Номер провадження: 11-кп/813/734/21
Номер справи місцевого суду: 496/4691/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 05 травня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001269 від 15 листопада 2017 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Умань Черкаської області, громадянина України, який має вищу освіту, не одруженого, приватного підприємця, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 05 травня 2020 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі частин 1 та 4 ст.75 КК України, ОСОБА_8 був звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та на нього покладені обов`язки, передбачені пунктами 1), 2) ч.1, п.2) ч.3 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено питання стосовно речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції було встановлено, що згідно наказу Голови Національної поліції України від 07.11.2015 року №116 о/с ОСОБА_9 , який мав спеціальне звання рядовий міліції, призначений інспектором роти №2 батальйону №2 Управління патрульної поліції у м. Одеса, присвоївши йому первинне спеціальне звання лейтенант поліції. 15 листопада 2017 року інспектор роти № 2 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у м. Одеса ОСОБА_9 ніс службу у складі екіпажу Благо 0214 на СП №2 в АДРЕСА_2 . Близько 06 години 00 хвилин ОСОБА_9 поліцейським жезлом подав водію автомобілю марки Opel Vivaro жовтого кольору, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , сигнал зупинитись біля обочини у зв`язку із порушенням останнім правил дорожнього руху а саме п.п.11.5 ПДР України. Як з`ясувалось пізніше, зазначеним автомобілем керував ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 відразу вимогу ОСОБА_9 не виконав та згодом зупинив автомобіль близько 100 метрів від місця вимоги зупинки. Оскільки автомобіль зупинився далеко, останній сумісно з іншим поліцейським ОСОБА_10 сіли в поліцейський службовий автомобіль оснащений проблисковими маячками та символікою Національної поліції України та під`їхали до автомобілю ОСОБА_8 .

Діючи відповідно до вимог Закону України «Про національну поліцію», а саме п.1 ч.1 ст.35 Закону, відповідно до якого поліцейський має право зупини транспортний засіб за порушення правил дорожнього руху, а також пунктів 1,2 підпункту 2.2 Посадової Інструкції поліцейського патрульної поліції, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 05.01.2016 за № 4/1, згідно яких у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху патрульний поліцейський під час несення служби також здійснює організацію безпечного та безперешкодного дорожнього руху, контроль за дотримання учасниками дорожнього руху правил, норм і стандартів, діючих у сфері безпеки дорожнього руху, підпункту 3 пункту 4.1. розділу IV Інструкції, відповідно до якої поліцейський патрульної поліції під час несення служби з метою виконання завдань має право вимагати пред`явлення документів, що посвідчують особу, та (або) документи, які посвідчують відповідне право особи, ОСОБА_9 пред`явив усну вимогу водію транспортного засобу Opel Vivaro жовтого кольору, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 пред`явити документи, які посвідчують особу та право керувати транспортним засобом з підстав порушення водієм автомобілю правил дорожнього руху, запропонувавши при цьому вийти із машини та пройти до службового приміщення стаціонарного поста поліції СП №2 с. Дачне Біляївського району Одеської області.

Нехтуючи законними вимогами поліцейського щодо виконання певних дій, діючи зухвало, ОСОБА_8 такі вимоги проігнорував, залишившись сидіти на водійському сидінні транспортного засобу, спілкуючись при цьому через відчинене вікно зі сторони водійського сидіння. В той момент, коли поліцейським ОСОБА_9 було попереджено ОСОБА_8 про можливість застосування поліцейських заходів примусу, а саме фізичної сили, ОСОБА_8 , в момент коли ОСОБА_9 тримав ОСОБА_8 за руку скрізь відкрите вікно автомобілю, умисно схопив поліцейського за рукав верхнього одягу - бушлату, та включивши вільною рукою передачу на автомобілі, рушив з місця на значній швидкості.

