ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2764/20 Справа № 204/4161/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування ст. 82 КК України та зарахування відбутого строку покарання до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, -

за участю учасників провадження:

прокурора: ОСОБА_7

засудженого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2020 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про застосування до нього ст. 82 КК України та зарахування відбутого строку покарання до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк відмовлено.
Обґрунтовуючи своє рішення суд зазначив, що можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Таким чином, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачені ст. ст. 81, 82 КК України, відповідно можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги засуджений вказує на те, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що висновок суду про те, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені, є помилковим та таким, що не відповідає нормам міжнародного та національного законодавства.

Звертає увагу на те, що від вже відбув 19 років та 5 місяців довічного позбавлення волі та подальше його тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказує, що підставою його звернення до суду були рішення Європейського суду Пєтухов проти України (заява 41216/13), яке, на його думку, є підставою для прийняття рішення про заміну довічного позбавлення волі та стаття 17 ЗУ Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини , яка передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Вважає, що його покарання у вигляді довічного позбавлення волі має бути пом`якшене через невідповідність чинного законодавства рішенню ЄСПЛ.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просив задовольнити її з підстав, зазначених у ній.

Прокурор та представник установи виконання покарань заперечували проти задоволення апеляційної скарги засудженого.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, думки сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року ОСОБА_6 був засуджений за ч. 2 ст. 86, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції I960 року), на підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 04 липня 2002 року вирок Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року залишено без змін. Згідно з розпорядженням про виконання вироку, вирок набрав законної сили 04 липня 2002 року. Відповідно до постанови Апеляційного суду Полтавської області від 02 листопада 2005 року строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_6 обчислювати з 06 березня 2001 року.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2018 року, зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 06 березня 2001 року до 04 липня 2002 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги засудженого про те, що його покарання у вигляді довічного позбавлення волі є незаконним, таким, що не відповідає нормам міжнародного права та практиці ЄСПЛ, зокрема у справі Пєтухов проти України, з огляду на наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.

Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Відповідно до ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснення, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років. Право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Отже, чинним законодавством України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

При цьому, слід зазначити, що згідно з Положенням про порядок здійснення помилування, засуджена особа до особистого клопотання про помилування може долучити інші документи, які, на її погляд, мають значення для застосування помилування.

Таким чином, у своєму зверненні до Президента, засуджений має право викласти свої доводи щодо недієвості державного механізму помилування, з посиланням на наведене ним рішення ЄСПЛ, а також, відомості, що на його думку підтверджують відсутність підстав для продовження визначеного йому покарання.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2018 року, яка набрала чинності 06 березня 2018 року, ОСОБА_6 було зараховано строк попереднього ув`язнення з 06 березня 2001 року по 04 липня 2002 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, у зв`язку з чим у ОСОБА_6 вже виникло право на звернення до Президента України з проханням про помилування.

Як було встановлено в суді апеляційної інстанції, зазначеним правом засуджений ОСОБА_6 не скористався та із відповідним зверненням до Президента не звертався, тобто не скористався своїм правом, яке передбачено законодавством України.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи про те, що довічне позбавлення волі є неприпустимим та його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, враховуючи наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції.

Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

При цьому право на розгляд питання щодо дострокового звільнення від довічного позбавлення волі не означає, що засудженого звільнять. Звільнення можливе тільки за умови, якщо зникнуть обґрунтовані «пенологічні підстави» для подальшого ув`язнення.

Одним із найбільш важливих кроків при визначенні ефективної політики щодо довічного позбавлення волі є розроблення справедливої, добре обміркованої та гуманної процедури, що дозволить оцінити «готовність» того чи іншого засудженого до виходу на волю та повноцінного існування в соціумі.

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави у суду вирішувати питання дострокового звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування довічного позбавлення волі, або встановлення строку та умов звільнення, тому суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновками суду про те, що суди не є суб`єктами уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції та в даному випадку єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої в тому числі належить й прийняття законів.
Крім того, суд не є законодавчим органом, а діє лише в межах чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а тому, без відповідного порядку та повноважень, не наділений правом перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання, а тому оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та мотивованою, підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги засудженого відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування ст. 82 КК України та зарахування відбутого строку покарання до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3