Справа № 206/4282/20
Провадження № 1-кс/206/372/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2020 місто Дніпро

Слідчий суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого СВ Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 , погоджене прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, громадянина України, маючого повну середню освіту, працюючого кухаром в ФОП « ОСОБА_7 », неодруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх або малолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання в м. Дніпро, раніше не судимого,

якому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
22.09.2020 слідчий звернувся до слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська з даним клопотанням.

Відповідно до клопотання слідчого, ставиться питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 строком на 60 днів. ОСОБА_5 підозрюється в тому, що 19.09.2020, близько 00 годин 40 хвилин, він знаходився біля магазину «Треш» за адресою: м. Дніпро, вул. Буковинська, 9, де разом із раніше незнайомими йому особами, а саме: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 вживав алкогольні напої. Цього ж дня, близько о 00 годин 40 хвилин, знаходячись біля магазину «Треш» за вказаною адресою, між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_5 виник злочинний умисел направлений на заподіяння ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння ОСОБА_8 умисного тяжкого тілесного ушкодження, ОСОБА_5 , 19.09.2020 близько о 01 години 00 хвилин, знаходячись біля магазину «Треш» за адресою: м. Дніпро, вул. Буковинська, 9, діючи умисно, усвідомлюючи, що його дії можуть призвести до тяжких наслідків, які за своїм характером можуть бути небезпечними для життя або здоров`я потерпілого, скориставшись тим, що ОСОБА_8 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, стоячи обличчям до останнього, перебуваючи у безпосередній близькості до останнього, наніс один удар правою рукою стиснутою в кулак в область обличчя ОСОБА_8 . В результаті вказаного удару ОСОБА_8 впав на землю на спину, при цьому вдарився лівою частиною голови об ґрунтове покриття дороги. Далі, ОСОБА_5 , доводячи свій злочинний умисел до кінця з місця вчинення злочину зник. 19.09.2020 ОСОБА_8 було доставлено до КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня І.І. Мечникова», що знаходиться за адресою: м. Дніпро, площа Соборна, 14 з попереднім діагнозом «ЗЧМТ, забій головного мозку ІІ ступеню, гостра субдуральна гематома з обох боків. Перелом кісток тазу». Умисні дії ОСОБА_5 , які виразились у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, що небезпечне для життя в момент заподіяння, кваліфікуються за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. Крім того, під час досудового розслідування, було встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризики: переховуватися від органів досудового розслідування, прокуратури та/або суду, незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні та продовження вчиняти аналогічних злочинів. Наявність вказаних ризиків, на думку слідчого та прокурора була обумовлена усвідомленням, що ОСОБА_5 підозрюється у скоєнні злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, підозрюваний не має стійких соціальних зв`язків, неодружений, малолітніх та неповнолітніх дітей, осіб похилого віку на утриманні не має, йому відомо місце проживання та анкетні дані свідків у вказаному кримінальному провадженню, він не працевлаштований, постійного джерела доходу не має.

В судовому засіданні прокурор та слідчий підтримали клопотання та просили задовольнити, зазначили про наявність обґрунтованої підозри, та ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_5 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання, оскільки підозра є необґрунтованою, вину він не визнає та зазначив, що о 00 годині 40 хв. він пішов до сигаретного кіоску та зустрів там знайомих, йому запропонували випити горілки в компанії. Між знайомими почалася сутичка та вони почали боротися на руках, потім це все перейшло до бійки, ОСОБА_9 вдарив долонею ОСОБА_8 по вустах та останній впав на асфальт, у ОСОБА_8 була кров на обличчі, ОСОБА_5 намагався допомогти потерпілому, має бути відео, де підозрюваний намагався зупинити бійку.

Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні також просив відмовити у задоволенні клопотання, оскільки підозра є необґрунтованою, а ризики не доведені та не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_5 та наслідками для потерпілого.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав слідчому судді, що він є особою двічі судимою. Того вечора він прийшов до кафе, де всі вже відпочивали. Він почав з ОСОБА_11 боротися на руках, потім вони вийшли на вулицю покурити. Він вдарив потерпілого ОСОБА_11 долонею по губам, тому що він його образив. ОСОБА_8 впав на новий асфальт. ОСОБА_5 пішов за ОСОБА_8 та забрав в нього телефон та сказав, що віддасть його тільки за грошову винагороду. Потім ОСОБА_5 вдарив потерпілого, що той впав на ґрунт та ОСОБА_5 його обшукував. ОСОБА_9 пішов по вул. Іларіонівській та ОСОБА_5 його покликав, наздогнав та сказав, що забрав в потерпілого 300 грн. та мобільний телефон. Зранку подзвонив ОСОБА_5 та сказав, що ОСОБА_8 знаходиться в лікарні.