В результаті чого, поліцейський ОСОБА_9 , рухаючись приблизно метрів 15-20 вздовж автомобільного шляху прикутий до двері водія із зовнішньої сторони, впав на проїжджу частину, так як водій ОСОБА_8 пришвидшивши рух автомобіля, відпустив руку та одяг поліцейського, в результаті чого відповідно до висновку експертизи № 338 від 15.11.2017 року в ОСОБА_9 маються тілесні ушкодження у вигляді синця правої кисті, а також забою м`яких тканин правого лучезапястного суглобу, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнені
доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що під час розгляду справи суд допустив неповноту судового розгляду, яка полягала у відхиленні заяв і клопотань сторони захисту про дослідження обставин застосування до ОСОБА_8 неправомірного насильства з боку поліцейських.

Захисник зазначив, що висновок експерта №338 від 15.11.2017 року щодо визначення ступеню отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 є недопустимим доказом у справі.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив апеляційний суд залишити вирок без змін.

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просив апеляційний суд оскаржений вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Апеляційний суд вважає, що вказані вимоги захисника є такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки КПК України не передбачено винесення нового виправдувального вироку на стадії апеляційного розгляду кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 висунув нові апеляційні вимоги, просив апеляційний суд скасувати оскаржений вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Свої вимоги захисник обґрунтував тим, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, яка полягала у відмові в задоволенні ряду клопотань сторони захисту.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими такі доводи та нові вимоги сторони захисту з огляду на таке.

Статтями 412, 415 КПК України встановлений вичерпний перелік підстав для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Проте, під час апеляційного розгляду захисник взагалі не навів будь-яких підстав, передбачених ст.415 КПК України, для скасування вироку та призначення нового судового розгляду.

Таким чином вимоги апеляційної скарги захисника щодо скасування апеляційним судом обвинувального вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції не відповідають положенням статті 415 КПК України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що зазначена захисником неповнота судового розгляду, яка полягала у незадоволенні ряду клопотань сторони захисту, могла бути усунута під час апеляційного розгляду, шляхом заявлення стороною захисту відповідних обґрунтованих клопотань.

Однак у своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду кримінального провадження сторона захисту не зверталась до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, але про дослідження яких учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.

В свою чергу, дослідивши оскаржуваний вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Так, відповідно до оскаржуваного вироку суду першої інстанції вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його визнано винуватим, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, зокрема:

- наданими під час судового розгляду показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив суду першої інстанції те, що 15.11.2017 року приблизно о 06.00 годині, під час несення служби на посту КП Дачне на трасі Одеса-Київ, він та ОСОБА_11 помітили автомобіль Opel Vivaro під керуванням ОСОБА_8 , автомобіль рухався зі сторони м. Київ в сторону м. Одеси, з порушенням Правил дорожнього руху України, а саме, вказаний автомобіль рухався в крайній лівій полосі при вільних двох правих, під час зупинки поліцейським ОСОБА_9 вказаного транспортного засобу за допомогою жезла, водій зупинився не відразу, а проїхав ще приблизно 100 метрів. Після чого працівники поліції під`їхали до вказаного автомобіля, підійшли до автомобіля зі сторони водія та почали спілкуватись з ОСОБА_8 , в ході розмови працівники поліції представились, назвали ОСОБА_8 причину зупинки та запитали чому він відразу не зупинився, водій вказав що він нічого не порушував та взагалі чому він повинен зупинятися, та хто вони такі, на що представники поліції пред`явили водію свої службові посвідчення, повторно представилися, але водій свою вину заперечував, та просив пред`явити докази, працівники поліції запропонували пройти водію на пост, де наявний відеозапис с камер відеоспостереження на що, водій почав в грубій формі говорити, що він взагалі нікуди не піде та працівники поліції повинні все йому надати, а він не зобов`язаний нічого роботи, працівники поліції повторно повідомили водія про те що він порушив Правила дорожнього руху України, попередили його про відповідальність, яку він може понести, якщо буде відмовлятись надавати документи та повторно запропонували водієві пройти на пост для огляду доказів стосовно порушення ним правил дорожнього руху, працівники поліції ознайомили водія з його правами та обов`язками, попередили, що вони мають право затримати його на три години для встановлення його особи, доставити водія в найближче відділення поліції, але водій відмовився виконувати законні вимоги працівників поліції, хоча і розумів їх, потім працівники поліції взяли за руку ОСОБА_8 та далі діяли згідно інструкції за допомогою бойових прийомів, при цьому повторюючи щоб він правою вільною рукою відчинив двері автомобіля, так як він заблокував двері транспортного засобу, на що водій почав лаятися, своєю вільною рукою почав бити співробітників поліції по рукам, та не виконувати надалі їх вимоги, дана ситуація відбувалась приблизно три хвилини, далі водій увімкнув передачу в зв`язку з чим транспортний засіб ОСОБА_8 почав рух на значній швидкості, в цей момент ОСОБА_8 затягнув в салон руку ОСОБА_9 , так як останній намагався відкрити двері, а ОСОБА_11 встиг відскочити від вказаного автомобіля, ОСОБА_9 пробіг та протягнувся приблизно 15 метрів вздовж автомобільного шляху прикутим до двері водія із зовнішньої сторони, після чого ОСОБА_9 вирвався від ОСОБА_8 та впав, ОСОБА_9 повернувся до свого службового автомобіля де вони з його колегою сіли в авто, та почали переслідувати автомобіль Opel Vivaro під керуванням ОСОБА_8 , за допомогою гучномовця давали команди про зупинку, але водій ігнорував, тому працівники поліції з ввімкненими проблисковими маячками почали блокувати автомобіль Opel Vivaro з метою його зупинити, після зупинки автомобіля Opel Vivaro було викликано підмогу та слідчо-оперативну групу, а також швидку медичну допомогу ОСОБА_9 . ОСОБА_11 було винесено постанову, та складено протоколи відносно ОСОБА_8

