Провадження № 1-кс/161/7031/20
У Х В А Л А
про відмову у накладенні арешту на майно
м. Луцьк 25 вересня 2020 року
Рішенням Баківцівської сільської ради Луцького району Волинської області № 31/2 від 19.06.2020 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення в межах населених пунктів на території Баківцівської сільської ради щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :04:000:0002, :04:000:0003, :03:000:0001, :03:000:0003, :04:000:0001, :03:000:0002, :05:000:0002, :03:000:0007, :03:000:0008, :03:000:0011.
Рішенням Баківцівської сільської ради Луцького району Волинської області № 32/2 від 24.06.2020 внесено зміни до рішення № 30/2 від 16.06.2020 доповнивши його пунктами щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок з кадастровими номерами :04:000:0008, :03:000:0014, :04:000:0006, :03:000:0015, :04:000:0007.
На підставі вказаних рішень сільської ради Державними кадастровими реєстраторами Волинської, Кіровоградської, Херсонської, Вінницької, Рівненської, Тернопільської, Миколаївської, Чернівецької та Черкаської областей на підставі заяв вказаного органу місцевого самоврядування та технічної документації щодо інвентаризації земель сільської ради внесено відомості до Державного земельного кадастру про реєстрацію як земель запасу Баківцівської сільської ради 15 земельних ділянок за кадастровими номерами :04:000:0008, :03:000:0014, :04:000:0007, :03:000:0015, :03:000:0001, :03:000:0002, :04:000:0002, :03:000:0007, :03:000:0003, :05:000:0002, :04:000:0003, :04:000:0001, :03:000:0008, :03:000:0011, :04:000:0006 загальною площею 919,7844 гектарів.
В подальшому, приватними нотаріусами Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за Баківцівською сільською радою Луцького району Волинської області 16.06.2020, 19.06.2020 та 25.06.2020 зареєстровано право комунальної власності на зазначені земельні ділянки, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.06.2020.
Зазначені земельні ділянки накладаються на землі державної власності, що на підставі державного акту на право постійного користування серії ВЛ № 11 від 25.03.1994 перебувають у користуванні державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» (далі ДП «ДГ «Перемога»).
Незважаючи на те, що земельні ділянки перебувають у постійному користуванні ДП «ДГ «Перемога» та належать до земель сільськогосподарського призначення державної власності, рішеннями Луцької районної ради № 39/3 та № 39/4 від 16.05.2019 затверджено проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж населених пунктів Баківці та Озеряни Баківцівської сільської ради Луцького району.
Зазначеною землевпорядною документацією включено в межі населених пунктів Баківці та Озеряни земельні ділянки, що перебувають у постійному користуванні державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога».
Після проведення державної реєстрації права власності на земельні ділянки, якими користується ДП «ДГ «Перемога» рішеннями Баківцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 21.07.2020 надано дозволи на складання проекту відводу на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на земельних ділянках :03:000:0001, :03:000:0002, :03:000:0003, :03:000:0007, :03:000:0008, :03:000:0011, :03:000:0015, :04:000:0002, :04:000:0003.
На підставі вищевказаного та враховуючи, що на даний час земельні з кадастровими номерами :03:000:0001, :03:000:0002, :03:000:0003, :03:000:0007, :03:000:0008, :03:000:0011, :03:000:0014, :03:000:0015, :04:000:0001, :04:000:0002, :04:000:0003, :04:000:0006, :04:000:0007, :04:000:0008, :05:000:0002 на праві комунальної форми власності зареєстровані за Баківцівською сільською радою Луцького району Волинської області, є предметом вчиненого кримінального правопорушення, так як набуто в результаті протиправного діяння, та відчуження (переоформлення) прав власності на нерухоме майно, призведе до подальшого його переоформлення на інших осіб, з метою всебічного, повного й неупередженого розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, запобіганню подальшого відчуження речових доказів (майна), попередження заподіянню збитків, виникла необхідність у накладенні арешту на зазначені ділянки, в тому числі шляхом заборони їх відчуження, розпорядження майном.
У судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 та прокурор ОСОБА_4 клопотання підтримали та просили задовлоьнити з підстав, зазначених у ньому.
Заслухавши пояснення слідчого, прокурора, дослідивши матеріали клопотання, в їх сукупності, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.
В статті 2 КПК України зазначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Судом встановлено, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Волинській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.06.2020 під № 0000435 від 20.06.2020 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Однак, зазначених вимог закону прокурор та слідчий суддя не дотрималися.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема збереження речових доказів;
Зі змісту ч. 3 ст. 170 КПК України вбачається, що арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладено у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Так, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, прокурор не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
Зокрема, в матеріалах, які додані до клопотання прокурора відсутні докази, що земельні ділянки з кадастровими номерами :03:000:0001, :03:000:0002, :03:000:0003, :03:000:0007, :03:000:0008, :03:000:0011, :03:000:0014, :03:000:0015, :04:000:0001, :04:000:0002, :04:000:0003, :04:000:0006, :04:000:0007, :04:000:0008, :05:000:0002, на які слідчий просить накласти арешт, були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегла на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає вимогам ст. 98 КПК України.Разом з тим, вказані земельні ділянки не є речовим доказом у кримінальному проваджені, таких доказів слідчому судді не надано.
В матеріалах клопотання та доданих до нього документах відсутні докази того, що саме ці спірні ділянки із вказаними вище кадастровими номерами, на які сторона кримінального провадження просить накласти арешт перебували у користуванні ДП ДГ «Перемога» та в подальшому перейшли у власність Баківцівської сільської ради Луцького району. Органи досудового розслідування повинні були зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК україни у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.
У той же час, у клопотанні про арешт майна слідчий зазначає власника згаданих земельних ділянок Баківцівську сільську раду Луцького району, при цьому не надаючи будь-яких даних, які б підтверджували право власності на ці об`єкти нерухомості саме на час звернення із клопотанням про накладення арешту.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.
За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи вказану у клопотанні правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки органом досудового розслідування та прокурором не надано достатніх доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, не обґрунтовано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та не доведено наявність обставин, які підтверджують, що незастосування заходу забезпечення кримінального провадження призведе до нівелювання доказового значення предмету клопотання, тобто відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
Крім того, слідчий суддя при вирішення клопотання враховує вимоги ч.4 ст. 173 КПК України,якою передбачено, що слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.98, 170-173; 276-279 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у Волинській області майора поліції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно - відмовити.
Копію ухвали вручити учасникам судового провадження.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області, протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1
Волинської області