ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2080/20 Справа № 185/1668/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0001913 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2020 року щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Павлоград, Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 24 лютого 2020 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на два роки шість місяців,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 304 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Павлоград, Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Павлограда, Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_4 , раніше судимого, останній раз:
- 25 березня 2020 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком чотири роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. В`язівок Павлоградського району, Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_5 , раніше судимого:
- 25 липня 2019 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком чотири роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2020 року ОСОБА_10 визнано винним за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання :
- за ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у вигляді позбавлення волі строком п`ять років, без конфіскації усього належного йому майна, у відповідності до ст.. 98 КК України;
- за ч. 2 ст. 186 КК України - у виді позбавлення волі строком чотири роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання ОСОБА_10 у вигляді позбавлення волі строком п`ять років, без конфіскації усього належного йому майна, у відповідності до вимог ст. 98 КК України.
Строк відбуття покарання для ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з моменту виконання вироку суду в частині призначеного покарання.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_11 ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 304 КК України до остаточного покарання з урахуванням положень ч.1,4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком 8 років, із конфіскацією усього належного йому майна; ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 187 КК України до остаточного покарання з урахуванням положень ч.4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком 8 років, із конфіскацією усього належного йому майна; ОСОБА_13 до остаточного покарання з урахуванням положень ч.4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком 8 років, із конфіскацією усього належного йому майна; судове рішення стосовно яких в апеляційному порядку не оскаржується.

Вироком суду ОСОБА_10 було визнано винним за наступних обставин.
Так, ОСОБА_11 з літа 2018 року (більш точної дати судом не встановлено) познайомився з неповнолітнім ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з яким став підтримувати дружні стосунки.
14.09.2018 року, близько 22.00 години, ОСОБА_11 , спільно зі своїми знайомими ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , неповнолітнім ОСОБА_10 , знаходились біля питтєвої колонки, розташованої в районі будинку № 119, по вул. Дніпровській, м. Павлограду, неподалік від ТЦ «Пінфок», де вони побачили, як по пішохідній доріжці, розташованій біля ТЦ «Пінфок» по вул. Центральній, 77, м. Павлограду, прямує раніше незнайомий ним ОСОБА_14 , який знаходився у стані алкогольного сп`яніння.
В цей час, 14.09.2018 року, близько 22.30 год., (більш точної дати та часу судом не встановлено) у ОСОБА_11 виник злочинний умисел, спрямований на вчинення групового розбійного нападу відносно потерпілого ОСОБА_14 з метою заволодіння його майном, поєднаного з насильством, яке є небезчним для життя та здоров`я потерпілого.
Висловленими, переконаннями ОСОБА_11 викликав у неповнолітнього ОСОБА_10 бажання та прагнення здійснити груповий напад відносно раніше незнайомого ОСОБА_14 з метою заволодіння його майном, внаслідок чого запропонував неповнолітньому ОСОБА_10 подолати опір зі сторони ОСОБА_14 та запропоновував першим нанести удар раніше незнайомому ОСОБА_14 , та збити його ніг, при цьому пообіцяв, що в результаті заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу вони поділять між собою порівну виручені грошові кошти від розбійного нападу.
На пропозицію ОСОБА_11 неповнолітній ОСОБА_10 погодився.
За пропозицією ОСОБА_11 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та неповнолітній ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою між собою, стали переслідувати раніш незнайомого ОСОБА_14 , який прямував по пішохідній доріжці, що знаходиться з ТЦ «Пінфок» в сторону вул. Дніпровської, м. Павлограду до місця свого мешкання.
14.09.2018 року, близько 22.35 годин, ОСОБА_11 , спільно з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та неповнолітнім ОСОБА_10 перебігли проїжджу частину вул. Дніпровської м. Павлограда, та попрямували в сторону ТЦ «Пінфок» до пішохідної доріжки, розташованої з територією вищевказаного торгового центру, реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на вчинення розбійного нападу відносно потерпілого ОСОБА_14 з метою заволодіння його майном, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та неповнолітній ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою між собою, усвідомлюючи характер вчинюваних дій, у присутності останнього, настигли с заду ОСОБА_14 .
Реалізуючи злочинний умисел, спрямований на вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_14 , будучи зацікавленими у можливості заволодіння майном, яке перебувало у володінні ОСОБА_14 , та незаконного збагачення за рахунок майна, яке їм не належить, діючи за попередньою змовою між собою, усвідомлюючи відкритий характер вчинюваних ними дій, діючи умисно, з корисливих мотивів, підбігли до потерпілого ОСОБА_14 , який в цей час рухався по пішохідній доріжці проїжджої частини по вуї Дніпровській, м. Павлоград до місця свого мешкання, де за пропозицією ОСОБА_11 неповнолітній ОСОБА_10 , достовірно знаючи, що ОСОБА_14 знаходиться у відношенню до них спиною, з метою щоб ОСОБА_14 не зміг чинити опір, діючи умисно, з єдиним умислом, напали на потерпілого, де неповнолітній ОСОБА_10 умисно наніс один удар ногами в область спини ОСОБА_14 . Від отриманого удару ОСОБА_14 втратив рівновагу, упав на землю. Тим самим було подавлено можливий опір зі сторони ОСОБА_14 .
