У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 жовтня 2020 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року ОСОБА_5 продовжено строк тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України до 12 вересня 2020 року включно.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України і санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті. А тому, як зазначено в судовому рішенні, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, з моменту застосування цього запобіжного заходу не зменшився і не відпав та полягає у вірогідності переховування від суду з метою уникнення покарання у разі визнання ОСОБА_5 винним у вчиненні особливо тяжкого злочину.
Колегію суддів, окрім іншого, були враховані наявністьризику незаконного впливу на свідків та потерпілого, хоча останній і є мінімальним.
Щодо застосування менш суворого запобіжного заходу, то, як зазначено в ухвалі місцевого суду, досліджені під час судового засідання ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні судового провадження, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченим ОСОБА_5 своїх процесуальних обов`язків, а застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, з урахуванням встановлених ризиків, не забезпечить його належної поведінки, не зможе перешкодити переховування від суду, як і застосування особистого зобов`язання не забезпечить належної поведінки ОСОБА_5 та не зменшить наявність вищевказаних ризиків та не зможе перешкодити їх реалізації.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, з посиланням на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України та ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, просить ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року змінити та застосувати запобіжний захід щодо нього, не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування апеляційних вимог, обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що прокурором в клопотанні, так і судом в оскаржуваному рішенні, нічим не обґрунтовані та не вмотивовані ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які на цей час нібито продовжують існувати.
Вказує обвинувачений ОСОБА_5 і на те, що запобіжний захід у виді тримання під вартою є таким, що не відповідає характеру та тяжкості діянь, вчинення яких йому інкримінується, та не є виправданим, оскільки не існують ознаки того, що цього вимагають інтереси суспільства, в т.ч. потерпілих, а ризик того, що він буде перешкоджати належному відправленню судочинства, на переконання обвинуваченого, не може оцінюватися абстрактно і факт такого перешкоджання має бути підтверджений доказами.
Від інших учасників провадження апеляційних скарг не надходило.
Вислухавши пояснення захисника та обвинуваченого, які в повному обсязі підтримали апеляційну скаргу про скасування ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року та зміни запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, думку прокурора, яка вважала рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Рішенням Конституційного суду України № 4-р/2019 року від 13 червня 2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в судді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Частиною 3 статті 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Так, при продовженні обвинуваченому дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою було враховано конкретні обставини провадження, а також те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України і санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті, а тому ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, з моменту застосування цього запобіжного заходу не зменшився і не відпав та полягає у вірогідності переховування від суду з метою уникнення покарання у разі визнання ОСОБА_5 винним у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Таким чином, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо доведеності об`єктивного існування обставин, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі, а тому приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, як того просив обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Доводи ж обвинуваченого в суді апеляційної інстанції про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Крім того, колегія суддів, приймаючи до уваги також дані про обвинуваченого, відсутність у останнього вагомих стримуючих чинників, які б мінімізували ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний стосовно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені приписами ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ч. 5 ст. 194 КПК України.

За наведеним, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 177, 199, 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року, якою ОСОБА_5 продовжено строк тримання під вартою до 12 вересня 2020 року включно залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3