Справа № 530/501/20
Номер провадження 1-кп/530/9/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"05" січня 2021 р. Зіньківський районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Зіньків Полтавської області обвинувальний акт та додані до нього документи, внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000171 від 23.04.2020 року, відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Гребінка, Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта неповна середня, учень 2 курсу «Регіонального центру професійно-технічної освіти м.Зіньків», раніше судимий: 17.08.2020 Зіньківським районним судом Полтавської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до 3 р. 1 місяця позбавлення волі; на основі ст.71,72 КК України частково приєднано покарання по вироку від 14.11.2019 Гадяцького районного суду Полтавської області за ч.1 ст.185 КК України у вигляду штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (1700 грн.)заміненого на покарання у виді громадських робіт строком 100 годин, до остаточного покарання 3 роки 2 місяці позбавлення воліу вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 389 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно вироку Гадяцького районного суду Полтавської області від 14.11.2019, який набрав законної сили 17.12.2019, ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 1700 гривень.
Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 03.02.2020 вищезазначене покарання у виді штрафу було замінено на покарання у виді громадських робіт строком 100 годин.
14.02.2020 до Зіньківського районного сектору філії Державної установи «Центр пробацїї» в Полтавській області, на виконання надійшла ухвала Гадяцького районного суду Полтавської області від 03.02.2020 стосовно засудженого ОСОБА_5 , та цього ж дня на адресу засудженого було направлено виклик на 17.02.2020 про прибуття для ознайомлення із порядком відбуття громадських робіт.
17.02.2020 у відповідності до вимог ст.37 Кримінально-виконавчого кодексу України, ОСОБА_5 перебуваючи у приміщенні Зіньківського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області, розташованого за адресою: м.Зіньків вул.Воздвиженська, 28, Зіньківський район, Полтавська область, під особистий підпис був ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у виді 100 годин громадських робіт та попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ч.2 ст.389 Кримінального кодексу України, у разі ухилення від відбування даного виду покарання.
Крім цього, ОСОБА_5 було письмово повідомлено про те, що він повинен приступити до відбування покарання у виді громадських робіт з 27.02.2020 на об`єктах визначених Зіньківською міською радою, Зіньківського району, Полтавської області та видано відповідне направлення, яке він отримав особисто 26.02.2020.
Розпорядженням Зіньківського міського голови №11 від 26.02.2020 засуджений ОСОБА_5 був прийнятий на безоплатну суспільно корисну роботу у вільний від основного місця роботи час, без включення вихідних та святкових днів та повинен відпрацьовувати громадські роботи по 2 год., 2 год. 30 хв., 4 год. на день, згідно складених графіків.
Однак, не дивлячись на вищевикладене, ОСОБА_5 , маючи умисел у формі бездіяльності, направлений на ухилення від виконання призначеного судом покарання у виді громадських робіт, достовірно знаючи, що за невиконання покарання, призначеного ухвалою суду, йому загрожує кримінальна відповідальність, достовірно знаючи про покладені на нього обов`язки, щодо відбування покарання у виді 100 годин громадських робіт з 27.02.2020, до Зіньківськоюї міської ради не з`явився та до відпрацювання громадських робіт не приступив, про причину неявки нікому не повідомив, підтверджуючих документів не надав, чим ухилявся від відбування громадських робіт 27.02.2020 та 28.02.2020, що підтверджується табелем виходу на роботу в лютому місяці 2020 року.
Продовжуючи реалізацію свого умислу у формі бездіяльності, направленого на ухилення від виконання призначеного судом покарання у виді громадських робіт, достовірно знаючи, що за невиконання покарання, призначеного вироком суду, йому загрожує кримінальна відповідальність, протягом березня 2020 року, ОСОБА_5 до Зіньківської міської ради не з`являвся, та до відпрацювання громадських робіт не приступав, без поважних на те причин, у період із 02.03.2020 по 04.03.2020, 06.03.2020, 10.03.2020, 12.03.2020, 13.03.2020, у період із -6.03.2020 по 18.03.2020, 20.03.2020, у період із 23.03.2020 по 27.03.2020, 31.03.2020, тим самим відпрацював лише 8 годин із 40 годин, що підтверджується табелем виходу на роботу в березні місяці 2020 року.