Вислухавши доводи та пояснення прокурора, слідчого, підозрюваного та його захисника, вивчивши та дослідивши подане клопотання та надані стороною обвинувачення та захисту письмові матеріали, заслухавши свідка ОСОБА_9 , дослідивши відеоматеріали, слідчий суддя вважає, що клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не підлягає задоволенню з наступного.

Відповідно до Витягу з ЄРДР по кримінальному провадженню № 0000721, 19.09.2020 було внесено відомості, про те, що 19.09.2020 до ЧЧ Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про те, що 19.09.2020 біля буд. № 9 по вул. Буковинській м. Дніпро невстановлена особа спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

22.09.2020 ОСОБА_5 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 отримали 22.09.2020 о 09 год. 15 хв. та 09 год. 16 хв. відповідно.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

У відповідності із ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч. 2 ст. 194 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.
Слідчий суддя враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
Обґрунтованість підозри може встановлюватися тільки щодо діяння, яке підпадає під ознаки правопорушення за законом про кримінальну відповідальність. Обґрунтованість підозри не може встановлюватися in abstracto (абстрактно) або ґрунтуватися на суб`єктивних припущеннях, а має підкріплюватися конкретними доказами в кримінальному провадженні.
Ознайомившись із змістом клопотання, а також, матеріалами долученими в обґрунтування обставин, вказаних у клопотанні, слідчий суддя приходить до висновку, що підозра ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України не може вважатись обґрунтованою за наступних підстав.
Частиною 1 статті 121 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя.
Об`єктивну сторону злочину утворюють: 1) діяння (дія або бездіяльність); 2) наслідки у вигляді тяжкого тілесного ушкодження і 3) причинний зв`язок між зазначеними діянням і наслідками. Тілесні ушкодження - це протиправне і винне порушення анатомічної цілості тканин, органів потерпілого та Їх функцій, що виникає як наслідок дії одного чи кількох зовнішніх ушкоджуючих факторів.
Якщо умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень є ознакою (способом чи наслідком) іншого злочину, його вчинення слід кваліфікувати за статтею, що передбачає відповідальність за цей злочин (наприклад, ч. 4 ст. 187 КК України). Кваліфікувати його ще й за ст. 121 КК України слід лише тоді, коли санкція статті (частини статті, що передбачає покарання за такий злочин, є менш суворою, ніж санкція, передбачена, відповідно, ч. ч. 1 чи 2 ст. 121 КК України.
Закінченим цей злочин є: у разі визнання умисного тілесного ушкодження тяжким за ознакою його небезпечності для життя в момент заподіяння - з моменту вчинення такого діяння; у всіх інших випадках - з моменту настання наслідків, зазначених у ч. 1 ст. 121 КК України.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим або непрямим умислом. Мета умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження впливає на кваліфікацію цього діяння лише в одному випадку - коли нею є залякування потерпілого або інших осіб (ч. 2 ст. 121 КК України). Водночас, встановлення мотиву і мети при заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження є обов`язковим, оскільки у ряді випадків наявність певних мотиву чи мети є підставою для кваліфікації такого діяння за іншими статтями КК.
Статтею 128 КК України передбачена кримінальна відповідальність за необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, або необережне тяжке чи середньої тяжкості тілесне ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, кваліфікується за ст. 119 КК України як вбивство через необережність.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. ст. 119 та 128 КК України є основним елементом, за яким вони відрізняється від заподіяння тяжких тілесних ушкоджень чи вбивства, відповідальність за яке настає за ст. ст. 121 і 115 КК України; вона характеризується необережністю у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Згідно п. 26 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи» № 2 від 07.02.2003, у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесною ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119 чи ст. 128 КК України. Не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків. Такі дії, залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості - від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи» № 2 від 07 лютого 2003, роз`яснено, що для встановлення причин смерті, тяжкості й характеру тілесних ушкоджень призначення експертизи є обов`язковим.
З приводу зазначеного Верховний Суд неодноразово висловлював аналогічну позицію в постановах по справам: провадження №№ 51-6829 км 18, 51-649 км 18, 51-2941 км 18, 51-1147 км 19).
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в своїй ухвалі від 12 лютого 2019 року по справі № 1-100/11 за аналогічних обставин зазначила, що за нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України). Необережне тяжке тілесне ушкодження (ст. 128 КК України) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких надано у ст. 25 КК України.