- показаннями свідка ОСОБА_11 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що вранці, 15.11.2017 року під час несення служби на посту КП Дачне на трасі Одеса-Київ ним та ОСОБА_9 було виявлено автомобіль Opel Vivaro під керуванням як потім з`ясувалось ОСОБА_8 , який рухався в крайньому лівому ряду при наявності двох або трьох вільних полос, що є порушенням Правил дорожнього руху. ОСОБА_9 намагався зупинити вказаний автомобіль за допомогою жезла, водій зазначеного автомобіля не зупинився, а проїхав ще 70-80 м. та зупинився за постом, він з ОСОБА_9 сіли до свого службового автомобіля та під`їхали до автомобіля Opel Vivaro. Коли свідок та ОСОБА_9 підійшли до обвинуваченого він попросив їх представитись, вони представились, пояснили причину зупинки, ОСОБА_8 не хотів надавати свої документи, у зв`язку з тим, що він був не згодний зі своїм порушенням правил дорожнього руху, йому було роз`яснено, що до нього буде застосовано фізичну силу також було роз`яснено йому, що він може бути притягнутий до відповідальності за ст. 185 КУпаП, працівники поліції тричі повторили свої вимоги, але водій не реагував, тому працівникам поліції прийшлось застосувати фізичну силу до ОСОБА_8 , вони тримали ОСОБА_8 за ліву руку, права рука обвинуваченого була вільна, під час того коли вони з ОСОБА_9 намагались витягнути водія з автомобіля, в момент коли ОСОБА_9 намагався відкрити двері водія транспортного засобу із внутрішньої сторони, ОСОБА_8 увімкнув передачу, натиснув на педаль газу та почав рух разом з ОСОБА_9 , протягнувши останнього приблизно 15 метрів вздовж дороги, ОСОБА_9 впав на дорогу, після чого вони сіли до свого службового автомобіля та почали переслідувати автомобіль Opel Vivaro під керуванням ОСОБА_8 увімкнувши при цьому проблискові маячки та звукову сирену, обвинувачений рухався із значною швидкістю, працівникам поліції вдалося його наздогнати в районі Клеверного моста, де працівникам поліції вдалося заблокувати автомобіль обвинуваченого, свідок с ОСОБА_9 викликали на місце слідчо-оперативну групу, та швидку допомогу. У ОСОБА_11 була включена камера, яку він увімкнув з моменту коли ОСОБА_8 виразив свою не згоду з правопорушенням.

