами розгляду вище зазначеного клопотання, слідчим суддею постановлена оскаржувана ухвала.
Як вбачається з вимог ч.5 ст.171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
В той же час, як встановлено апеляційним судом, вище зазначене майно тимчасово вилучено 03.03.2021 (а.п.7), проте слідчий звернувся до слідчого судді лише 09.03.2021, тобто з істотним порушенням процесуального строку визначеного ч.5 ст.171 КПК України, а вилучене майно безпідставно не було повернуто володільцям як того вимагає ч.5 ст.171 КПК України. Таким чином, слідчим суддею незаконно вирішено клопотання слідчого, яке подане поза межами строку визначеного кримінальним процесуальним законом.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу і на те, що клопотання про арешт майна не відповідає вимогам ст.171 КПК України, що, при його задоволенні, також залишилось поза увагою слідчого судді.
Зокрема, посилаючись у клопотанні, що вилучене майно є речовим доказом у кримінальному провадженні №0000113 та наявні підстави, передбачені ст.170 КПК України, для його арешту, слідчий та прокурор, який погоджував клопотання, повинні були зібрати і надати слідчому судді достатні на цьому етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.
Між тим, жодних доказів того, що вилучене майно, яке належить ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , є предметом та доказом у даному кримінальному провадженні, в матеріалах провадження не міститься. Не приведені такі докази і в клопотанні слідчого, що свідчить про безпідставність вказаних тверджень органу досудового розслідування.
Слідчим у клопотанні не було доведено необхідність накладення арешту на майно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , вилученого в ході огляду місця події 03.03.2021, конкретно не вказано підставу для накладення арешту, а лише формально викладено зміст ч.2 ст.167 КПК України.
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що кримінальне провадження №0000113 від 04.03.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України, порушене за фактом того, що невстановлені слідством особи, за попередньою змовою, на території Бердичівського району, здійснюють незаконну порубку дерев у лісах та лісових насадженнях, а також незаконно перевозять та збувають деревину, внаслідок чого заподіяно тяжкі наслідки.
Однак з наданого витягу, не зрозуміло, яке відношення ОСОБА_8 та ОСОБА_10 мають до вказаного кримінального провадження. В матеріалах провадження фактично відсутні належні дані на підтвердження факту порушення кримінального провадження саме по факту незаконного перевезення ОСОБА_8 незаконно зрубаних дерев.
05.03.2021 р. на час допиту ОСОБА_8 як свідка, останній надав відповідні товарно-транспортні накладні на вилучену деревину, проте оцінку цьому факту ні органом досудового розслідування, ні слідчим суддею надано не було.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено правову підставу та мету для накладення арешту на майно, передбачена п.1 ч.2 ст.170 КПК України.
У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, який може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Разом з тим, у клопотанні жодним чином не обґрунтована потреба досудового розслідування, яка виправдовує ступінь втручання у права і свободи власників майна ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які не є підозрюваними та не мають процесуального статусу у даному кримінальному провадженні.
Отже, при розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею не дотримані вимоги ч.1 ст.175, ч.ч.2, 4 ст.173 КПК України.
Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідно до ст.132 КПК України, слідчим не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які орган досудового розслідування вказує у клопотанні про арешт майна, а слідчий суддя, відповідно до положень ст.94 КПК України, належним чином не оцінив їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
Жодні доводи апеляційної скарги прокурором в судовому засіданні апеляційного суду не спростовані.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому ухвала слідчого судді є незаконною та підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, якою необхідно відмовити в задоволенні клопотання слідчого від 04.03.2021 (подане до суду 09.03.2021) щодо накладення арешту в кримінальному провадженні №0000113 від 04.03.2021.
При цьому, згідно ч.3 ст.173 КПК України, відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі вилучене майно.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2021 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Бердичівського РВ поліції ГУНП в Житомирській області, капітана поліції ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0000113 від 04.03.2021 та накладено арешт на автомобіль «ЗІЛ ММ34502», д.н.з. НОМЕР_1 , із лісопродукцією породи «дуб звичайний» та «ясен», загальним об`ємом 6,944 м3, які перебувають у володінні ОСОБА_8 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Бердичівського РВ поліції ГУНП в Житомирській області, капітана поліції ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0000113 від 04.03.2021 про накладення арешту на автомобіль «ЗІЛ ММ34502», д.н.з. НОМЕР_1 , із лісопродукцією породи «дуб звичайний» та «ясен», загальним об`ємом 6,944 м3, які перебувають у володінні ОСОБА_8 .

Зобов`язати слідчого ОСОБА_9 та процесуального прокурора ОСОБА_6 вилучене під час огляду 03.03.2021 майно - автомобіль «ЗІЛ ММ34502», д.н.з. НОМЕР_1 , із лісопродукцією породи «дуб звичайний» та «ясен», загальним об`ємом 6,944 м3, повернути володільцю ОСОБА_8 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :