Справа № 761/6970/14 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1266/2020 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________________________________________
У Х В А Л А
іменем України
08 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бандишівка Могилів-Подільського району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та виправдано його з підстави недоведеності, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.
В С Т А Н О В И Л А:
Органами досудового розслідування неповнолітній ОСОБА_7 , 1997 року народження, обвинувачується в тому, що він 19 жовтня 2013 року приблизно о 03 год. 20 хв., переходячи напроти буд. 4-Б по вул. Довженка в м. Києві разом зі своїм товаришем неповнолітнім ОСОБА_10 проїжджу частину дороги у непередбаченому для цього місці, отримав з даного приводу зауваження від незнайомого їм потерпілого ОСОБА_11 , після чого між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 виникла словесна сварка. В ході даного конфлікту ОСОБА_7 , діючи з метою нанесення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, підійшов впритул до ОСОБА_11 та, тримаючи в правій руці ніж, умисно наніс ним почергово три удари, з яких:один удар - в шию з лівого боку, заподіявши потерпілому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у вигляді сліпої колото-різаної рани на лівій переднє-бічній поверхні шиї у верхній третині з пошкодженням трахеї в ділянці «перснеподібного» хряща без проникнення в просвіт; один удар - в груди з лівого боку, заподіявши потерпілому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у вигляді колото-різаної рани на лівій заднє-бічній поверхні грудної клітки в проекції 5 міжребір`я по заднє-пахвовій лінії; один удар - в живіт з лівого боку, заподіявши потерпілому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді колото-різаної рани на лівій переднє-бічній поверхні черевної стінки в 1,5 см вліво та на рівні від пупка, довжиною до 4,5 см з гострими кутами, рівними краями, з рановим каналом, що відходить від неї та по ходу якого перетинається підшкірно-жирова клітковина, м`язи, пристінкова очеревина, брижа здухвинної кишки та пошкоджується здухвинна кишка на 1/3 напівокружності в 140 см від ілеоцекального кута; крововилив в пасмо чепця - проникаючого колото-різаного поранення живота. Дії ОСОБА_7 органом досудового слідства кваліфіковані за ст. 121 ч. 1 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та виправдано його з підстави недоведеності, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.
Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 , надані в судовому засіданні, фактично не узгоджуються з матеріалами провадження та вважає, що спрямовані на уникнення від кримінальної відповідальності. Також вважає, що судом неправомірно було визнано як недопустимі докази протоколи пред`явлення особи для впізнання від 09.11.2013 року та від 21.10.2013 року.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо: не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
При вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а можна лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.
У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.
При цьому положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Судом першої інстанції були проаналізовані усі надані сторонами докази з точки зору їх належності та допустимості. Це дало суду першої інстанції обґрунтовані підстави для визнання недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.11.2013 року та від 21.10.2013 року, додаток до протоколу огляду місця події від 19.10.2013 року у виді фототаблиць.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК).
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях зазначає, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (п.29-30 рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Отже, з урахуванням висновків Європейського суду з прав людини, не вдаючись до повторної оцінки показань свідків та експерта, апеляційний суд погоджується з мотивами суду першої інстанції, викладеними в вироку суду щодо цих доказів, та бере за основу ту оцінку, яка їм надана місцевим судом.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції ретельно дослідивши всі зібрані по справі докази в їх сукупності і надавши їм належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано виправдав ОСОБА_12 у зв`язку з недоведеністю, що ним вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.
