Ухвала
іменем України
27 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 398/738/18
провадження № 51-4730ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 08 вересня 2020 року щодо нього,
встановив:
За вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від

21 січня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше судимого:
22 липня 2003 року вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік;
12 листопада 2003 року вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області за ч. 2 ст. 309, з урахуванням ст. 71 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки один місяць;
14 лютого 2011 року вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 317, ч. 2 ст. 315, ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць, 28 вересня 2015 року звільнений

у зв`язку з відбуттям покарання,
02 листопада 2016 року вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області

за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк три місяці, покарання не відбуте,
засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки два місяці; на підставі статей 71, 72 КК до покарання, призначеного даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком у виді арешту на строк один місяць, остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі на строк три роки три місяці.

Також вироком вирішено цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 і стягнуто

з обвинуваченого на користь потерпілого 14486 гривень 93 копійки на відшкодування майнової шкоди, завданої злочином.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він

24 грудня 2017 року, приблизно о 01 годині 00 хвилин, на території домоволодіння, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_5 , реалізуючи свій протиправний намір, діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань, впевнившись, що його дії ніким не помічені, шляхом пошкодження металевих завіс, на яких тримався навісний замок, проник до господарського приміщення, після чого, продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на таємне викрадення майна, шляхом пошкодження вікна, проник також до будинку. Із зазначеного господарського приміщення та будинку викрав належне ОСОБА_5 майно, спричинивши останньому майнову шкоду

в розмірі 14486 гривень 93 копійки.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08 вересня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення,

а вирок суду першої інстанції без змін.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі засуджений не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікації дій, натомість просить вищезазначені судові рішення скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням ст. 71 закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно застосував правила призначення покарання за сукупністю вироків, оскільки вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 02 листопада 2016 року ще не набрав законної сили.
Крім того, на думку засудженого, суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги, зазначивши у своєму рішенні про ухилення від суду та обґрунтувавши

свої висновки тим, що ОСОБА_4 не працював, а отже не мав доходів

для задоволення своїх життєвих потреб. Також засуджений указує, що судом апеляційної інстанції, при призначенні покарання, безпідставно враховано його ухилення від суду та оголошення в розшук.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, згідно з ст. 438 КПК, є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати

та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, з огляду на зміст статей 433, 438 КПК, доводи засудженого щодо не дослідження судом першої інстанції законності підстав для оголошення його у розшук не

є предметом перегляду судом касаційної інстанції.
Доводи засудженого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, з огляду на зміст оскаржених судових рішень, не знаходять свого підтвердження з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності

й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, відомості про винну особу, обставини, що впливають

на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається зі змісту вироку, призначивши ОСОБА_4 покарання, суд належним чином враховував всі встановлені обставини, зокрема характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є тяжким злочином, дані про особу засудженого, який одружений, має двох малолітніх дітей, проте з дружиною та дітьми разом не проживає. Офіційно не працює та суспільно-корисною працею не займається, за місцем проживання скарг та заяв щодо нього не надходило. На обліку в лікаря психіатра не перебуває. Знаходиться на диспансерному обліку в КЗ «Олександрійський наркологічний диспансер» з 17 грудня 2010 року з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоідів та канабіоідів, синдром залежності. Раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку.

Як обставини, що пом`якшують покарання, суд врахував щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Крім того, при призначенні покарання суд врахував досудову доповідьоргану пробації від 05 квітня 2018 року, складену у відповідності до ч. 1 ст. 314-1 КПК, згідно з якою ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення оцінюється

як високий, а ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб як середній. Виправлення засудженого без позбавлення або обмеження волі, на думку органу пробації, може становити небезпеку для суспільства.
З урахуванням зазначених обставин, суд призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на 2 місяці вище мінімального розміру, встановленого в санкції

ч. 3 ст. 185 КК, а за сукупністю вироків, відповідно до ст. 71 КК, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком невідбутої частини покарання за попереднім вироком, остаточно призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці, де у вироку навів достатні і переконливі підстави ухвалення такого рішення.
Доводи касаційної скарги щодо безпідставного застосування правил призначення покарання за сукупністю вироків, передбачених ст. 71 КК, оскільки вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 02 листопада 2016 року ще не набрав законної сили, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Згідно з ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Визначення законодавцем правил призначення остаточного покарання за сукупністю вироків обумовлено саме фактом вчинення нового злочину (нових злочинів) після постановлення попереднього вироку, тобто після того, як цю особу вже було засуджено за інший злочин (інші злочини).
За правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові від 01 червня 2020 року (справа №766/39/17), суди, призначаючи остаточне покарання, повинні застосовувати правила, передбачені

ст. 71 КК, якщо новий злочин вчинено саме після постановлення попереднього обвинувального вироку, незалежно від набрання ним законної сили.

Суд апеляційної інстанції, в межах повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК, належним чином перевірив доводи, наведені засудженим та його захисником ОСОБА_6 в апеляційних скаргах, які є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого, проаналізував їх, відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК, залишаючи апеляційні скарги засудженого та його захисника без задоволення, зазначив в ухвалі підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.
Зі змісту оскаржених судових рішень не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням положень статей 50, 65 КК.
Доводи про явну несправедливість призначеного покарання через суворість були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Апеляційний суд правильно взяв до уваги відомості з медичної довідки Кропивницької міської медичної частини № 14 філії ДУ ЦОЗ ДКВС України в Кіровоградській області про те, що ВІЛ-інфекцію діагностовано на її І стадії безсимптомного перебігу, а з приводу гепатиту Спроводитиметься додаткове обстеження, в порядку черговості, з чого зробив належний висновок про відсутність критичних станів здоров`я та необхідності термінової госпіталізації й можливість тримання засудженого під вартою та відбування покарання, пов`язаного із позбавленням волі.
Також, суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи відсутність підстав до застосування положень ст. 75 КК обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_4 раніше звільнявся від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, проте на шлях виправлення не став і вчинив нові кримінальні правопорушення, що характеризує його з негативного боку, вказує на схильність до неправомірної асоціальної поведінки, вчинення кримінальних правопорушень та не бажання стати на шлях виправлення.

Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував, що на етапі судового розгляду, ОСОБА_4 протягом тривалого часу нехтував виконанням процесуальних обов`язків щодо явки за викликом суду, наслідком чого стало оголошення його

у розшук. Вказана обставина, з огляду на доводи апеляційної скарги щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не може вважатися виходом за межі апеляційної скарги, оскільки є характеристикою особи винного і ставлення до вчиненого діяння та його наслідків, що впливає на переконання суду про неможливість виправлення без відбування покарання, а не на визначення його виду та розміру.

Отже, за висновком апеляційного суду, призначене ОСОБА_4 покарання не

є надмірним за видом та розміром, є виваженим, достатнім та необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає принципам призначення покарання, сприятиме досягненню цілей покарання, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить

до дискреційних повноважень суду, які було належним чином реалізовано під час постановлення судових рішень в цьому провадженні.
Взявши до уваги обставини, досліджені та встановлені судами, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції погоджується

з рішенням апеляційного суду про те, що виправлення засудженого можливе лише

за умови його ізоляції від суспільства, а також про відсутність підстав застосування положень ст. 75 КК та звільнення обвинуваченого від відбування покарання

з випробуванням, оскільки навіть із урахуванням обставин, які пом`якшують покарання, таке звільнення не відповідатиме принципам справедливості, виваженості, співмірності, та не сприятиме досягненню цілей покарання, визначених ст. 50 КК.
Касаційний суд вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є законним

та справедливим, воно відповідає тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційній скарзі засудженого, та вважає,

що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 08 вересня 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3