Справа №585/3022/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/509/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, в залі суду у м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 20 лютого 2020 року, про відмову у заміні не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням,

ВСТАНОВИЛА:

За вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області, від 6 січня 2005 року, ОСОБА_8 засуджено за ст. ст. 93 п. п. «а», «з», «и», «і»; 215 - 3 ч. 3; 70 КК України (в редакції 1960 року); ст. ст. 115 п. п. 6, 13; 187 ч. 2; 187 ч. 4; 187 ч. 3, 186 ч. 3; 289 ч. 3; 357 ч. 3; 342 ч. 2; 348; 263 ч. 1; 257; 14 ч.1 187 ч. 4; 70 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України, від 4 жовтня 2005 року, вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області, від 6 січня 2005 року, відносно ОСОБА_8 було залишено без змін.

До Роменського міськрайонного суду Сумської області засуджений ОСОБА_8 звернувся з клопотанням про заміну йому не відбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на визначений строк.

Своє клопотання засуджений ОСОБА_8 мотивував тим, що він відбув 15 років 10 місяців призначеного покарання в умовах тримання максимального рівня безпеки і подальше відбування покарання у виді довічного позбавлення волі вважає порушенням ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод, у зв`язку з чим вважає, що призначене йому покарання має бути пом`якшене.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 20 лютого 2020 року, в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на визначений строк, було відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що до компетенції місцевого суду не відноситься вирішення питання про заміну засудженим особам до покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на визначений строк, оскільки таке не врегульовано діючим законом України про кримінальну відповідальність.

У поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 вказує на порушення судом матеріального права, оскільки суд, мотивуючи свою ухвалу, посилався на норми законодавства щодо умовно дострокового звільнення від покарання та заміну покарання на більш м`яке, відповідно до ст. ст. 81; 82 КК України, не дивлячись на те, що він до суду з заявами про застосування вказаних норм закону не звертався.

Вказує засуджений ОСОБА_8 , що правової оцінки мотивам його заяви судом першої інстанції надано так і не було, а саме наявності рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України», положенням ст. 17 Конституції України, відповідно до яких рішення Європейського суду з прав людини та його практика є частиною національного законодавства України, застосуванню ст. 27 Віденської конвенції стосовно того, що норми міжнародного права мають вищу юридичну силу ніж національне законодавство.

Крім того, засуджений ОСОБА_8 у своїй скарзі зазначає, що відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі не може бути застосовано до жодного засудженого, оскільки таке його застосування призведе до порушення норм Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод та спровокує його звернення із заявою до Європейського суду з прав людини, що на думку ОСОБА_8 .

Зазначає ОСОБА_8 і про те те, що відповідно до ст. 74 КК України, його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини.

За вказаних обставин засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області скасувати та повернути справу на новий судовий розгляд.

В доданих до апеляційної скарги заявах ОСОБА_8 зазначав також, що така відмова суду першої інстанції в задоволенні його клопотання являється, як на його думку, порушенням норм міжнародних зобов`язань, які передбачені ст. 3 Європейської конвенції та ст. 5 Загальної декларації людини, ст. 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, оскільки, керуючись ст. 8 Конституції України, якщо вищевказані механізми не врегульовані Кримінальним та кримінально процесуальним законодавством, то суди загальної юрисдикції повинні усунути вказані порушення.

При цьому, ОСОБА_8 зазначив, що оскільки максимальним строковим покаранням, відповідно до ст. 63 КК України, є позбавлення волі на строк 15 років то, на переконання ОСОБА_8 , оскільки суд апеляційної інстанції являється вищестоящим органом, то керуючись міжнародними нормами права, він уповноважний скасувати рішення суду першої інстанції та звільнити ОСОБА_8 з під варти у зв`язку із відбуттям вказаного строку.

Заслухавши суддю доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 про заперечення апеляційної скарги, думку захисника ОСОБА_7 про підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та, піддавши аналізу мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Єдиними правовими нормами у законодавстві України, які надають можливість здійснити суду розгляд питань про умовно дострокове звільнення особи від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, є чинні КК України та КПК України.

При цьому, КК України визначає підстави для умовно дострокового звільнення особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміну не відбутої частини покарання строковим покаранням, а КПК України визначає саму процедуру розгляду таких питань.

Відповідно до ст. 82 ч. 1 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати не відбутого строку покарання, призначеного за вироком.

Таким чином, законом України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що заміна строковим покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 , стосовно заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання з у виді позбавлення волі на визначений строк, не можуть бути задоволені, оскільки діючим законом України про кримінальну відповідальність така заміна покарань не передбачена.

До компетенції суду першої інстанції не відноситься вирішення питання за відповідними клопотаннями про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленні волі на визначений строк, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він повинен застосувати, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто, виходити з принципу законності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_8 діяв на підставі чинного законодавства та у межах своїх повноважень, відповідно до кримінального процесуального закону України.

У спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 відносно того, що окрім клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на визначений строк, з будь якими іншими заявами, в тому числі і про умовно дострокове звільнення, про які вказано в ухвалі Роменського міськрайонного суду Сумської області, він не звертався, колегія суддів зазначає, що суддею при ухваленні рішення було враховано загальні положення визначені законом України про кримінальну відповідальність щодо регулювання процедури звільнення засудженої особи від відбування покарання.

Не може колегія суддів погодитись і з доводами апеляційної скарги з приводу недотримання судом практики Європейського суду з прав людини, оскільки рішення Європейського суду з прав людини у конкретних справах перш за все стосується обов`язку держави виконати це рішення, а не обов`язку суду усувати своїм рішенням певні не врегулювання суспільних відносин у національному законодавстві, а тому, не можуть бути взяті до уваги такі доводи апеляційної скарги, оскільки законодавство України не передбачає заміни покарання особі засудженій до довічного позбавлення волі іншим покаранням, у зв`язку з чим, суд не вправі перебирати на себе повноваження щодо виконання функцій законодавчої влади.

Колегія суддів зазначає, що на даний час національним законодавством України не вирішено питання щодо застосування підстав заміни засудженим до довічного позбавлення волі особам більш м`яким покаранням. На теперішній час в України існує тільки порядок застосування відносно вказаних осіб акту помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого, актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років.

За наведених ос бтавин, знаходячи ухвалу суду законною, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, а відповідно, не знаходить підстав, і для задоволення апеляційних вимог засудженого ОСОБА_8 .

Керуючись ст. ст. 404; 405; 407; 418; 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 20 лютого 2020 року, про відмову засудженому ОСОБА_8 у задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на визначений строк, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 , без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 з часу отримання ним копії цієї ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4