Ухвала

Іменем України
7 серпня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-3601 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30 квітня 2020 відносно ОСОБА_4 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Дмитрівка, Приазовського району, Запорізької області, зареєстровану та проживаючу по АДРЕСА_1 , раніше не судиму:

визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення нею злочину.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 квітня 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року без змін.

ОСОБА_5 обвинувачували в тому, що вона в період з 1 грудня 2015 року по 10 лютого 2016 року, працюючи начальником Управління начальником відділу з питань праці та зайнятості УСЗН, будучи відповідальною за оформлення і видачу довідки про взяття на облік та ведення Єдиної інформаційної бази даних про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, будучи службовою особою, виконуючи організаційно - розпорядчі та адміністративно - господарські функції, діючи умисно, незаконно, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_18 , ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_19 , ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_20 знаходяться за межами підконтрольної території України, діючи в порушення вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII та «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509, склала завідомо неправдиві офіційні документи, форма яких затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2015 р. №636, Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та відривні талони до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, до яких внесла відомості, що не відповідають дійсності, тобто є неправдивими відомостями, та через начальника УСЗН ОСОБА_30 , якому не було відомо про злочинні наміри та дії ОСОБА_5 , надала зазначеним довідкам офіційного вигляду шляхом поставлення начальником УСЗН ОСОБА_31 в довідках підпису та відтиску печатки УСЗН, тим самим склала завідомо неправдиві офіційні документи, а також здійснила видачу вказаних завідомо неправдивих офіційних документів довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи шляхом їх надання ОСОБА_32 , які стали підставою для оформлення пенсій, та долучила завідомо підроблені відривні талони до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи до особових справ внутрішньо переміщених осіб.

Вказані дії ОСОБА_5 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 366 КК, як службове підроблення, тобто складання і видача службовою особою завідомо неправдивого документу.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Зазначає, що судами належним чином не мотивовано чому було відкинуто докази сторони обвинувачення про винуватість ОСОБА_5 у інкримінованому їй злочині.

Вважає, що судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду ст. 419 КПК України, оскільки відповідей на усі доводи його апеляційної скарги не було надано та не зазначено докладних мотивів прийнятого рішення.

Допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону призвели до незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та необґрунтованого визнання ОСОБА_5 невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 366 КК України.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частинами 1, 2 ст. 2 КК України передбачено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вини не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

За ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Згідно з положеннями ч. 4 вказаної статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

При цьому, як передбачає ч. 6 ст. 22 цього Кодексу, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

У Рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессегуэ і Джабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування покладено на сторону обвинувачення.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого. Тобто тягар доведення вини обвинуваченого покладено на сторону обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зі змісту судових рішень вбачається, що суди у ході судового провадження забезпечили сторонам можливість реалізації своїх прав у судовому засіданні відповідно до положень кримінального процесуального закону.

У встановленому законом порядку було досліджено зібрані під час досудового розслідування та надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких ОСОБА_5 було пред`явлено обвинувачення, наведено їх детальний аналіз і дано належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

Так, стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КПК України, було представлено відомості по білінгу мобільних телефонів, з яких вбачалося, що особи, які зверталися за отриманням довідок, не перетинали лінію розмежування, знаходились на непідконтрольній Україні території тобто особисто не подавали заяви на видачу документу про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Крім цього, надано інформацію Державної прикордонної служби про факт перетинання державного кордону України, журнал обліку осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та регіонів проведення АТО, відривні талони до довідок і заяви про взяття на облік, а також протокол за результатами НСРД.

Відкидаючи як доказ відомості по білінгу мобільних телефонів, суди вказали, що дана інформація не є ідентифікаційним засобом особи, який би свідчив про беззаперечне перебування такої особи у конкретному місті, за умови відсутності телефону при собі. Більше того, допитані в судову засіданні свідки вказували на те, що номери телефонів, які вони зазначали у заявах для видачі довідки, належали не тільки їм, а й їх родичам. Вимоги вказувати особистий номер стільникового зв`язку у поданій заяві перед ними не ставилося.

Суди звернули увагу на той факт, що свідки захисту ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , номера мобільних телефонів яких вказані в інформації про абонентів стільникового зв`язку, як такі, які не перебували у той час у м. Бердянськ та не отримували довідки від ОСОБА_5 , підтвердили в судовому засіданні факт свого перебування та отримання довідки особисто від виправданої. При цьому були без мобільних телефонів, номера яких вказано у довідці.

