Ухвала
Іменем України

24 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 623/3335/17

провадження № 51- 6154 ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 листопада 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, неодруженого, раніше судимого вироком Ізюмського міськрайонного суду від 21 липня 2004 року за ч. 3 ст. 152, ч.1 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 296, ст. ст. 70, 72 КК України до позбавлення волі на строк 10 років, звільненого 10 лютого 2014 року за відбуттям строку покарання,визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі за: ч. 2 ст. 152 КК України на строк 9 років; ч. 2 ст. 187 КК України на строк 8 років. Відповідно до ч.1, 2 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, остаточне визначено покарання ОСОБА_4 у вигляді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його власністю.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 09 листопада 2017 року, близько 21:30 год., знаходячись біля будівлі Ізюмської міської ради за адресою: Харківська область, м. Ізюм, пл. Центральна, 1, приставивши ніж до горла потерпілої ОСОБА_5 , та погрожуючи застосуванням фізичного насильства, примусив останню прослідувати з ним до гаражів, розташованих навпроти будинку АДРЕСА_2 , де продовжуючи погрожувати застосуванням фізичного насильства, вступив з ОСОБА_5 у статевий акт природним шляхом, проти волі потерпілої. В цей же день, близько 22 год., ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за скоєння розбою, знаходячись біля гаражів, розташованих навпроти будинку АДРЕСА_2 , погрожуючи ОСОБА_5 ножем, тобто погрожуючи застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, відкрито заволодів її мобільним телефоном «Samsung GT-I9105», вартістю 947 грн., спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

10 листопада 2017 року, близько 00:30 год., ОСОБА_4 , повторно, знаходячись на вул. Заводській у м. Ізюмі Харківської області, біля зупиночного комплексу «Залізничний ринок», приставивши ніж до горла ОСОБА_6 , погрожуючи застосувати до неї фізичне насильство, примусив останню прослідувати з ним на пустир, розташований в районі будинку № 4, по пров. Заводському у м. Ізюмі, Харківської області, де застосовуючи вищевказаний ніж, спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді різаної рани на лівій щоці, різаної рани на лівій поверхні шиї та 4 різаних ран на правій та лівій кистях рук, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, тим самим подолавши опір, вступив з нею у статевий акт природним шляхом, проти волі потерпілої, тим самим зґвалтував ОСОБА_6 .
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість. Вважає, що апеляційний суд не повною мірою зважив на характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, зокрема, на те, що ОСОБА_4 раніше судимий, в тому числі за згвалтування та розбійний напад, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, а отже, призначене йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років є надто м`яким. Зазначає, що ОСОБА_4 у ході досудового розслідування та судового розгляду вів себе зухвало і цинічно у тому числі стосовно потерпілих, жодним чином не намагався відшкодувати моральну шкоду, цивільні позови потерпілих не визнав, що свідчить про відсутність у нього каяття у скоєному. Також вказує, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 КПК України, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_4 та даним про його особу, ухвалу належним чином не мотивував.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у касаційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів прокурора, викладених в касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони на думку Суду є необґрунтованими з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими, обставини та наслідки їх вчинення, характер діяння, форму й ступінь вини ОСОБА_4 , а також дані про його особу, який раніше судимий, в тому числі за зґвалтування та розбійний напад, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та продовжив кримінально-карану діяльність, звільнившись з місць позбавлення волі, вчинив аналогічні злочини, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, неодружений, утриманців не має, до затримання офіційно не працював.Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено, а обставиною, що його обтяжує суд визнав рецидив злочинів.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи, які аналогічні за змістом доводам касаційної скарги, щодо невмотивованого призначення ОСОБА_4 надто м`якого покарання, неналежного дослідження даних про його особу, перевірялись апеляційним судом, про що зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції.
Так, апеляційний суд, враховуючи положення ст.65 КК України та погоджуючись з вироком суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_4 покараннязазначив, що місцевий суд врахувавступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчинених ним злочинів, дані про його особу, який раніше судимий в тому числі за згвалтування та розбій, що визнано судом як обставина, що обтяжує покарання, а саме рецидив злочинів. Обставин, що пом`якшують покарання не встановлено. Колегія суддів зазначила, що з урахуванням характеру вчинених злочинів, даних про особу ОСОБА_4 судом призначено достатнє покарання, яке відповідає тяжкості вчиненого та особі винного.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для призначення ОСОБА_4 більш суворого покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, як просив у своїй апеляційній скарзі прокурор.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. ст. 370, 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг прокурора, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали і положення закону, якими він керувався.

На підставі наведеного, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, Суд не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування чи зміни судового рішення апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3