Справа № 461/8898/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/381/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0004440 від 04 жовтня 2018 року про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 17 лютого 2020 року, -

встановила:

вироком Галицького районного суду м. Львова від 17 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до призначеного покарання за даним вироком частково приєднано ОСОБА_6 невідбуту частину покарання у виді 7 (семи) місяців позбавлення волі, призначеного вироком Галицького районного суду м. Львова від 17 лютого 2017 року.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до призначеного покарання за даним вироком частково приєднано ОСОБА_6 невідбуту частину покарання у виді 2 (двох) місяців позбавлення волі, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року.

Остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді 4 (чотирьох) років 9 (дев`яти) місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили залишено без змін тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання обвинуваченого 04.10.2018 року.

Зараховано ОСОБА_6 у строк остаточного покарання строк попереднього ув`язнення з 12.10.2016 року по 17.10.2016 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавленні волі.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку, ОСОБА_6 04.10.2018 року, близько 20 години 00 хвилин, перебуваючи на зупинці громадського транспорту, на пр. Чорновола, 2б у м. Львові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, викрав з кишені у ОСОБА_9 мобільний телефон марки «ХІАОМІ REDMI 3S» сірого кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , вартістю 4 000 гривень, в якому знаходилась сім-карта оператора «Київстар» вартістю 25 гривень, який мав чохол чорного кольору вартістю 150 гривень, після чого його дії були викриті потерпілим ОСОБА_10 , при цьому ОСОБА_6 , утримуючи викрадене ним майно та усвідомлюючи факт викриття його злочинних дій, з місця події намагався втекти, однак, свій злочинний умисел не зміг довести до кінця, оскільки був затриманий потерпілим та перехожими особами.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасувати, визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 3-х років позбавлення волі. Остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді 3-х років 9 місяців позбавлення волі. Також, просить зарахувати ОСОБА_6 у строк остаточного покарання строк попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 04.10.2018р. по даний час.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що є встановлено, те що ОСОБА_6 викрав мобільний телефон у потерпілого - ОСОБА_11 тоді коли він заходив у маршрутку. Потерпілий - ОСОБА_11 виявив пропажу свого телефона через деякий час у маршрутці. Потерпілий побачивши на вулиці підозрілу особу яка могла викрасти його телефон, вийшов з автобуса і почав його наздоганяти.

Наголошує, що ОСОБА_6 викравши телефон, заволодів ним і мав реальну можливість користуватись чи розпорядитись ним, він міг спокійно його заховати, передати іншій особі і інше, тому в такому випадку крадіжка визнається закінченим злочином.

На думку апелянта, суд зробив невірний висновок про те, що ОСОБА_6 викравши телефон у потерпілого був викритий потерпілим, намагався втекти та в подальшому викинув цей телефон, тому його дії слід кваліфікувати як замах на відкрите викрадення чужого майна /грабіж/, вчинений повторно.

Вказує, що матеріалами кримінального провадження точно встановлено, що ОСОБА_6 таємно викрав мобільний телефон у потерпілого, мав можливість ним користуватись та розпоряджатись, а в момент його затримання потерпілим не вчиняв жодних дій з метою заволодіння чи утримання цього майна, а навпаки він зразу викинув телефон на землю і втік від потерпілого, вважаючи що потерпілий візьме свій телефон і не буде його наздоганяти.

Звертає увагу, що його підзахисний ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у скоєнні інкримінованого злочину, дав правдиві покази. Матеріальна шкода яка була нанесена в результаті скоєння злочину повністю відшкодована, потерпілому повернуто його телефон.

Підкреслює, що ОСОБА_6 є особа молодого віку, має постійне місце проживання в м.Львові, він проживає разом з мамою, характеризується по місцю проживання з позитивної сторони.

Апелянт вважає що суд невірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, тому в цій частині вирок слід змінити.

Стверджує, що суд не зарахував ОСОБА_6 у строк остаточного покарання строк попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 04.10.2018р. по даний час, оскільки він перебуває під вартою у слідчому ізоляторі.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

На переконання колегії суддів, висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, і є обґрунтованим.
Покликання захисника у апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи є безпідставне та нічим не підтверджено.
Так, незважаючи на заперечення апелянтом факту вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, таке підтверджується показами потерпілого ОСОБА_9 , даними ним в судовому засіданні в суді першої інстанції про те, що 04.10.2018 року близько 20 години 00 хвилин, на зупинці громадського транспорту на пр. Чорновола, 2б у м. Львові, він заходив у маршутне таксі та відчув, що якийсь незнайомець його підштовхує. Потім він відчув чужу руку в своїй кишені, після чого помітив, як його телефон зник. Він бачив як обвинувачений заходить у маршутне таксі. Потім він направився за обвинуваченим і побачив, як той викидає його телефон. Він його затримав, при цьому не застосовуючи до обвинуваченого жодного насильства. До них підбіг молодий чоловік і сказав, що обвинувачений нічого не крав. Потерпілий наголосив на тому, що обвинувачений почав втікати після того, як він (потерпілий) почав кричати: «Ловіть злодія!». Бачив, як обвинувачений викидав його телефон. Крім того, вказав, що обвинувачений двічі намагався втекти від нього після затримання, а потім у затриманні йому допомогли перехожі. Також вказав, що після виявлення крадіжки потерпілий побачив обвинуваченого на відстані близько 3 м, а коли він його окликнув, той почав втікати в інший автобус. Поліцію викликав він(потерпілий); показами свідка ОСОБА_12 , даними ним в судовому засіданні в суді першої інстанції, про те, що він бачив як 04.10.2018 року близько 20 години 00 хвилин, на зупинці громадського транспорту на пр. Чорновола, 2б у м. Львові ОСОБА_6 витягнув телефон з кишені потерпілого, а в подальшому втікав та викидав телефон з кишені. Він бачив як потерпілого підштовхували, коли той заходив у маршрутку. Також бачив, як обвинуваченого затримав потерпілий. Він допомагав затримувати обвинуваченого. Потерпілий обвинуваченого не бив та не завдавав йому жодних тілесних ушкоджень. До того моменту він не був знайомий з потерпілим; показами свідка ОСОБА_13 , даними ним в судовому засіданні в суді першої інстанції про те, що він бачив як 04.10.2018 року близько 20 години 00 хвилин, на зупинці громадського транспорту на пр. Чорновола у м. Львові, обвинувачений, втікаючи, викидав телефон. Бачив, як обвинуваченого затримували, потерпілий обвинуваченого не бив лише притримав. Також бачив, як обвинувачений утікав коли потерпілий нахилився за телефоном.