Діючи умисно, спільно, вчиняючи розбійний напад, до ОСОБА_10 та ОСОБА_14 підбігли ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та умисно, по черзі, стали наносити численні ударі руками та ногами в область голови, обличчя, тулуба, кінцівок потерпілому ОСОБА_14 , спричинивши своїми спільними злочинними діями тілесні ушкодженні у вигляді закритого перелому кісток носу зі зміщенням, забійної рани правої надбрівної дуги та саден лобної області справа в проекції правої надбрівної дуги та в правій скронево-виличній області,які відносяться до ступеню легких тілесних ушкоджень, як чинили короткочасний розлад здоров`я впродовж більше 6 днів, але не більше чим три тижні (21 день).
Після того, як ОСОБА_14 від отримання тілесних ушкоджень перестав чинити опір, ОСОБА_11 , спільно зі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , неповнолітнім ОСОБА_10 , відкрито, з корисливих мотивів, діючи за попередньою змовою між собою, у лежачого на боку ОСОБА_14 заволоділи його майном, а саме: мобільним телефоном марки «Rеdmі 6А» чорно-серебристого кольору, вартістю 2442 грн. 00коп., в якому була сім-картка оператора Водафон, вартістю 10 грн. 00 коп., на рахунку були грошові кошти з 10 коп., що знаходився в правій наружній кишені джинсів, а також шкіряним портмоне чорного кольору вартістю 300 грн. 00коп., в якому були грошові кошти у сумі 3 грн. 00 коп. розмінною монетою, яке знаходилось в задній правій кишені джинсів, внаслідок чого своїми спільними злочинними діями заподіяли потерпілому ОСОБА_14 майнову шкоду на загальну суму 2775 гривень 10 коп.
Після цього ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та неповнолітній ОСОБА_10 з місця вчинення злочину з майном яким заволоділи зникли, та розпорядились них власний розсуд, а саме: мобільний телефон марки «Rеdmі 6А» заклали до ломбарду «Онікс. Анохіна, Яценко», розташованого по вул. Центральній, 80А в м. Павлограді, за 1200 гривень, а виручені грошові кошти від продажу вищезазначеного мобільного телефону порівну розділили між собою, а викрадене портмоне, що належить потерпілому ОСОБА_14 , ОСОБА_11 залишив собі для власного використання, яке згодом добровільно видав працівникам поліції.
Крім того, ОСОБА_11 , 27.09.2018 року, близько 20.30 години, (більш точної дати та часу судом не встановлено) спільно з своїм знайомим неповнолітнім ОСОБА_10 , знаходились на дитячому майданчику, розташованому напроти будинку АДРЕСА_6 , де проводили своє дозвілля.
В цей час вони побачили, як в сторону дитячого майданчику в напрямку будинку № 3 по вул. Некрасова, м. Павлограду, прямує раніше незнайома ОСОБА_15 , яка за зовнішнім виглядом, знаходилась у стані алкогольного сп`яніння та розмовляла по мобільному телефону. В цей час у ОСОБА_11 та неповнолітнього ОСОБА_10 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення мобільного телефону, який належить ОСОБА_15 .
Керуючись раптово виниклим умислом, спрямованим на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_11 та неповнолітній ОСОБА_10 , за попередньою змовою між собою, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на скоєння відкритого заволодіння майном потерпілої ОСОБА_15 , поєднаний з застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, з корисливих мотивів, повторно, перебуваючи на території дитячого майданчика розташованого напроти будинку АДРЕСА_6 , діючи умисно, за попередньою змовою між собою, ОСОБА_11 та неповнолітній ОСОБА_10 , підбігли до раніше незнайомої потерпілої ОСОБА_15 , де ОСОБА_11 , утримуючи в руці балончик зі сльозоточивим газом, декілька разів бризнув потерпілій ОСОБА_15 в обличчя, заподіявши потерпілій фізичний біль, після чого подавив таким чином волю ОСОБА_15 до опору.
Розуміючи, що потерпіла ОСОБА_15 не може чинити опір, ОСОБА_11 діючи умисно ногою вибив з руки ОСОБА_15 її мобільний телефон марки Huawei Р Smart (FIG-LX1) синього кольору, а неповнолітній ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , умисно, схопив мобільний телефон та з метою звернення його на свою користь положив до кишені своєї куртки.
Таким чином, ОСОБА_11 спільно з неповнолітнім ОСОБА_10 , відкрито, повторно, з корисливих мотивів, діючи за попередньою змовою між собою, відкрито викрали майно потерпілої ОСОБА_15 , а саме: мобільний телефон марки Huawei Р Smart (FIG-LX1) синього кольору, вартістю 4881 грн. 70 коп., в якому була сім-картка оператора Водофон, вартістю 50 грн., на рахунку були грошові кошти у сумі 8 грн., 00 коп., шкіряний чохол чорного кольору на мобільний телефон «Huawei Р Smart», вартістю 91 грн. 67 коп., заподіявши тим самим потерпілій ОСОБА_15 майнову шкоду на суму 5031 грн. 37коп.