Відповідно матеріалів справи стороною обвинувачення на підтвердження винуватості неповнолітнього ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України, надані наступні докази, які були досліджені судом першої інстанції:
витяг з кримінального провадження № 0015917 про внесення до ЄРДР 19.10.2013 відомостей за попередньою кваліфікація за ч. 1 ст. 121 КК України щодо спричинення тілесних ушкоджень у виді колото-різаних ран шиї та черевної стінки ОСОБА_11 невстановленою особою 19.10.2013 року приблизно о 03 год. 20 хв. біля будинку 4-Б по вул. Довженка у м. Києві;
протокол огляду місця події від 19.10.2013 року, даними якого встановлено місце вчинення злочину - ділянка місцевості, що по вул. Довженка, будинок 4Б в м. Києві, розташована напроти АЗС «ТНК». В ході огляду місця події виявлено плями бурого кольору, з яких зроблено змиви на марлевий бинт, що вилучено та упаковано (т.2 а.с.105-107);
висновок експерта № 521 (т.2 а.с.83-85), яким підтверджено, що на марлевому тампоні зі змивом речовини бурого кольору з асфальтового покриття, який був вилучений під час огляду місця події виявлена кров людини;
протокол огляду місця події (фактично протокол огляду) від 19.10.2013 року ( т.2 а.с.111-113), під час якого в приміщенні лікарні № 17 були оглянуті речі потерпілого ОСОБА_11 : джинси та куртка зі слідами бурого кольору, майка фіолетового кольору та кофта зі слідами бурого кольору та з рваними різаними отворами. Зазначені речі були вилучені та опечатані;
довідка № 1605 від 19.10.2013 року, з якої вбачається, що потерпілий ОСОБА_13 був доставлений до Київської міської клінічної лікарні № 17 з множинними (3) колото-різаними ранами шиї, грудей, черевної порожнини. (т.2 а.с.115);
копія Журналу обліку прийому хворих у стаціонар Київської міської клінічної лікарні №17, в якому міститься запис № 1605 про реєстрацію 19.10.2013 року о 04 год. 05 хв. хворого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з діагнозом рана шиї, передньої черевної стінки, підозра на гостру інтоксикацію внаслідок вживання алкоголю (т.1 а.с. 73-74);
висновок експерта №2019/е від 14.01.2014 року (т.1 а.с.125-129), яким встановлено, що 19.10.2013 року ОСОБА_11 були спричинені: сліпа колото-різана рана на лівій переднє-бічній поверхні шиї у верхній третині з пошкодженням трахеї в ділянці «перснеподібного» хряща без проникнення в просвіт; колото-різана рана на лівій заднє-бічній поверхні грудної клітки в проекції 5 по заднє-пахвовій лінії; колото-різана рана на лівій переднє-бічній поверхні черевної стінки в 1,5 см вліво та на рівні від пупка, довжиною до 4,5 см з гострими кутами, рівними краями, з рановим каналом, що відходить від неї та по ходу якого перетинається підшкірно-жирова клітковина, м`язи, пристінкова очеревина, брижа здухвинної кишки та пошкоджується здухвинна кишка на 1/3 напівокружності в 140 см від ілеоцекального кута; крововилив в пасмо чепця - проникаючого колото-різаного поранення живота.
За ступенем тяжкості вищевказане проникаюче колото-різане поранення живота відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя). Інші тілесні ушкодження відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (т.1 а.с. 125-129).
Таким чином, за висновком органу досудового розслідування ОСОБА_7 вчинено умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Проте, в ході судового розгляду такий висновок свого підтвердження не знайшов, про що вірно вказав суд першої інстанції у вироку, виправдовуючи ОСОБА_7 за вказаною статтею закону.
Так, судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку були досліджені надані стороною обвинувачення докази та надана їм повна й об`єктивна оцінка.
Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні першої та апеляційної інстанції вину свою не визнав та пояснив, що в ніч з 18 на 19 жовтня 2013 року він разом із своїм товаришем ОСОБА_14 шукали комп`ютерний клуб поблизу Політехнічного інституту, проте заблукали і сіли в парку відпочити. Потім вони попрямували в сторону станції Київського метрополітену «Шулявська» з метою знайти магазин, де можна купити поїсти. Вони зайшли до магазину «Сільпо», звідки пішли в сторону вокзалу та по дорозі їх затримали працівники міліції, обшукали та відпустили. Потім вони дійшли до вокзалу, дочекались, поки запрацювало метро і поїхали до гуртожитку. В той день він був одягнений в спортивні штани фірми «Адідас», білі кросівки, синю куртку та синю кофту з капюшоном, а ОСОБА_10 був одягнений в джинси, темно-синю куртку та сірі кросівки. Ні в нього, ні в ОСОБА_10 не було шапок. Будь-яких конфліктів у нього ні з ким в ту ніч не було. Наголошував на тому, що злочину не вчиняв, з потерпілим не був знайомим та ніколи його не бачив.
Вищевказані показання обвинуваченого судом першої інстанції оцінено належним чином у сукупності із іншими доказами у справі, не надаючи їм переваг перед іншими доказами, як про це зазначає прокурор у апеляційній скарзі.

Разом з тим, суд першої інстанції дав оцінку поясненням потерпілого ОСОБА_11 ,
який на даний час він не може стверджувати, що саме обвинувачений ОСОБА_7 наніс йому тілесні ушкодження, він не може конкретно визначитись та ствердно надати відповідь, суд першої інстанції пов`язав таку позицію потерпілого з перебуванням його у стані сильного алкогольного сп`яніння в ніч скоєння злочину, при цьому суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував свою позицію з цього приводу.