- поясненнями експерта ОСОБА_12 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що ушкодження виявленні у потерпілого могло бути спричинене як в наслідок удару, так і в наслідок падіння на поверхню землі або асфальту з висоти власного росту. Асфальтне або ґрунтове покриття по своїй травмуючій дії може відноситись до категорії дії тупих предметів.

- протоколом проведення слідчого експерименту та додатком до нього, а саме відеозапис збережений на електронному носії DVD-R диску, відповідно до якого учасниками експерименту було відтворено події 15.11.2017 року, відповідно до яких ОСОБА_8 не виконавши законних вимог працівників поліції, утримуючи ОСОБА_9 почав рух свого транспортного засобу, в наслідок чого, ОСОБА_9 не утримавшись, впав на дорожнє покриття та отримав тілесні ушкодження (а.к.п. 65-69),

- протоколом огляду місця події та протоколом огляду предмету, відповідно до яких, 22.11.2017 року у приміщенні службового кабінету № 20 УВП по кримінальному провадженню № 0001269 від 15.11.2017 року було відтворено зміст CD диску, на якому міститься відео запис з нагрудної камери поліцейського ОСОБА_10 від 15.11.2017 року. На зазначеному відеозапису міститься спілкування поліцейських з ОСОБА_8 , який не виконує вимоги ОСОБА_9 . З відео також вбачається, що працівники поліції в коректній формі пропонують водію пройти на стаціонарний пост для оформлення протоколу, а останній відмовляється, також на відео вбачається, що поліцейські одягнуті в сезону службову форму одягу, яка виключає сумніви в тому, що вони є поліцейськими та спростовує твердження обвинуваченого та свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не виглядали як поліцейські та що викликало у них сумніви що вони є представниками закону. (а.к.п. 70-74),

- довідкою КУ Міської клінічної лікарні № 1, якою встановлено діагноз ОСОБА_9 , а саме пошкодження зв`язкового апарату правого зап`ястного суглобу, виражений набряк, правої кисті (а.к.п. 78).

- висновком експерта № 338 від 22 листопада 2017 року, згідно якого вбачається, що у громадянина ОСОБА_9 виявлені наступні ушкодження у вигляді: синця правої кисті, а також забою м`яких тканин правого лучезапястного суглобу. Зазначені ушкодження могли бути завданні від дії тупих предметів, можливо руками нападаючої людини, в зазначений термін 15.11.2017 року. Зазначені ушкодження спричинили розлад здоров`я у межах від 6-ти до 21 дня та згідно з п. 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.) відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (а.к.п. 82-84).

- протоколом огляду місця події від 15.11.2017 року та наданою до нього фототаблицею, згідно якого оглянуто автомобіль Opel Vivaro жовтого кольору, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , на якому обвинувачений ОСОБА_8 рухався в бік м. Одеси, та за участю якого відбулись події 15.11.2017 року (а.к.п. 85-89).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який критично оцінив пояснення свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , в обґрунтування невинуватості ОСОБА_8 , з урахуванням дружніх відносин свідка ОСОБА_17 з подружжям ОСОБА_14 та з урахуванням сімейного стану між свідком та обвинуваченим, оскільки пояснення ОСОБА_17 та ОСОБА_18 спростовуються показами потерпілого, свідка ОСОБА_16 , дослідженим у судовому засіданні відео записом, з якого вбачається, що поліцейські були одягнуті в поліцейську форму, яку не можливо було сплутати з будь-яким іншим одягом. З відео запису з нагрудної камери ОСОБА_16 вбачається, що автомобіль обвинуваченого почав рух не повільно, а з швидким прискоренням.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що висновок експерта № 338 від 22 листопада 2017 року є недопустимим доказом, оскільки в ньому містяться суперечності, апеляційний суд вважає необґрунтованим, з огляду на таке.

Положеннями частини 1 ст.87 КК України встановлено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Враховуючи викладене, апеляційний суд зазначає, що будь-які докази на підтвердження доводів захисника про недопустимість висновку експерта №338 в матеріалах кримінального провадження відсутні та стороною захисту апеляційному суду надані не були.