Крім цього, вина ОСОБА_6 доводиться, дослідженими та перевіреними судом першої інстанціїпротоколом огляду предмета від 05.10.2018 року та фототаблицею до нього, згідно якого оглянуто вилучений на місці події мобільний телефон «ХІАОМІ REDMI 3S» сірого кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 ; протоколом огляду місця події від 04.10.2018 року, згідно якого по вул. Зернова у м. Львові, ближче до проїжджої частини, знаходився ОСОБА_6 , який зі слів потерпілого ОСОБА_9 витягнув з його кишені мобільний телефон та якого він затримав при спробі втечі. ОСОБА_6 в цей час викинув мобільний телефон ОСОБА_9 ; протоколом слідчого експерименту від 08.11.2018 року та відеозаписом до нього, проведеного за участю свідка ОСОБА_12 , згідно якого свідок відтворив механізм подій, які відбувались 04.10.2018 року близько 20 години 00 хвилин на зупинці громадського транспорту поруч із пивною ресторацією «Кумпель», на пр. Чорновола, 2б у м. Львові, який відповідає подіям викладеним у обвинувальному акті та описовій частині даного вироку. Вказав, що обвинувачений витягнув з кишені потерпілого мобільний телефон. Потерпілий одразу крикнув «Ловіть злодія!». Обвинувачений почав втікати, а потерпілий побіг за ним. Після цього обвинувачений викинув телефон на дорогу. Перехожі допомогли потерпілому затримати обвинуваченого; протоколом слідчого експерименту від 08.11.2018 року та відеозаписом до нього, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_9 , згідно якого останній відтворив механізм подій, які відбувались 04.10.2018 року близько 20 години 00 хвилин на зупинці громадського транспорту поруч із пивною ресторацією «Кумпель», на пр. Чорновола, 2б у м. Львові, який відповідає подіям викладеним у обвинувальному акті та описовій частині даного вироку. Показав, як обвинувачений витягнув з його кишені телефон, підштовхуючи його до салону маршрутки. Після того, як він це відчув почав бігти за обвинуваченим. Той, втікаючи, викинув телефон на дорогу. Затримати обвинуваченого йому допомогли перехожі; протоколом слідчого експерименту від 20.11.2018 року та фототаблицею до нього, проведеного за участю ОСОБА_6 та його захисника, згідно якого ОСОБА_6 показав, що знаходився на пр. Чорновола, 2б у м. Львові на зупинці громадського транспорту, коли під`їхав тролейбус. Коли він знаходився у тролейбусі до нього ззаду підбіг невідомий чоловік і витягнув його з тролейбуса, після чого чого він почав втікати. За ним побіг цей чоловік та почав наносити йому удари. У подальшому, його наздогнали ще троє невідомих осіб, які його затримали.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ 06.11.2009 N10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» визначено, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.

Відтак доводи захисника щодо невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій під час апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли та задоволенню не підлягають, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що обвинувачений скоїв закінчений замах на відкрите викрадення майна (грабіж), а не закінчений замах на крадіжку, як стверджує апелянт.

Стосовно призначеного обвинуваченому покарання слід зазначити наступне.

Як передбачено статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснення наведених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання в кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 дотримався вимог передбачених статтями 50, 65 КК України, так призначаючи останньому покарання суд першої інстанції врахував, характер та тяжкість вчиненого ним злочину, те, що злочин вчинено обвинуваченим протягом іспитового строку, тобто останнім порушено умови застосування ст.75 КК України, злочин вчинено обвинуваченим повторно, корисливий мотив вчинення злочину, спрямований на заволодіння чужим майном, спосіб вчинення злочину. Також суд врахував фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання скарг не надходило. Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання ОСОБА_6 обставин судом першої інстанції не встановлено.

Більше того, норми КК наділяють суд правом вибору у встановлених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає взяття до уваги й оцінку відповідно до визначених законом критеріїв усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою, відтак колегія суддів вважає, що покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 , відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, призначене із забезпеченням принципу індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів та підстав його вважати таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого немає.

Крім цього, апеляційний суд вважає безпідставними доводи викладені захисником в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції при винесенні вироку не вирішив питання про застосування положення ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону від 26.11.2015 р.), оскільки при розрахунку строку попереднього ув`язнення обвинуваченому, судом першої інстанції зараховано ОСОБА_6 у строк остаточного покарання строк попереднього ув`язнення з 12.10.2016 року по 17.10.2016 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавленні волі, а зарахування останньому у строк остаточного покарання строк попереднього ув`язнення з 04.10.2018 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавленні волі не може бути застосовано, оскільки ОСОБА_6 інкриміновані йому кримінальні правопорушення вчинив після 20 червня 2017 року, а зарахування у строк остаточного покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавленні волі, можливе якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно).

При перевірці справи колегія суддів не виявила допущених істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які тягнули б за собою скасування вироку.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, а відтак підстав для скасування прийнятого судом рішення колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 17 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4