Дата документу 30.09.2020 Справа№ 321/1584/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1243/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №321/1584/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.289 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 13 травня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Тимошівка Михайлівського району Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 26.08.2019 року приблизно о 10 годині 30 хвилин, знаходячись з дозволу власника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, маючи прямий умисел спрямований на заволодіння транспортним засобом, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи таємно, з двору вказаного домоволодіння, шляхом вільного доступу, запустивши двигун та виїхавши за територію домоволодіння, незаконно заволодів скутером марки «Suzuki» моделі «Lets 2» синьо-чорного кольору вартістю 9500 грн., який належить потерпілому ОСОБА_10 . Після чого, зник з місця вчинення злочину, отримавши можливість розпоряджатися незаконно здобутим транспортним засобом на свій розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 9500 грн.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.289 КК у виді 5 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, належним чином свого рішення не мотивував та послався на ті ж самі обставини, які були враховані при призначенні мінімального строку покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.289 КК. Крім того, поза увагою суду залишилася та обставина, що обвинувачений під час досудового розслідування незаконно впливав на потерпілого з метою зміни ним показів і таким чином ОСОБА_7 не сприяв встановленню обставин злочину. Більш того, зазначена обставина вплинула на обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час досудового розслідування. Зазначені обставини не можуть свідчити про щире каяття та активне сприяння обвинуваченим у розкритті злочину. Крім того, злочин обвинуваченим вчинено в стані алкогольного сп`яніння та жодних правових підстав вказувати на утримання ОСОБА_7 дітей не має. Також обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, реально відбував покарання. Проте після звільнення з місць позбавлення волі обвинувачений знову вчинив злочин проти власності.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора, що її подав; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Щодо доводів прокурора, наведених в апеляційній скарзі, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого, то вони є слушними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.65 КК при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Стаття 75 КК наділяє суд правом прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, крім випадків засудження за корупційний злочин, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, він дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення обвинуваченого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки. Одночасно застосування цієї статті закону України про кримінальну відповідальність має також узгоджуватися із загальними засадами призначення покарання, не повинно унеможливлювати досягнення інших цілей покарання та призводити до призначення покарання, яке є явно несправедливим через м`якість.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання і звільняючи від його відбування на підставі ст. 75 КК, зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не працює, перебуває на обліку у лікаря нарколога, позитивно характеризується за місцем проживання, проживає зі співмешканкою та її дітьми, а також позицію потерпілого, який не наполягав на призначенні обвинуваченому покарання, пов`язаного з позбавлення волі.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

На підставі викладених обставин суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе призначити йому покарання з випробуванням, із застосуванням положень ст.75, 76 КК.

Проте, дослідивши матеріали кримінального провадження, судова колегія дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого із звільненням його від відбування призначеного покарання є неможливим.

Так, на переконання судової колегії, районний суд у достатній мірі не врахував, що обвинуваченим вчинено тяжкий злочин. Обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких корисливих злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Будучи звільненим з місць позбавлення волі обвинувачений на шлях виправлення не став та знову вчинив тяжкий корисливий злочин. Крім того, обвинувачений ніде не працює та не займається суспільно-корисною працею. Злочин обвинуваченим вчинено в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, суд першої інстанції належним чином не врахував висновок уповноваженого органу з питань пробації про дуже високу ймовірність вчинення обвинуваченим повторного злочину та про те, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства.

Також колегія суддів зважає і на те, що раніше до обвинуваченого ОСОБА_7 вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання, однак обвинувачений не виправдав довіри та в подальшому вчинив нові злочини.

Крім того, колегія суддів вважає слушними і доводи прокурора про відсутність з боку обвинуваченого щирого каяття та активного сприяння у розкритті злочину виходячи з такого.

Так, визнаючи щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції не врахував, що щире каяття є відвертою негативною оцінкою винним своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які йому ставляться в провину. Щире каяття характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта. При цьому особа визнає антигромадський характер вчинку й готова нести відповідальність.

Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Тобто щире каяття це передусім морально-психологічне явище, яке виявляється у самозасудженні особою вчиненого нею злочину, його наслідків, прагненні усунути заподіяну шкоду та рішенні особи більше не вчиняти злочинів.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Проте даних про таку оцінку своїх дій обвинуваченим, який до того ж лише частково визнав свою вину у вчиненні злочину, матеріали кримінального провадження не містять.

Крім того, активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Проте матеріали кримінального провадження не містять даних про повідомлення обвинуваченим ОСОБА_7 органам досудового розслідування таких обставин злочину, які б ще не були встановлені ними на підставі показів потерпілого, свідків та інших доказів. Більш того, під час досудового розслідування обвинувачений намагався вплинути на потерпілого шляхом вмовляння надати суду недостовірні покази у справі та пропозиції підкупу потерпілого за вчинення таких дій.

Відтак колегія суддів вважає, що поведінка обвинуваченого під час досудового розслідування та під час судового розгляду не свідчить про його активне сприяння розкриттю злочину та щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд.

Зважаючи на зазначене, під час призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину у розумінні ст.66 КК врахуванню не підлягають, як такі, що не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Інші обставини, на які послався суд у вироку, апеляційний суд розцінює як такі, що давали суду достатні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання у мінімально можливому розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.289 КК. Проте судова колегія не находить зазначені обставини достатніми, у даному випадку, для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Відтак, на переконання колегії суддів, застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст.75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових злочинів, а тому є невиправдано м`яким заходом примусу. А тому вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 13 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 в цій справі в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.289 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_7 і приведення вироку до фактичного виконання.

Зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення з 24.10.2019 року по 13.03.2020 року.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4