10.03.2020, 23.03.2020, 31.03.2020 та 22.04.2020 за допущені порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт засудженому ОСОБА_5 були винесені письмові попередження та повідомлено, що стосовно нього буде вирішене питання про притягнення його до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 389 КК України В подальшому, продовжуючи реалізацію свого умислу у формі бездіяльності, направленого на ухилення від виконання призначеного судом покарання у виді громадських робіт, достовірно знаючи, що за невиконання покарання, призначеного вироком суду, йому загрожує кримінальна відповідальність, протягом квітня 2020 року, ОСОБА_5 до Зіньківської міської ради не з`являвся, та до відпрацювання громадських робіт не приступав, без поважних на те причин, у період із 01.04.2020 по 03.04.2020, із 06.04.2020 по 10.04.2020, із 13.04.2020 по 17.04.2020, 21.04.2020, 22.04.2020, 24.04.2020, із 27.04.2020 по 29.04.2020, тим самим відпрацював лише 3 години із 53 годин 30 хв.
Станом на 05.01.2021 засуджений ОСОБА_5 відпрацював 11 годин з призначеного йому покарання у виді 100 годин громадських робіт.
Таким чином, засуджений ОСОБА_5 будучи в належній формі ознайомленим із порядком та умовами відбування покарання у виді 100 годин громадських робіт, за ухвалою суду, достовірно знаючи про наслідки не виконання покладених на нього обов`язків, будучи зобов`язаним додержуватися встановлених відповідно до ст.37 Кримінально-виконавчого кодексу України порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначених для нього об`єктах і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, ігнорував вимоги законодавства, умисно ухилявся від покладених на нього обов`язків та не з`являвся на громадські роботи до Зіньківської міської ради, виправдувальних документів не надав, тим самим ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт, до якого його було засуджено ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 03.02.2020, тобто скоїв злочин проти правосуддя.
Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразилися в ухиленні засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.389 КК України.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.
Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких одне з завдань це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Вимогами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні даного кримінального правопорушення, судом перш за все враховано вимоги ст.ст. 28,62 Конституції України, ст. 370 КПК України, ст.ст. 3,13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, практику Європейського суду з прав людини, якими передбачено, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише національним і європейським законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.
Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.
Стаття 16-1 КПК України передбачає, що розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності.
Згідно із ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.
Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.
Стаття 16-1 КПК України передбачає, що розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності.
Згідно із ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Під час розгляду справи в суді, ОСОБА_5 спочатку визнавав свою вину частково, а потім визнав свою вину повністю.
Відповідно до вимог частини третьої статті 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Положення частини третьої статті 349 КПК України роз`яснені судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом було визнано недоцільним дослідження показів свідків і інших доказів стосовно фактичних обставин справи, зібраних в ході дізнання та досудового слідства, так як вони правильно усвідомлюються обвинуваченим та іншими учасниками процесу і ніким не оспорюються.
Суд, за згодою всіх учасників судового провадження, обмежився допитом обвинуваченого, ОСОБА_5 , представника ОСОБА_6 , а також дослідив матеріали, які характеризують ОСОБА_5 ..Докази по справі не досліджувалися, в зв`язку з тим, що суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів, які ніким не оспорюються.

