Дата документу 24.09.2020 Справа № 332/1074/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1074/19 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/319/20 Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2019року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного основного покарання з випробовуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 роки.
Відповідно до ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 : повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 100 000 грн.
Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави 2860 гривень процесуальних витрат (рахунок № 8009, одержувач: УК у Шевченківському районі м. Запоріжжя, МФО:899998, ).
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 21.11.2018 року приблизно о 06-40 годині водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Північне шосе в м. Запоріжжі, з боку вул. Тепличної в напрямку вул. Оптимістичної, та на нерегульованому перехресті з вул. Північне шосе приступив до виконання маневру повороту наліво.
В цей же час проїзну частину вул. Північне шосе, на яку повертав водій ОСОБА_7 , по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво по ходу руху автомобіля «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перетинала пішохід ОСОБА_11 .
Під час руху, в районі зупинки громадського транспорту «вул. Теплична», водій ОСОБА_7 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, по якому рухалась пішохід ОСОБА_11 , маючи при цьому об`єктивну можливість виявити пішохода та технічну можливість уникнути наїзду, швидкість свого руху не зменшив, не зупинився щоб дати дорогу пішоходу, для якої створив небезпеку, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину, на яку він повертав, справа наліво по ходу його руху, по нерегульованому пішохідному переходу.
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 16.2, 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:
- п.16.2. «На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку»;
- п.18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Внаслідок порушення вимог п.п. 16.2, 18.1 Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 .
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 16.2, 18.1 Правил дорожнього руху України згідно з висновками судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод від 12.02.2019 № 9-66, проведеної експертами Запорізького НДЕКЦ МВС України, з технічної точки зору знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 від тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в медичному закладі, куди була доставлена після ДТП.
Так, згідно з висновком судової медичної експертизи від 23.11.2018 № 4150 смерть ОСОБА_11 настала від тупої сполученої травми голови, тулуба та кінцівок з численними переломами кісток скелету та пошкодженням внутрішніх органів, при явищах шоку. Тупа сполучена травма голови, тулуба та кінцівок утворилася незадовго до надходження ОСОБА_11 в стаціонар, знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, при житті кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження. З огляду на масивність травми, механізм утворення окремих груп ушкоджень, висоту їх розташування, можна припустити, що пошкодження у ОСОБА_11 могли утворитися при ДТП, в результаті зіткнення транспортного засобу, що рухався, з пішоходом. Найбільш вірогідно, на момент отримання ушкоджень ОСОБА_11 знаходилась у вертикальному чи близькому до цього положенні в русі.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації судом його дій, вважає, що вирок в частині призначеного покарання підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення. Також потерпілий вважає, що судом неправильно було вирішено цивільний позов який на його думку мав був задоволений у повному обсязі.

На підставі викладеного потерпілий просить змінити вирок, призначити ОСОБА_7 покарання без застосування положень ст.75 КК України, а також задовольнити у повному обсязі цивільний позов стягнувши з обвинуваченого на його користь моральну шкоду в сумі 500000 грн.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: потерпілого і його представника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, обвинуваченого і його захисника, які заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважали вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст.409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, окрім іншого, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Доведеність вини обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, при обставинах, наведених у вироку, у апеляційних скаргах не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.404 КПК України перевірки в апеляційному порядку не підлягає.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, в цілому дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого (одружений; має на утриманні дитину, яка є інвалідом; працює сторожем ТОВ «Технохімреагент», раніше не судимого, має місце реєстрації, позитивну характеристику) обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування матеріальної шкоди та часткове відшкодування моральної шкоди) та обставин, які обтяжують покарання.

Врахувавши наведене, колегія суддів вважає, що вид і розмір призначеного покарання ОСОБА_12 за вчинене ним кримінального правопорушення є правильним і справедливим.

Наведенні данні про ОСОБА_12 та обставини кримінального провадження свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Призначення покарання ОСОБА_12 без ізоляції від суспільства буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, що випливає з дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги потерпілого необґрунтованими, оскільки апелянт цитує лише норми кримінального закону України, зазначає суб`єктивні міркування про те, що обвинуваченому потрібно призначити покарання без застосування ст.75 КК України, без належного обґрунтування.

Окрім того, колегія суддів не погоджується з доводом про те, що обвинуваченому, який вчинив злочин потрібно призначити покарання у виді позбавлення волі без застосування ст.75 КК України, оскільки відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Щодо стягнення на користь потерпілого моральної шкоди, то колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції враховуючи принцип цивільного права, а саме розумність і справедливість та з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, вірно стягнув з ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 100000 (сто тисяч) грн. 00 коп. на користь потерпілого.

Доводи апеляційної скарги потерпілого не спростовують правильність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.
З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.
Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2019 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4