Твердження сторони захисту про те, що працівниками поліції були завдані тілесні ушкодження ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає неспроможними, з огляду на таке.

Зі змісту оскарженого вироку вбачається, що ОСОБА_8 під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції визнав той факт, що він не надавав працівникам поліції посвідчення водія, та з відеофайлу нагрудної камери поліцейського вбачається, що обвинувачений дійсно чинив злісну непокору працівникам поліції.

Апеляційний суд зазначає, що, відповідно до вимог ст.260-262 КУпАП та Закону України «Про національну поліцію», під час вчиненні злісної непокори законному розпорядженню чи вимозі поліцейського, поліція уповноважена застосовувати адміністративне затримання та такий захід примусу, як фізичний вплив (сила), що являє собою застосування будь-якої фізичної сили, а також спеціальних прийомів боротьби з метою припинення протиправних дій правопорушників.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що обвинувачений повинен був підкоритися законним вимогам працівників поліції та надати посвідчення водія, однак ОСОБА_8 такі вимоги проігнорував, та коли поліцейським ОСОБА_9 було попереджено ОСОБА_8 про можливість застосування поліцейських заходів примусу, а саме фізичної сили, ОСОБА_8 , в момент, коли ОСОБА_9 тримав його за руку скрізь відкрите вікно автомобілю, умисно схопив поліцейського за рукав верхнього одягу - бушлату, та включивши вільною рукою передачу на автомобілі, рушив із місця на значній швидкості, в результаті чого потерпілий отримав тілесні ушкодження.

Будь-які докази на підтвердження того, що працівники поліції завдали ОСОБА_8 тілесні ушкодження в матеріалах кримінального провадження відсутні та стороною захисту суду не надані.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що стороною захисту не було доведено належними доказами вчинення працівниками поліції неправомірних дій відносно ОСОБА_8 .

За таких обставин апеляційний суд вважає, що викладені у вироку та дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та доведеності його вини у вчиненні цього злочину.

Враховуючи викладене апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дослідив усі представлені докази, як зі сторони обвинувачення, так і сторони захисту та дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_8 .

На думку апеляційного суду, твердження сторони захисту про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину спростовуються фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими судом першої інстанції.

Невизнання своєї провини обвинуваченим ОСОБА_8 апеляційний суд розцінює, як намагання ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до положень ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_8 судом встановлені не були.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що, згідно з висновком Біляївського міськрайонного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, ризик повторного вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 є низький та ризик його небезпеки для суспільства оцінюється як середній, тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше не судимий, а також те, що відповідно до ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засудженого, не має за мету спричинити фізичні страждання або принизити людську гідність, суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.345 КК України та, враховуючи особу обвинуваченого, який притягується до кримінальної відповідальності вперше, суд, вважав за можливе звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, з покладенням на нього обов`язки, передбачених ст.76 КК України.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про те, що колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2020 року у справі №349/1481/18 вказала на суспільну небезпечність злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, яка полягає в тому, що його вчиненням порушується нормальна робота правоохоронного органу, створюються перешкоди для виконання працівниками цього органу своїх службових обов`язків, підривається їхній авторитет і заподіюється шкода їхньому здоров`ю. Вчинення цього злочину може викликати у працівника правоохоронного органу почуття тривоги, страху і занепокоєння за своє життя, здоров`я і майно, що може завадити йому успішно виконувати службові обов`язки.

За таких обставин, надаючи оцінку можливості застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання, апеляційний суд враховує положення ст.65 КК України, відповідно до яких, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції вірно прийнято рішення, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням конкретних обставин справи, враховуючи особу обвинуваченого, який притягується до кримінальної відповідальності вперше, апеляційний суд приходить до висновку, що покарання, не пов`язане з ізоляцією обвинуваченого ОСОБА_8 від суспільства, із застосуванням положень статей 75, 76 КК України, буде відповідати вимогам ст. 65 КК України та за своїм видом та розміром буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 05 травня 2020 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4