ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1078/20 Номер провадження 11-кп/814/1044/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

представника ВК ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м.Полтави від 02.09.2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який згідно особової справи проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого: 16 листопада 2011 року Апеляційним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121, п.п. 4, 7, 12 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2013 року вирок Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2011 року змінено та засуджено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 121, п.п. 4, 7, 12 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі.

Мотивуючи своє рішення, суддя врахував, що ОСОБА_7 за період відбування покарання в Полтавській виправній колонії (№ 64) характеризується посередньо, за допущені порушення установленого порядку відбування покарання двадцять дев`ять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, в тому числі чотири рази поміщався до ДІЗО та один раз переводився до ПКТ. Стягнення зняті та погашені у встановленому порядку. З метою стимулювання правослухняної поведінки шість разів заохочувався адміністрацією установи. Працевлаштований в їдальні установи, до роботи ставиться задовільно. Виконує роботи із самообслуговування, має достатні навички для самостійного їх виконання. До виконання робіт із благоустрою установи ставиться посередньо.
Окрім цього врахував, що рішеннями комісії установи засудженому: 10.03.2016 було відмовлено в переведенні до дільниці соціальної реабілітації, як такому, що не досяг необхідного ступеню виправлення; 03.10.2016 було відмовлено в поданні матеріалів на заміну покарання більш м`яким, як такому, що не досяг необхідного ступеню виправлення; 16.01.2018 було відмовлено в поданні матеріалів на умовно-дострокове звільнення, як такому, що не досяг необхідного ступеню виправлення.
Прийшов до висновку про відсутність об`єктивних даних про те, що протягом періоду відбування покарання поведінка засудженого змінилась на краще та що засуджений сумлінною поведінкою та відповідальним ставленням до праці довів своє виправлення, а отже подане засудженим клопотання про умовно-дострокове звільнення є передчасним та задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з рішенням суду, засуджений ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Просить переглянути ухвалу районного суду та звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.

Вказує, що стягнення щодо нього зняті та погашені, при цьому має шість заохочень, останнє з яких отримав 15.08.2020 року, працює та задовільно ставиться до роботи, не ухилявся від виконання робіт з благоустрою, що підтверджує його сумлінну поведінку та наявність підстав для застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді, засудженого на підтримку доводів апеляційної скарги, заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги засудженого та представника виправної колонії , перевіривши матеріали провадження та особової справи засудженого, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці і навчання довів своє виправлення.

Статтею 6 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.
Як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції всебічно та об`єктивно дослідив дані про особу засудженого, надав їм належну оцінку в сукупності як таким, які повно та всебічно характеризують особу ОСОБА_7 .

По даній справі ОСОБА_7 засуджений 16 листопада 2011 року Апеляційним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121, п.п. 4, 7, 12 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2013 року вирок Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2011 року змінено та засуджено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 121, п.п. 4, 7, 12 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі

Початок строку відбування покарання 02.12.2009, кінець строку відбування покарання 20.09.2021 року.
Так, відповідно до характеристики на засудженого ОСОБА_7 з виправної колонії № 64, останній знаходиться в місцях позбавлення волі із 02.12.2009 року. Під час утримання в ДУ «Київський слідчий ізолятор» характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав, до праці не залучався.

З 19.04.2016 відбуває покарання в Полтавській виправній колонії № 64, характеризується посередньо. За час відбування покарання 29 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, у тому числі, 4 рази поміщався у дисциплінарний ізолятор та 1 раз до приміщення камерного типу. Стягнення зняті та погашені у встановленому законом порядку, проте численні факти порушення правил внутрішнього розпорядку протягом шести років, з 2013 по 2018 рік, свідчать про стійку орієнтацію засудженого на недодержання вимог режиму.

Окрім цього ОСОБА_7 має шість заохочень у виді подяки, останнє з яких отримав 15.07.2020 року. Працевлаштований в їдальні установи, до роботи ставиться задовільно. Виконує роботи із самообслуговування, має достатні навички для самостійного їх виконання. До виконання робіт із благоустрою установи ставиться посередньо. Також зарахований до програм диференційованого виховного впливу «Правова просвіта», отримав спеціальність швеї в Полтавському навчальному центрі №64 при установі.
При цьому суд врахував, що рішеннями комісії установи засудженому: 10.03.2016 було відмовлено в переведенні до дільниці соціальної реабілітації, як такому, що не досяг необхідного ступеню виправлення; 03.10.2016 було відмовлено в поданні матеріалів на заміну покарання більш м`яким, як такому, що не досяг необхідного ступеню виправлення; 16.01.2018 було відмовлено в поданні матеріалів на умовно-дострокове звільнення, як такому, що не досяг необхідного ступеню виправлення.
З огляду на вказані характеризуючи дані, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про недосягення засудженим необхідного ступеня виправлення, нестабільну поведінку ОСОБА_7 протягом всього періоду відбування покарання, що не дає підстави робити висновок про його виправлення та сумлінне ставлення до праці.

Доводи апеляційної скарги засудженого про погашення стягнень, накладених на нього раніше, працевлаштування, сумлінне ставлення до праці, а також твердження представника установи про те, що ОСОБА_7 працює та стає на шлях виправлення вказують і на позитивні зміни у його поведінці, однак є недостатніми для висновку про його остаточне виправлення та не можуть слугувати доказом того, що засуджений твердо став на шлях виправлення та заслуговує на застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 в повній мірі не довів свого виправлення.
Таким чином, колегія судді не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст.405, 407, 539 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м.Полтави від 02.09.2020 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4