Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/765/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2020 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому матеріали кримінального провадження №0006893за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровоград від 05серпня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, офіційно не працюючого, неодруженого, який не має утриманців, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий:
- 10.06.2005 Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч. 1 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 510 гривень;
- 08.08.2005 Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч. 2 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки;
- 04.12.2013 Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч. 2 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі позбавлення строком на 3 роки;
- 25.02.2014 Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч. 2 ст. 186 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;
- 14.06.2016 Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст.70 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців; 18.10.2018 звільнений умовно достроково з не відбутим строком 1 рік 3 місяці 13 днів
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2016 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 3 місяці

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду змінити, пом`якшивши йому покарання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що призначене ОСОБА_7 покарання невідповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через його суворість. Так, суд першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі врахував те, що він визнавав вину в повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому, усвідомив неправомірність своєї поведінки та вже зробив для себе відповідні висновки, не ухилявся від кримінальної відповідальності. Крім того, вважає, що при призначенні покарання були наявні підстави для застосування ст.69 КК України. Так, при призначенні покарання поза увагою суду залишилось активне сприяння розслідуванню, добровільне повернення частини викраденого майна відразу після вчиненого, наявність постійного місця проживання та реєстрації обвинуваченого. Вказані обставини, які пом`якшують покарання, істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним за те, що він 06.09.2019 приблизно о 15 год. 00 хв., проходячи по території Навчально-виховного об`єднання № 16, що розташований за адресою: м. Кропивницький, пров. Фортечний, 7 побачив на бордюрі жіночу сумку, яка належить ОСОБА_9 . Розуміючи, що там можуть бути цінні речі, у ОСОБА_7 виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, повторно, цілеспрямовано, з корисливих мотивів, переслідуючи мету власної наживи злочинними шляхом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, ОСОБА_7 підійшов до жіночої сумки та переконавшись, що його дії ніким не помічені, таємно викрав належну ОСОБА_9 жіночу сумку, вартість якої становить 200,00 гривень, в якій знаходилися в`язка ключів в кількості 3-ох ключів від квартири та тамбуру, які не мають матеріальної цінності для потерпілої, пенсійне посвідчення видане на її ім`я та майно, на загальну суму 500 грн. Однак, його злочинні дії були виявлені потерпілою ОСОБА_9 , проте ОСОБА_7 розуміючи, що його злочинні дії виявлені потерпілою, продовжив реалізацію свого злочинного умислу, та утримуючи при собі викрадене майно з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 700,00 гривень.

Заслухавши доповідь судді, в дебатах обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікації його дій за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, за обставин, викладених у вироку є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджені доказами, ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких за згодою учасників судового провадження, було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Порушення вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України кримінального правопорушення, не перевіряються відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінальних проваджень передбачених КПК України.

Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Що стосується тверджень апеляційної скарги захисника про надмірну суворість призначеного обвинуваченому покарання та необґрунтованість висновків суду в цій частині, то колегія суддів вважає їх не обґрунтованими.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України - покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до загальних засад призначення покарання суд, крім іншого, має призначати покарання, максимально індивідуалізуючи його, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного і обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Дотримання судом зазначених правил в їх сукупності має гарантувати досягнення визначених кримінальним законом цілей покарання, призначення законних і справедливих покарань, адекватних суспільній небезпеці вчиненого злочину та особі винного.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував дані про особу винного, його вік та соціальне положення, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, вчинення злочину аналогічної спрямованості, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення, знову вчинив умисний тяжкий корисливий злочин в період умовно-достроково звільнення,обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку, що покарання повинно бути призначене в межах, встановлених у санкції інкримінованої статті, оскільки перевиховання і виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Так, ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується посередньо, неодружений, не працює, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, однак лікувався з 11.11.2019 по 06.12.2019 в Кіровоградському некомерційному підприємстві «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер Кіровоградської обласної ради» з діагнозом - «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності. Стан відміни із судомами. Психічні поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності. Постійне вживання.». З 15.03.2019 по 19.04.2019 лікувався в Кіровоградському некомерційному підприємстві «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер Кіровоградської обласної ради» з діагнозом «Психічні розлади та розлади поведінки внаслідок сумісного вживання наркотичних та інших психоактивних речовин». Водночас, згідно висновку судово-психіатричного експерта від 24.09.2019 №336 в момент вчинення кримінального правопорушення і в даний час виявляє психічні розлади поведінки внаслідок вживання декількох наркотичних засобів та використання інших психоактивних речовин (згідно MKX-10, F19.0), проте вказані психічні розлади не досягають ступені душевного захворювання і недоумкуватості, тому його слід вважати осудним, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочинів, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводів апеляційної скарги захисника про можливість застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень ст. 69 КК України, апеляційний суд враховує роз`яснення, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до якого призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній послатися на ч. 1 ст. 69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

При цьому, згідно висновків Великої Палати Верховного суду, які містяться у постанові від 27 листопада 2019 року (кримінальне провадження 629/847/15-к) щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження обвинувачений визнав вину та щиро розкаявся, що свідчить про те, що обвинувачений критично ставиться до своїх дій та виявив готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне, це і є обставина, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття.
З огляду на викладене, доводи захисника, на які він посилається в своїй апеляційній скарзі визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття у вчиненому, наявність постійного місця проживання, судом першої інстанції були враховані в повній мірі. При цьому, районний суд врахував всі обставини справи, у тому числі пом`якшуючі покарання обставини, на які посилається у своїй скарзі захисник, а тому підстав для застосування положень ст.69 КК України апеляційний суд не вбачає.

Крім того, з урахуванням особи ОСОБА_7 , даних про нього, системний характер його протиправної поведінки, який скоїв кримінальне правопорушення в період умовно-дострокового звільнення, свідчить про небажання ставати на шлях виправлення та підвищену суспільну небезпеку його особи, колегія суддів не вбачає законних підстав для застосування ст. 69 КК України.
На переконання колегія суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, розмір якого колегія суддів вважає необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів, навіть у мінімальному розмірі встановленому в санкції вказаної частини статті.
Таким чином, аргументи захисника про недостатнє врахування судом першої інстанції при призначенні покарання даних про особу обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки їх в повній мірі враховано, що підтверджується вироком суду, а призначене покарання є обґрунтованим та відповідає цілям покарання.

Підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, через його суворість, як про це зазначається в апеляції захисника, колегія суддів не знаходить. Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 65 - 67 КК України, обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства і призначив покарання в межах санкції статті. Остаточне покарання судом правильно визначено із застосуванням положень ст.71 КК України відповідно до якої остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Враховуючи викладене, колегія суддів визнає необхідним апеляцію захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити - без змін.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_11 Ремез