Судом першої інстанції також дана належна, повна та об`єктивна оцінка протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.11.2013 року, відповідно до якого потерпілому ОСОБА_11 у присутності понятих пред`явлено фотознімки 4-х осіб, серед яких він впізнав на фото № 3 зліва направо хлопця як хлопця № 1, який наніс йому 19.10.2013 року приблизно о 03 год. 20 хв. ножові поранення по вул. Довженка, 4-Б в м. Києві ( т.1 а.с. 117-119).
Зазначений доказ суд першої інстанції визнав недопустимим, як такий, що отриманий з порушенням вимог ст. 228 КПК з наступних підстав: по - перше, закон допускає впізнання особи за фотознімками або матеріалами відеозапису за необхідності. Отже таке впізнання можливо провести при певних умовах, наприклад, якщо особа, що підлягає впізнанню, померла, місцезнаходження її невідоме, перебуває у розшуку. Тобто при реальній неможливості забезпечення присутності цієї особи. Між тим, слідчий не зазначає причини, які стали наслідком проведення такої слідчої дії у відсутності обвинуваченого. По - друге, обов`язковою умовою проведення цієї слідчої дії є попереднє опитування слідчим, прокурором впізнаючого про обставини, за яких той бачив особу, що підлягає впізнанню, про її зовнішній вигляд, прикмети, особливості, тощо. У відповідності до норм вищевказаної статті перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу. Зміст цього протоколу не містить таких даних. Не відображає прикмет та опису зовнішнього вигляду, за якими потерпілий ОСОБА_11 має намір впізнати особу. Не вказуються обставини, за яких потерпілий ОСОБА_11 бачив обвинуваченого ОСОБА_7 . Суд першої інстанції акцентував увагу на описанні ознак, за сукупністю яких потерпілий впізнав ОСОБА_7 : «форма голови, губ, очей, та вух, структура волосся, форми підборіддя». Таке формулювання не відображає індивідуальних ознак особи, носить загальний характер. По - третє, фото з зображенням ОСОБА_7 візуально суттєво відрізняється від інших фотознімків, так як є значно більшим від них. При цьому інші три фотознімка є однаковими за розміром зображеннями. Ця відмінність здатна привернути увагу впізнаючого та ймовірно вплинути на його рішення.
Отже сукупність таких порушень вказує на отримання зазначеного доказу з порушенням встановленої процедури, а тому у відповідності до ст. 86 КПК суд першої інстанції визнав недопустимим доказом.
Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що перед процедурою впізнання слідчим не встановлювались обставини щодо перебування потерпілого в момент вчинення щодо нього злочину в стані гострої алкогольної інтоксикації, тобто цим даним не надавалась оцінка. Не з`ясовувалась фізична можливість відтворення у пам`яті певних обставини при такому фізичному стані та впливу алкоголю на організм впізнаючого.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання недопустимим доказом з аналогічних підстав протокол пред`явлення особи для впізнання від 21.10.2013 року, відповідно до якого свідку ОСОБА_15 пред`явлені для впізнання чотири особи, де ОСОБА_15 вказав, що особа, яка стоїть першою від входу в кабінет ( ОСОБА_7 ) має куртку такого ж кольору, яку мав хлопець, який 19.10.2013 року заподіяв ОСОБА_11 тілесні ушкодження, та за загальними рисами обличчя, зростом та одягом цей хлопець схожий на нападника (т. 1 а.с. 122-124).
Обгрунтовуючи свою позицію, суд першої інстанції зазначив, що слідча дія проводилась без застосування технічних засобів фіксації, про що вказано у самому протоколі, до нього не додано фотознімків, які відображають перебіг процедури впізнання. Отже суд не може перевірити дотримання вимог, закріплених частиною 2 ст. 228 КПК, якою передбачено, що особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання недопустимим доказом додатку до протоколу огляду місця події від 19.10.2013 року у виді фототаблиць, відносно яких відсутня інформація про джерело їх походження (т. 2 а.с. 108-110). Обгрунтовуючи свою позицію, суд зазначив, що протокол огляду місця події не містить інформації про здійснення фотографування, даних про технічний засіб, яким здійснювалась фіксація. З цих причин вказані фототоблиці суд першої інстанції не прийняв до уваги та визнав недопустимим доказом, як такі що отримані у порушення вимог кримінального процесуального закону.