Після цього ОСОБА_11 , та неповнолітній ОСОБА_10 з місця вчинення злочину з викраденим майном зникли та розпорядились ним на власний розсуд, а саме: даний мобільний телефон заклали до ломбарду «Онікс. Анохіна, Яценко», розташованого по вул. Центральній, 80А в м. Павлограді, за 1800 гривень, а виручені грошові кошти від продажу вищезазначеного мобільного телефону порівну розділили між собою, а чохол від мобільного телефону викинули в районі вчинення злочину.

В апеляційній скарзі з урахуванням доповнень до неї обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок Павлоградського міськрайонного суду від 08.05.2020 року в частині призначення йому покарання за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186, 69, ч. 1 ст. 70 КК України змінити, застосувавши до призначеного покарання положення статті 75 КК України і звільнити його від призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з урахуванням усіх даних у сукупності, суд, призначивши реальне покарання у виді позбавлення волі, порушив вимоги статей 65-67 КК, оскільки вказане покарання не відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого і його особі, не є справедливим, а є дуже суворим. Зазначає, що у вироку не вказаний висновок центру пробації відносно нього, судом не було враховано, що потерпілі надали заяви про те, що не мають претензій до нього, шкода ним була повністю відшкодована та просили призначити йому покарання без позбавлення волі.
Також на оскаржуваний вирок суду була подана апеляційна скарга прокурором, в якій він просив змінити вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2020 року в частині призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , зазначивши із конфіскацією частини майна, а саме 3/25 будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває у його власності. В резолютивній частині вироку зазначити, що учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

30 липня 2020 року до початку судового розгляду на адресу Дніпровського апеляційного суду прокурором Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_16 було надіслано відмову від апеляційної скарги на підставі ч. 1 ст. 403 КПК України, в судовому засіданні інші учасники судового провадження не заперечували проти даної відмови.
У зв`язку з наведеним вищезазначена апеляційна скарга не розглядається апеляційним судом під час перегляду в апеляційному порядку вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2020 року.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив вирок суду залишити без змін.
Захисники інших обвинувачених залишили питання щодо апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 на розсуду суду.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове
Доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, їх фактичні обставини та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст. 186, ч.2 ст.187 КК України в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого в частині зміни вироку суду через невідповідність призначеного йому покарання тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та його особі, шляхом звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст..75 КК України, колегія суддів вважає, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.
Апеляційним переглядом у цьому кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.
При визнанні винним ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 187 КК України та призначенні виду та розміру покарання суд врахував ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які згідно зі ст.. 12 КК України є тяжкими злочинами, дані про особу обвинуваченого, який є неповнолітнім, має постійне місця проживання.
В якості пом`якшувальних обставин суд врахував, що обвинувачений повністю визнав свою провину, активно співпрацював з судовим слідством у справі, та сприяв швидкому судовому розгляду провадження, ОСОБА_10 скоїв злочини, будучі неповнолітнім, позитивно характеризується за місцем мешкання.
Також суд першої інстанції зазначив, що сукупність наведених вище обставин, що пом`якшують покарання та суттєво знижують ступень тяжкості вчиненого, з урахуванням відомостей про особу неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 , особистих його характеристик, а також прохання потерпілих про призначення більш м`якого покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_10 , визнаються судом виключними обставинами та приводять суд до висновку про можливість, із застосуванням та за правилами, передбаченими ст.69 КК України, перейти до більш м`якого виду основного покарання, передбаченого в санкції ч. 2 ст. 187 КК України, та призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у вигляді позбавлення волі без конфіскації майна, а за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі, в межах, передбачених санкцією статті. Остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно призначити з урахуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі, без конфіскації майна.
Таким чином, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання з реальним його відбуттям, із застосуванням положень ст.69 КК України, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Разом з цим, як убачається з положень ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що наведені вище дані про особу винного, з урахуванням тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, конкретних обставин їх скоєння, характер, спосіб та наслідки вчиненого, не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_10 без ізоляції від суспільства, і висновок органу пробації не має в даному випадку вирішального значення, як і думка потерпілих у кримінальному провадженні не є визначальним чинником для з`ясування питання можливості звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на підставі ст.. 75 КК України, на що є посилання в поданій апеляційній скарзі.
Апеляційний суд вважає, що наведені місцевим судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними документами. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень та дані про особу ОСОБА_10 й призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги обвинуваченого про наявність підстав для звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст..75 КК України колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
З урахуванням викладеного підстав для задоволення поданої апеляційної скарги та скасування або зміни вироку суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2020 року щодо ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 304 КК України, ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, ОСОБА_13 ,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4