Справа № 697/1765/20
Номер провадження 1-кп/697/244/2020
У Х В А Л А
Іменем України
03 грудня 2020 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю: секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинувальному акту стосовно:

- ОСОБА_4 , що обвинувачується за ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України;

- ОСОБА_5 , що обвинувачується за ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України;

- ОСОБА_6 , що обвинувачується за ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України -

ВСТАНОВИВ:

Під час проведення підготовчого судового засідання захисник ОСОБА_7 заявив клопотання про повернення обвинувального акту, оскільки він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а саме:

- обставини того, що ОСОБА_4 виступав організатором злочинної групи та здійснював загальне керівництво інших учасників, особисто проводив зустрічі з потенційними покупцями деревини, брав участь у вимаганні неправомірної вигоди, тощо, належними доказами з боку обвинувачення не доведено, а кримінальне правопорушення вчинено виключно з боку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 після їх викриття працівниками правоохоронних органів, які виступали в ролі провокаторів, що намагались втягнути ОСОБА_4 до вчинення незаконної діяльності;

- не вказані мета і мотив вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальних правопорушень. Не розкрита форма вини та його суб`єктивне ставлення до них;

- обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях сторони обвинувачення. Не розкрито об`єктивну та суб`єктивну сторони кримінального правопорушення, не надано оцінку показам свідків, заявників та підозрюваних, не підтверджується зв`язок ОСОБА_4 з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ;

- в обвинуваченні наведені загальні формулювання, не уточнюючи при цьому конкретні дії ОСОБА_4 ;

- обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення, а лише дублює фактичні обставини правопорушення, які були викладені за результатами досудового розслідування;

- у обвинувальному акті не зазначено потерпілого від злочину, натомість кваліфікація дій ОСОБА_4 обґрунтована вимаганням неправомірною вигоди;

- в обвинувальному акті допущено твердження того, що ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення, що порушує принцип презумпції невинуватості.

Захисники та обвинувачені підтримали вказане клопотання.

Прокурор заперечував проти задоволення даного клопотання, оскільки обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, докази підтвердження винуватості та відповідно вчинення злочину не можуть надаватися під час підготовчого судового засідання, а досліджуються і оцінюються виключно під час судового розгляду. ОСОБА_10 є викривачем, а не потерпілим по даному кримінальному провадженню. Викладення змісту обвинувачення у обвинувальному акті не порушує принцип невинуватості, оскільки саме в обвинувальному акті прокурор обґрунтовує твердження про вчинення певною особою діяння передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, що відповідає п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України.

Суд, дослідивши матеріали обвинувального акту та клопотання, заслухавши думку учасників процесу виходить з наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Вимоги до обвинувального акту визначені ст. 291 КПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Отже аналіз наведених норм кримінального процесуального закону свідчить про те, що на стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції повернення обвинувального акта прокурору допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим вимог ст.291 КПК України.
Виходячи з завдань підготовчого судового засідання, на цій стадії встановлюється лише відповідність форми обвинувального акту вимогам, визначеним кримінальним процесуальним законом, як це передбачено ст. 291 КПК України, при тому, що оцінка викладених в обвинувальному акті обставин і їх відповідність формулі кваліфікації, відноситься до стадії судового розгляду кримінального провадження. Докази підтвердження винуватості на даній стадії не надаються та не зазначаються в обвинувальному акті, натомість дослідження та оцінці вони підлягають саме під час судового розгляду.
Разом з тим, відповідно до положень ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), а також вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Згідно ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
У своїй постанові від 24.11.2016 (справа № 5-328 К/С-16) про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 2 ст. 445 КПК України, Верховний Суд України звернув увагу на те, що важливим є виклад в обвинувальному акті саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та реалізації права на захист.
Зі змісту цього ж судового рішення випливає правовий висновок Верховного Суду України про те, що наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Таке наведення фактичних обставин Верховний Суд України у своєму рішенні називає конкретністю обвинувачення.
Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим, як сторонам кримінального провадження, так і суду.
Відповідно до п.13. ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку встановленому цим Кодексом.
Саме в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту згідно ст.337 КПК України, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд.
В кримінальному процесі під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі (особам), фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Таким чином, особа, якій висунуте обвинувачення, повинна бути детально поінформована про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів.
Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення отриманих за фактичних обставин кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду.
При цьому, суд приймає до уваги вимоги положень ст. 22 КПК України, відповідно до яких функцією суду є лише розгляд справи, під час якого він лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, і недопустимим є покладення на суд функцій, які властиві органам досудового розслідування та державного обвинувачення.
Обвинувальний акт, що надійшов до суду, не містить чіткого (конкретного) викладення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, які, згідно положень ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Так, в обвинувальному акті не зазначено фактичних обставин за яких, як саме ОСОБА_4 виступав в якості організатора злочинної групи та як проводив загальне керівництво інших учасників групи, визначав засоби вчинення злочину, розподіляв неправомірну вигоду, підтримував постійний зв`язок між членами групи через засоби телефонного зв`язку та під час особистих зустрічей (в частині керування злочинною групою).

Дані обставини наведені в обвинувальному акті в якості загальних формулювань, не уточнюючи та фактично не відображаючи конкретних дій, які висуваються у обвинуваченні.

Зазначені недоліки обвинувального акту роблять обвинувачення висунете ОСОБА_4 неконкретним, таким, що порушує право на захист, зокрема бути детально проінформованим про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, а суд позбавляють можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Наведене відповідає правовій позиції висвітленій в постанові ВСУ від 24.11.2016 у справі № 5-328 К/С -16.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.
Про необхідність зазначення конкретних деталей (фактичних обставин злочину та дій обвинуваченого) у обвинуваченні вказував і Європейський суд з прав людини.
Так, ЄСПЛ (у справі «Абрамян проти Росії» вішення від 09.10.2008) більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).
Крім того, суд нагадує, що положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).
До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору в зв`язку з невідповідністю вимогам КПК України.
Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 291, 314, 395 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_7 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Повернути прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000295 від 03.02.2020 відносно:
ОСОБА_4 , що обвинувачується за ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України;

- ОСОБА_5 , що обвинувачується за ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України;

- ОСОБА_6 , що обвинувачується за ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1