Колегія суддів погоджується із висновками, що саме по собі лише пеленгування контактного номеру телефону, зазначеного в заяві про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, не може беззаперечно поза межами обґрунтованого сумніву визначати місце перебування особи, зазначеної в такій заяві. Вказаний в заяві номер є контактним і жодним чином не ідентифікує і не уособлює заявника.

Що стосується інформації з Державної прикордонної служби про факт перетинання державного кордону України та журналу обліку осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та регіонів проведення АТО то суди вказали наступне.

Зазначені відомості в супереч вимогам ст. 290 КПК України не відкривався стороною обвинувачення та, як було встановлено, взагалі не отримувалися як доказ слідчим чи прокурором відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК. Лист-відповідь, наданий Державною прикордонною службою на адресу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області 29 листопада 2017 року, тобто через півтора року з дня надходження обвинувального акту до суду. Разом з цим, суд не доручав органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії пов`язані із витребуванням зазначеної інформації. Слідчі (розшукові) дії згідно ч. 5 ст. 333 КПК, на виконання доручення суду, в порядку, передбаченому главами 20 та 21 цього Кодексу не здійснювались.

Крім цього, судами в ході розгляду кримінального провадження було встановлено факт ненадійності реєстрації перетинання фізичними особами лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями, та обґрунтовано відкинуто як доказ журнал обліку перетину.

Критично суди віднеслися й до інформації щодо невідповідності фактичного місця проживання адресам зазначеним у заявах про отримання довідки, оскільки положення підзаконного акту, порушення якого інкримінується ОСОБА_5 , вказувало про те, що внутрішньо переміщені особи на час вчинення інкримінованого злочину вправі були зазначати своєю адресою як адресу свого фактичного місця проживання, так і адресу місцезнаходження органу державної влади, органу місцевого самоврядування, юридичної особи публічного права, її підрозділу та будь-якого іншого приміщення, за якою внутрішньо переміщена особа фактично не проживає.

Щодо письмових доказів - відривних талонів до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та заяви про взяття на облік особи, яка переміщається з тимчасово окупованої території України, які визначені органом досудового розслідування як підроблені, то суди також не прийняли їх як письмові докази винуватості ОСОБА_5 з огляду на те, що останні мають на собі усі необхідні реквізити документу, а саме підписи особи на ім`я якої видано довідку та підпис особи в заяві. Доказів, які спростовують достовірність цих підписів надано не було.

Між тим, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_33 , спростувала взагалі факт знайомства з ОСОБА_5 і як наслідок, передачу чи прийом від неї чи будь- яких посадових осіб довідок переселенця з метою передачі їх відповідним особам на непідконтрольну територію.

Судом також визнано як недопустимі докази матеріали НСРД, оскільки дозволу слідчого судді на використання цих матеріалів по справі обвинуваченої ОСОБА_5 не було, та вони проводилися по кримінальному провадженню відносно іншої особи і не мають жодного доказового значення по даній справі.

Заслуговую на увагу й те, що в судовому засіданні було допитано лише 2 із 24 осіб, які отримали довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що на думку сторони обвинувачення, є підробленими. Вказані свідки категорично стверджували про свою присутність під час подачі ними заяв. З огляду на це, суд обґрунтовано критично поставився до твердження прокурора, що решта 22 заявника могли знаходитись виключно лише за місцем пеленгування їх телефонів на тимчасово окупованій території України.

Не залишились без оцінки апеляційного суду доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не вдався до дослідження фактичних обставин кримінального провадження, формально підійшовши до дослідження доказів та взагалі винесення виправдувального вироку, не виклав своєї власної позиції, обмежившись її дублюванням наведеної у попередньому вироку, який було скасовано апеляційним судом.

Так, колегіє суддів вказано, що в цілому зміст вироку суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, а суд першої інстанції врахував недоліки, допущені ним під час ухвалення попереднього виправдувального вироку, з достатньою повнотою провів судовий розгляд, ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм правильну оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності та обґрунтовано вирішив, що такі дані в їх сукупності та взаємозв`язку не є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_5 .

З огляду на це, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив викладені у ній доводи, визнав їх безпідставними, мотивувавши своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення у цьому кримінальному провадженні не було допущено.

Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30 квітня 2020 відносно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3