Справа № 638/4962/19
Провадження № 1-кс/638/1744/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

заявника адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання в приміщенні Дзержинського районного суду м.Харкова клопотання представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0001087 від 16.03.2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст.190 КК України, -

встановив:

В провадження суду надійшло клопотання представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 , в якому просить скасувати захід забезпечення у вигляді накладеного арешту на майно: квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання зазначає, що СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001087 від 16.03.2018 рок за фактом шахрайських дій за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст.190 КК України. До смерті, а саме 12.08.2018 року, потерпілою у даному кримінальному провадженні була ОСОБА_5 , як власниця квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2-897 від 08.04.1999 року. Єдиним спадкоємцем, у тому числі нерухомого майна померлої є її син ОСОБА_4 , який з 1999 року проживає за даною адресою, є фактичним володільцем та набувачем даної нерухомості. Постановою слідчого СВ Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області від 03.01.2007 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Постанови про визнання слідчим даної квартири речовим доказом матеріали кримінального провадження не містять. У постанові слідчого від 03.01.2017 року зазначено, що підставами для накладення арешту є забезпечення цивільного позову (виконання вироку у частині можливої конфіскації майна). Вказує, що слідчий не мав права накладати арешт на майно потерпілої особи у кримінальному провадженні, оскільки арешт майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання може мати місце лише щодо майна підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КПК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна. Так само захід забезпечення у вигляді арешту майна для забезпечення цивільного позову може застосовуватись щодо майна підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, проте такий арешт майна не має відношення до майна потерпілої сторони.
В судовому засіданні заявник підтримав клопотання з підстав, зазначених у ньому.

Слідчий Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області в судове засідання не зявився, про розгляд повідомлявся, надав матеріали кримінального провадження №0001087 від 16.03.2018 року.

Розглянувши клопотання, дослідивши надані докази, оглянувши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про задоволення клопотання з наступних підстав.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною першою статті 174 КПК України передбачено, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо зазначені особи не були присутні при розгляді питання про арешт майна, вони доведуть, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Встановлено, що Шевченківським ВП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001087 від 16.03.2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст.190 КК України.
Постановою слідчого СВ Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області від 03.01.2007 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення цивільного позову (виконання вироку в частині можливої конфіскації майна).
Разом із цим встановлено, що право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу №2-897 від 08.04.1999 року зареєстровано за ОСОБА_5 , яка до часу настання смерті (12.08.2018 року) була потерпілою у вказаному кримінальному провадженні.
Крім того розглядом клопотання встановлено, що ОСОБА_5 не має статусу підозрюваного, обвинуваченого у кримінальному провадженні.
При цьому положення ст.128 КПК країни передбачають право пред`явлення цивільного позову лише до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Також в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про визнання даної квартири речовим доказом у кримінальному провадженні.
Слідчий суддя зауважує, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).
Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх не застосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
На підставі викладеного, приймаючи до уваги наслідки арешту майна для його власника та володільця, розумність та співрозмірність обмеження права власності (володіння) завданням кримінального провадження, а також керуючись принципом змагальності кримінального провадження (стаття 22 КПК України) відносно подання до суду доказів своєї правової позиції, а також відсутність в матеріалах кримінального провадження даних, які свідчать про подальшу необхідність досудового слідства у вжитому заході забезпечення, слідчий суддя вважає, що підстави для продовження арешту квартири АДРЕСА_1 відсутні, а тому клопотання про скасування арешту підлягає задоволенню.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.170-174, 309, 370-372 КПК України, суд, -

постановив:

Клопотання представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0001087 від 16.03.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст.190 КК України задовольнити.

Скасувати арешт, накладений постановою слідчого СВ Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області від 03.01.2007 року на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошено 17.07.2020 року о 13:20 годині.

Слідчий суддя: ОСОБА_1