ВС роз`яснив, що розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині (ч. 1 ст. 121 КК) і необережне заподіяння таких ушкоджень (ст. 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивними сторонами цих злочинів.
Тяжке тілесне ушкодження було не безпосереднім наслідком заподіяного засудженим удару в ділянку голови потерпілого, а результатом падіння останнього й удару головою об тверду поверхню, чого засуджений хоч і не передбачав, але повинен був і міг передбачити.
Отже, в конкретному випадку мало місце не умисне, а необережне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим дії ОСОБА_1 підлягають перекваліфікації з ч. 1 ст. 121 на ст. 128 КК України.
Також, в постанові Верховного Суду колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 15.08.2019 по справі № 750/3256/17, колегією суддів за аналогічних обставин було встановлено, що тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть особи, було не безпосереднім наслідком заподіяного засудженим удару в ділянку голови потерпілого, а результатом падіння останнього й удару головою об тверду поверхню, чого засуджений хоч і не передбачав, але повинен був і міг передбачати.
Отже, в конкретному випадку мало місце не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, а вбивство, вчинене через необережність, у зв`язку з чим дії особи підлягають перекваліфікації з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК України.
Так, з наданих на дослідження документів, долучених до клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вбачається, що ОСОБА_8 спочатку було нанесено удар в голову ОСОБА_9 від якого ОСОБА_8 впав на асфальт та після цього його підвели, що підтверджує свідок ОСОБА_9 та підозрюваний ОСОБА_5 , а після цього ніби-то ОСОБА_5 вдарив ОСОБА_8 кулаком в обличчя , від чого ОСОБА_8 впав на ґрунт, що заперечує підозрюваний ОСОБА_5 та наполягає на цьому лише свідок ОСОБА_9 .
При цьому слід зазначити, що свідок ОСОБА_9 є особою раніше двічі судимою за злочини, передбачені ч. 1 ст. 186 та ч. 2 ст. 185 КК України, наразі звільнений від відбування покарання з іспитовим строком, притягався до адміністративної відповідальності за ст. 173, 174 КУпАП та вся суть підозри ОСОБА_5 ґрунтується тільки на показах свідка ОСОБА_9 , які слідчий суддя не може вважати достатніми на підтвердження обґрунтованості підозри «поза розумним сумнівом» за відсутності інших належних, допустимих доказів, так як свідок ОСОБА_9 за такої характеристики може бути залежний від правоохоронних органів.
До того ж, згідно показів свідка ОСОБА_10 вбачається, що того вечора у ОСОБА_9 з ОСОБА_8 виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_9 своєю правою рукою, долонею, наніс один удар в область обличчя ОСОБА_8 , від чого той впав спиною на ґрунт та декілька секунд так лежав. ОСОБА_10 та ОСОБА_5 сказали ОСОБА_9 зупинитися, після чого він з ОСОБА_5 підняли ОСОБА_8 з землі та посадили його на бетонні плити, що узгоджується зі слідчим експериментами проведеними за участю ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
При цьому, свідок ОСОБА_10 власне не бачив, як ОСОБА_5 завдав удар в область голови ОСОБА_8 .
Окрім цього, наразі не проведено судово-медичну експертизу, яка могла б встановити тяжкість, характер, локалізацію тілесних ушкоджень та яка б могла встановити від чого саме було отримано тілесні ушкодження, від яких ударів або від якого падіння, враховуючи те, що згідно довідки КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова» ДОР, ОСОБА_8 знаходиться на лікуванні з 19.09.2020 з діагнозом: Закрита черепно-мозкова травма. Забій головного мозку ІІ ст. Гостра субдуральна гематома з двох сторін. Дислокаційний синдром до 6 мм. Рана лобної ділянки зліва до 4 см. Операція (19.09.2020) Краніотомія. Видалення гострої субдуральної гематоми справа. Приливне-відливне дренування субдурального простору.
Тобто наразі, враховуючи пояснення підозрюваного ОСОБА_5 , покази свідка ОСОБА_9 та копії письмових доказів, та відсутність висновку експерта органом досудового розслідування не доведено, що було вчинено діяння саме ОСОБА_5 , причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_5 та наслідками (умисне тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_8 ), як і не доведено суб`єктивну сторону злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
ЄСПЛ у справі «Ушаков та Ушакова проти України» 18 червня 2015 року указує на те, що Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом».
Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Більше того, слід нагадати, що під час провадження на підставі Конвенції неухильно застосовується принцип «affirmanti incumbit probatio» (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження).
Вищевикладені обставини та надані докази, у своїй сукупності, вочевидь дають підстави слідчому судді для розумних сумнівів у обґрунтованості підозри ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України за вказаних у клопотанні подій.

