ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/3665/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 15 жовтня 2020 року про обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою обвинуваченій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Антрацит Луганської області, громадянці України, українці, з вищою освітою, не одруженій, офіційно не працює, яка не має утриманців, відносно двох неповнолітніх дітей позбавлена батьківських прав, яка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
яка органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном до 60 днів, тобто до 13 грудня 2020 року, без права внесення застави.
В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики переховування обвинуваченої від суду, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення, які існували на час обрання обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства, не зменшилися та продовжують існувати. При цьому судом врахована тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання обвинуваченої винною у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а також те, що обвинувачена офіційно не працевлаштована, відповідно не має офіційних джерел отримання прибутку, утриманців не має, не одружена, тобто з великою ймовірністю може покинути межі міста Харкова.
В апеляційній скарзі обвинувачена просить ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати та застосувати до неї домашній арешт.
Обвинувачена посилається на те, що суд не врахував наявність в неї стійких соціальних зв`язків, так як вона має повнолітнього сина, який зареєстрований та мешкає з нею, її знайомі зареєстровані та мешкають у м. Харкові, всі працюють офіційно. Вказує, що вона двадцять років працює перукарем, десять років займається ремонтом та пошиттям одягу, готова офіційно працевлаштуватися. Також вказує, що суд не врахував той факт, що потерпілий постійно випивав, влаштовував скандали, бив її, псував її майно, тобто постійно знущався над нею з повною упевненістю, що не понесе відповідальність за свої вчинки.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченої, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченою переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого їй злочину може вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, що вказує на підвищену суспільну небезпеку як самого діяння, так і особи обвинуваченої.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 з листопада 2017 року перебуває на диспансерному обліку в КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» з діагнозом: синдром залежності від алкоголю; упродовж поточного року 12 разів притягалась до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, що посягають на публічний порядок та громадську безпеку; за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, з 06.02.2020 перебуває на профілактичному обліку в Шевченківському ВП ГУНП в Харківській області за категорією обліку «сімейний насильник», у зв`язку із вчиненням домашнього насильства у відношенні свого співмешканця ОСОБА_9 , 1982 року народження, що вказує на наявність ризиків вчинення іншого кримінального правопорушення.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченій, даних про її особу, яка раніше не судима, офіційно не працевлаштована, відповідно не має офіційних джерел отримання прибутку, утриманців не має, не одружена, тобто не має стійких соціальних зв`язків, з великою ймовірністю може покинути межі міста Харкова, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.
Твердження, що обвинувачена має стійкі соціальні зв`язки, так як вона має повнолітнього сина, який зареєстрований та мешкає з нею, її знайомі зареєстровані та мешкають у м. Харкові, працюють офіційно; те, що вона двадцять років працює перукарем, десять років займається ремонтом та пошиттям одягу, є тими обставинами, які враховуються при застосуванні, зміні, продовженні запобіжного заходу, вирішенні питання про призначення покарання, однак такі не є безумовною підставою для застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

Також колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 15 жовтня 2020 року про обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді -