УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.07.2020 року

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000039 від 09.07.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, 09.07.2020 року до Київського ВП в м.Одеса ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення оператора "102", про те, що співробітниками УПП в м.Одеса по вул.Люстдорфська дорога, 55/2 зупинено автомобіль Фольцваген Гольф, д.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , який пред`явив співробітнику поліції ймовірно підроблене водійське посвідчення НОМЕР_2 видане МРЕВ ДАІ м.Херсон, на його ім`я.

За даним фактом інспектором СД Київського ВП в м. Одесі внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000039 від 09.07.2020. Попередня правова кваліфікація ч. 4 ст. 358 КК України.

09.07.2020 року знаходячись за адресою: м. Одеса вул. Люстдорфська дорога, 55/2 було зупинено транспортний засіб марки Фольцваген Гольф, д.н. НОМЕР_1 водій якого на вимогу співробітників УПП в Одеській області ДПП надав водійське посвідчення виготовлене на бланку НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 , даний бланк на якому він виготовлене водійське посвідчення викликав сумнів щодо офіційності його походження у співробітників УПП.

Після чого громадянин ОСОБА_4 пояснив що дане посвідчення він отримав у офіційному порядку .

Крім цього, в ході проведення огляду місця події за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 55/2, а саме: посвідчення водія виконане на бланку серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 видане 27.05.2010 РЕВ 2-го МРВ ДАІ м. Херсон було вилучено до спец. пакету № ЕХРТ0204780

09.07.2020 по матеріалам кримінального провадження винесено постанову про визнання речовим доказам вилученого посвідчення водія виконане на бланку серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 видане 27.05.2010 РЕВ 2-го МРВ ДАІ м. Херсон, яке було вилучено в ході проведення огляду місця події від 09.07.2020 року по вул. Люстдорфська дорога, 55/2, в м. Одеса.

Крім цього 13.07.2020 слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси винесено ухвалу згідно якої клопотання про накладення арешту повернуто прокурору для усунення недоліків протягом 72 годин, у зв`язку із цим строк звернення до суду для накладення арешту на майно не порушено.

Прокурор звертається з клопотанням з метою збереження речового доказу в рамках кримінального провадження.

Прокурор в судовому засіданні наполягала на задоволенні клопотання посилаючись на викладені в ньому доводи.

Власник майна в судовому засіданні заперечував проти клопотання прокурора, зазначивши, що посвідчення водія отримав законним шляхом та йому не відомо чому посвідчення має ознаки підробки. Крім того, власник майна в судовому засіданні надав слідчому судді оригінали документів для огляду та копії цих самих документів для долучення к матеріалам клопотання, а саме: талон до посвідчення водія, екзаменаційну картку водія; свідоцтво серії НОМЕР_3 відповідно до якого видано посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 .

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку прокурора та власника, вважаю, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 року) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 року), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 року) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

При цьому, у відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до абзацу 1 ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, серія та номер посвідчення водія відповідає талону до зазначеного посвідчення, відповідно до якого талон виданий до посвідчення НОМЕР_4 на імя ОСОБА_4 27.05.2010 року.

Крім того, відповідно до екзаменаційної картки водія ОСОБА_4 , останньому 27.05.2010 року видано посвідчення серії НОМЕР_2 .

Також відповідно до свідоцтва НОМЕР_3 про проходження навчання ОСОБА_4 , після складання іспитів останньому видано посвідчення серії НОМЕР_2 .

На підставі викладеного слідчий суддя приходить до переконання, що прокурором у клопотанні не доведено необхідність в накладенні арешту на тимчасово вилучене майно, у зв`язку із чим клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Беспалової про арешт майна у кримінальному провадженні №0000039 від 09.07.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України відмовити.

Зобов`язати інспектора сектора дізнання Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 виконати вимоги п.4 ч.1 ст.169 КПК України та повернути вилучене майно особі, у якої воно було вилучено.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_3 .
Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1