Що ж до ризиків, встановлених слідчим на досудовому розслідуванні, слід зазначити, що наявність таких ризиків не недоведена стороною обвинувачення як і наявність обґрунтованої підозри.
Слідчий суддя також бере до уваги, що у рішенні у справі «Лабіта проти Італії» (2000 р.) ЄСПЛ зазначив, що небезпека чинення тиску на свідків та ризик фальсифікації доказів могли виступати юридичними підставами обрання до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Проте правоохоронні органи не вказали жодного факту, який міг би довести, що зазначені підстави справді існували.
Так, клопотання та матеріали, надані слідчим, не містять доказів, які би обґрунтовували необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме: слідчий формально зазначивши в клопотанні про існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обґрунтовано не довів про наявність достатніх підстав вважати, що дійсно існує хоча б один із зазначених слідчим ризиків, передбачених статтею 177 КПК України і не навів належних доказів, які обґрунтовують існування таких ризиків, оскільки ризик переховування підозрюваного не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування ризику - переховування від органів досудового розслідування та/або суду. Інших обґрунтувань або доказів на існування даного ризику слідчому судді не надано.
Навпаки, підозрюваний двічі самостійно з`явився до суду для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу на наступний день після того, як йому було вручено це клопотання.
Також, жодним доказом не доведено, що підозрюваний впливав на свідків чи намагається здійснити такий вплив та більш того, у клопотанні слідчого, всупереч вимогам п. 5 ч. 1 ст. 184 КПК України, відсутнє будь-яке посилання на існування обставин, на підставі яких він дійшов висновку про наявність ризику впливу підозрюваного на свідків, не зазначено на кого саме зі свідків він може здійснити вплив.
Окрім цього, не доведено ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що підозрюваний може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він підозрюється, оскільки підозрюваний навпаки офіційно працевлаштований та працює кухаром у ФОП « ОСОБА_7 », характеризується позитивно, має зареєстроване місце проживання, раніше не судимий, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягався.
Крім цього, жодних доказів про неявку підозрюваного на виклики слідчого, вчинення ним тиску на свідків чи намір вчинити інший злочин в судовому засіданні не встановлено. Вказане свідчить про те, що підозрюваний належним чином виконує покладені на нього процесуальні обов`язки.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, доводи, зазначені у клопотанні, що обрання більш м`яких запобіжних заходів, що передбачені КПК України є недостатньою мірою, оскільки вона не будуть слугувати забезпеченню виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також не зможе запобігти спробам підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування абу суду, вчинити інше кримінальне правопорушення ні чим об`єктивно не підтверджено та навпаки спростовується тим, що підозрюваний вчасно без зволікань самостійно прибув за викликом до слідчого, а потім і до суду двічі, офіційно працевлаштований та раніше не притягався до кримінальної або адміністративної відповідальності.
Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Виходячи з вищевикладеного, слідчий суддя приходить до обґрунтованого висновку, що клопотання слідчого, погодженого прокуроромпро обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 9, 131, 132, 176, 177, 178, 182, 183, 184, 186, 193, 194, 196, 197, 211, 309, 310, 369-372, 376 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання слідчого СВ Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 , погодженого прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 відмовити повністю.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1