У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2020 року
м. Київ

Справа №641/6958/19
Провадження №51-3953ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 липня 2020 року,

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового складання покарань, до призначеного покарання частково приєднано покарання, невідбуте за вироком Вовчанського районного суду Харківської області від 04 вересня 2017 року і остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 липня 2020 року вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року стосовно ОСОБА_4 залишено без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.
Як установлено судами, 28 липня 2019 року у період часу приблизно з 10:00 до 11:00, більш точний час під час досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи в гостях у своєї знайомої ОСОБА_5 ,у квартирі АДРЕСА_1 , яка мешкає разом зі своєю сестрою ОСОБА_6 , діючи умисно, повторно, таємно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення за чужий рахунок, скориставшись що свідок ОСОБА_5 вийшла до магазину, залишивши його самого у себе вдома, та переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, незаконно заволодів, належним ОСОБА_6 ноутбуком «Compaq CQ5 8-301 SR», вартістю згідно висновку судово-товарознавчої експертизи 3383 грн 00 коп, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд та спричинив матеріальну шкоду потерпілій на вищевказану суму.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засудженим викладено вимогу про скасування вказаного судового рішення у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність засуджений стверджує, що при призначенні покарання суд не врахував:

- можливість зарахування йому строку попереднього ув`язнення з 28 березня 2017 року по 04 вересня 2017 року у строк відбування покарання на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838-VІІІ від 26 листопада 2015 року (далі -Закону №838-VІІІ),

- застосування до нього Закону України «Про амністіюу 2016 році», який набрав чинності 07 вересня 2017 року»,

- призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі;

Мотиви Суду

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Твердження засудженого в касаційній скарзі щодо можливості зарахування йому попереднього ув`язнення у строк відбування покарання на підставі ч.5 ст.72 КК України є безпідставними.
Так, згідно з ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону №838-VIII ) зарахування судом строку попереднього ув`язнення провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення.
Відповідно до п .п. «а», «б», «в», «г», «ґ» ч.5 ст.72 КК України в редакції вказаного Закону №838-VIII у строк попереднього ув`язнення включається строк: затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатрічної експертизи; перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Законом України №2046-VIII від 18 травня 2017 року внесені зміни до ч.5 ст.72 КК України, згідно з якими у строк попереднього ув`язнення зараховується судом строк покарання у разі засудження особи з розрахункуодин день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Цей Закон набрав чинності 20 червня 2017 року.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, що міститься в постанові від 29 серпня 2018 року у справі №663/537/17, якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №2046-VIII (пряма дія Закону №2046-VIII), тобто один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Як установлено судами, 28 липня 2019 року ОСОБА_4 вчинив новий злочин, тобто коли приписи ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону № 838-VІІІ) уже втратили чинність і застосуванню не підлягали.
Як правильно зазначив апеляційний суд, доводи засудженого ОСОБА_4 про необхідність зарахування йому попереднього ув`язнення у строк відбування покарання, виходячи із положень ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону № 838-VІІІ), є необґрунтованими, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Доводи засудженого про можливість застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» є також необґрунтованими.
Відповідно до ст.13 Закону України «Про амністію у 2016 році», який набрав чинності 07 вересня 2017 року, дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно.
Засуджений ОСОБА_4 вчинив злочин, 28 липня 2019 року, тобто після набрання цим Законом чинності, тому підстави застосування цього Закону відсутні.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України перевірив усі доводи апеляційної скарги засудженого, які частково є аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими колегія суддів погоджується.
Що стосується вимоги засудженого про призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, то вона є безпідставною, оскільки ОСОБА_4 в апеляційній скарзі не оспорював вид та розмір призначеного йому покарання і судом апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду в цій частині в апеляційному порядку не перевірявся, про що зазначено в оскарженій ухвалі.
Таким чином, доводи касаційної скарги про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального чи процесуального права, що були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, засудженим у касаційній скарзі не наведено.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 липня 2020 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3