Органами досудового слідства, дії ОСОБА_5 , кваліфіковано вірно.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.91 КПК України, однією з обставин, що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається, зокрема, на прокурора.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Обговорюючи питання про вид і міру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 , достатнє і необхідне для його виправлення і недопущення вподальшому скоєння ним злочинів, суд враховує, що він свою вину визнає повністю і вважає цю обставину, такою що пом`якшує покарання.

Згідно зі ст.67 КК України обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_5 є рецидив злочинів.

Статттею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч.2 цієї статті Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.
Оцінюючи всі докази надані стороною обвинувачення за даною кримінальною справою в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).
Згідно вимог діючого кримінального процесуального законодавства, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у мотивованих висновках суду при ухваленні вироку.
Щире каяття це певний психічний стан особи винуватого, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї винуватості, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної злочином шкоди, тобто визнання винуватості є складовою частиною щирого каяття особи. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.
Якщо особа приховує суттєві обставин вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише для того щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
З врахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами, внесеними згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 10.12.2004 року, №8 від 12.06.2009 року, №11 від 06.11.2009 року, того, що ОСОБА_5 , скоїв злочин передбачений ст. 389 ч 2 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, який відноситься до кримінального проступку; обставин вчиненого кримінального проступку, конкретні обставини справи, суспільної небезпеки скоєного кримінального проступку, обставин справи та наслідків, поведінку під час та після вчинення кримінального проступку, його ставлення до скоєного,а також особу ОСОБА_5 , який був засуджений протягом року, не розкаявся у вчиненому, не одружений, на утриманні дітей не має, суд вважає, що виправлення підсудного та попередження вчинення ним нових злочинів можливе в ізоляції від суспільства, а тому доцільно обрати йому покарання, передбачене чинним законодавством.

Адже, Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Із досудової доповіді, складеної відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , Зіньківський районним сектором філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області вбачається, що ризик повторного вчинення кримінального правопорушення оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства - високий, виправлення обвинуваченого неможливе без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про пробацію" під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого, яку готує персонал органу пробації.
За приписами ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.
Також суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України, оскільки відсутні кілька обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.
Приходячи до такого висновку, суд враховує свої дискреційні повноваження (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, які охоплюють повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Тому, з урахуванням зазначених обставин, а також відповідно до вимог кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, обвинуваченому необхідно для його виправлення і припинення нових кримінальних правопорушень, призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі, що за переконанням суду буде відповідати тяжкості правопорушень і не становитиме «особистого надмірного тягаря для винного». Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні обвинуваченому саме такого виду покарання.
Враховуючи викладене, суд вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , у виді арешту пропорційним вчиненому злочину та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Оскільки, суд призначає засудженому покарання у виді виді арешту та для забезпечення кримінального провадження щодо виконання вироку, відповідно до ч. 4 ст. 374 КПК України, суд вважає необхідним обрати засудженому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили. При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховую позицію Європейського суду з прав людини у рішенні від 04 червня 2015 року (остаточне 04 вересня 2015 року) по справі "Руслан Яковенко проти України", в якому Суд зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити та національне законодавство України чітко передбачає, що суд, який постановляє вирок, повинен вирішити, який запобіжний захід застосовуватиметься до засудженого до набрання вироком законної сили. ( п. 46, п. 62).
Судом встановлено, що ОСОБА_5 , по даному кримінальному провадженні не затримувався та під вартою не тримався. Клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили від прокурора не надійшло. Разом з цим, з набранням вироком законної сили та зі зверненням його до виконання ОСОБА_5 , з метою виконання вироку підлягає затриманню та взяттю під варту.
Строк відбування покарання необхідно рахувати з дня його фактичного затримання.
При цьому, враховуючи, що обвинувачений не відбув покарання, призначене вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 р. за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до 3 р. 1 місяця позбавлення волі; На основі ст.71,72 КК України частково приєднано покарання по вироку від 14.11.2019 Гадяцького районного суду Полтавської області за ч.1 ст.185 КК України у вигляду штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (1700 грн.)заміненого на покарання у виді громадських робіт строком 100 годин, до остаточного покарання 3 роки 2 місяці позбавлення волі.
Відповідно до ст.72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають: один день арешту.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України, враховуючи п.10 постанови Пленуму Верховного суду №7 від 24.10.2001 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Зіньківського районного суду від 17.08.2020 року, призначити остаточне покарання.
Відповідно до п.14 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.
Згідно медичних довідок ОСОБА_5 - практично здоровий.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Речові докази по справі: відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368 - 371,373-376, 380 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.2 ст. 389 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) місяців арешту.

На підставі ст.70 ч.4 КК України, за сукупнісю кримінальних правопорушень зарахувати покарання за попереднім вироком Зіньківського районного суду від 17.08.2020 року, і призначити остаточне покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу обрати - тримання під вартою.

Строк покарання рахувати з часу затримання.

Вирок може бути оскаржений через Зіньківський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст.394 КПК України.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського
районного суду Полтавської області ОСОБА_1