Таким чином, суд першої інстанції в повній мірі та вичерпно мотивував своє рішення щодо визнання вказаних доказів недопустимими, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом не були взяті до уваги докази, яким доводиться вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, зокрема протоколи пред`явлення особи для впізнання від 09.11.2013 року та від 21.10.2013 року, а показання потерпілого трактовано судом першої інстанції на користь невинуватості ОСОБА_7 та не надана належна оцінка показанням обвинуваченого ОСОБА_7 , є необгрунтованими.
Разом з тим, колегія суддів погоджується, що навіть ті докази, які надані прокурором та визнані судом допустимими не є достатніми для висновку про винуватість неповнолітнього ОСОБА_7 в умисному нанесенні тяжкого тілесного ушкодження, що є небезпечним в момент нанесення.
Відповідно прецедентної судової практики ЄСПЛ «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).
Згідно цієї правової позиції «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Суд першої інстанції при дослідженні доказів та їх перевірці, обґрунтовано вдався до сумнівів щодо причетності ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину «поза розумним сумнівом», адже окрім показань потерпілого ОСОБА_11 , який не був впевнений щодо причетності обвинуваченого у вчиненні злочину щодо нього, судом також досліджувався відеозапис, з даних якого вбачається, що в той же самий час біля місця вчинення злочину камери відеоспостереження зафіксували й іншу пару підлітків, схожих за віком, статурою, зростом та одягом. Єдиною відмінною ознакою цієї пари від ОСОБА_7 та його товариша полягала в тому, що один з цих невідомих осіб перебував у темній спортивній шапці. Втім, органом досудового розслідування особи цих підлітків не встановлювались, вони не перевірялись на причетність до вчинення злочину, дані про їх непричетність також не встановлювались. Також, відповідно висновку № 523 від 16.01.2014 року судово-медичної експертизи куртки, вилученої у ОСОБА_7 , жодних слідів крові на ній не виявлено. Висновок № 521 від 17.01.2013, відповідно до якого проведено судово-медичну експертизу марлевого тампону зі змивом речовини бурого кольору, вилученої під час огляду місця події 19.10.2013 року містить інформацію лише про те, що на ньому виявлено кров людини, але не надає відповіді на питання, кому належить ця кров потерпілому, обвинуваченому чи іншим особам. Також не містить такої інформації і висновок експерта № 522 від 17.01.2013 року, відповідно до якого проведено судово-медичну експертизу куртки потерпілого ОСОБА_11 , на якій також була виявлена кров людини без вказання на те, кому вона належить. Разом з тим, в обвинувальному акті не вказано жодних даних щодо знаряддя вчинення злочину, а саме ножа, яким були нанесені тілесні ушкодження потерпілому, та не надано жодних доказів його належності обвинуваченому. Як свідчать дані протоколу огляду місця події від 19.10.2013 року (т.1 а.с. 105-110) на місці вчинення злочину ножа знайдено не було. Відсутні докази того, що хоча б один із шести ножів, вилучених у кімнатах гуртожитку, де проживає обвинувачений згідно із протоколами від 21.10.2013 року огляду кімнат № 412, 403 та № 400, мають відношення до вчинення злочину, жодних даних щодо наявності слідів крові хоча б на одному з них матеріали справи не містять. Одним із основних доказів сторони обвинувачення в даному кримінальному провадженні є запис з камер відеоспостереження, на яких на думку прокурора видно, як обвинувачений разом із ОСОБА_10 в різні проміжки часу проходять по АДРЕСА_2 . Однак під час дослідження цих записів в судовому засіданні судом було встановлено, що на відео видно, як в той же самий час на прилеглих вулицях знаходяться дві пари молодих людей, схожих за віком та в схожому одязі.
Будь-яких інших доказів, які би прямо чи непрямо підтверджували причетність ОСОБА_7 у цій справі не зібрано так як і не перевірено можливості щодо причетності інших осіб, які фігурували на відеозаписі.
У зв`язку з викладеним, надуманим, на думку колегії суддів, є твердження в апеляції прокурора про неналежну оцінку доказів судом першої інстанції, оскільки з вироку суду убачається, що суд дав оцінку як кожному доказу, зокрема, з точки зору належності та допустимості, так і сукупності доказів, наданих стороною обвинувачення, з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки в його основу покладено належні й допустимі докази, досліджені в судовому засіданні, у тому числі ті,на які вказує в апеляційній скарзі прокурор, яким суд дав належну оцінку, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин провадження у їх сукупності.

Рішення суду першої інстанції про необхідність виправдання ОСОБА_7 є правильним, з яким колегія суддів погоджується.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та вважає за необхідне її залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом трьох місяців з дня проголошення може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий

Судді: