ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/3297/20
Категорія: ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.ч.2, 3 ст.186,
ч.2 ст.187, ч.2 ст.190, ч.2 ст.304 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

законного представника

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 03 серпня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_9 , 1998 року народження та ОСОБА_10 , 1999 року народження на 60 діб, тобто до 01 жовтня 2020 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, у тому числі права на захист. Зазначив, що прокурор не надав суду та іншим учасникам судового провадження клопотання про продовження строку тримання під вартою, а лише оголосив його у судовому засіданні. Не дивлячись на те, що вказане клопотання було викладене в усній формі, тобто за відсутності процесуального документу, суд у порушення вимог КПК України розглянув його. Під час розгляду клопотання прокурора суд не надав слова законному представнику обвинуваченого, чим порушив право на захист обвинуваченого. Крім того, в ухвалі суду не зазначено про участь у судовому засіданні законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 . Просить ухвалу суду скасувати, запобіжний захід змінити на цілодобовий домашній арешт.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначив, що прокурором не було надано жодного доказу на підтвердження викладених у клопотанні обставин, що позбавляє його права ініціювання питання щодо міри запобіжного заходу. Вважає, що вказане клопотання було розглянуто без урахування практики Європейського суду з прав людини. Просить змінити запобіжний захід із тримання під вартою на будь-який інший, не пов`язаний із триманням під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , його законного представника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги обвинувачених, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні, у тому числі тяжких злочинів, за які може бути призначено покарання у виді позбавлення волі до 10 років із конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні численних епізодів злочинів проти власності, що супроводжувались насильством. Крім того, один із злочинів, а саме передбачений ч.2 ст.186 КК України обвинувачені вчинили за обтяжуючої покарання обставини у стані алкогольного сп`яніння, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання обвинуваченого ОСОБА_10 на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

До того ж, враховуючи, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні злочинів направлених на заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, зазначене свідчить про наявність ризику здійснення незаконного впливу на потерпілих, свідків, інших співучасників вчинення злочинів, а також можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, в разі обрання щодо них більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою було заявлено в усній формі, відповідно без вручення його суду та іншим учасникам судового провадження, то вони є необґрунтованими, оскільки норми кримінального процесуального кодексу не вимагають обов`язкового подання прокурором клопотання під час судового провадження про продовження строку тримання під вартою у письмовому вигляді.

Необґрунтованими є і доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про ненадання у судовому засіданні слова його законному представнику стосовно клопотання прокурора та незазначення в ухвалі суду про участь останнього у судовому засіданні.

Як убачається із матеріалів провадження, а саме технічного запису судового засідання від 03 серпня 2020 року, в судове засіданні, крім інших, не з`явився законний представник обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_8 , причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст.488 КПК України законні представники викликаються в судове засідання. Їхнє неприбуття не зупиняє судового провадження, крім випадків, коли суд визнає необхідною їх участь.

Враховуючи неявку учасників судового провадження, у тому числі, законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 , судовий розгляд даного кримінального провадження не був продовженим. Однак, враховуючи, що строки тримання під вартою обвинувачених спливали, у даному судовому засіданні, за участі захисника ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_7 було розглянуте клопотання про продовження строків тримання під вартою, у зв`язку із чим доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про порушення його права на захист позбавлені підґрунтя.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 03 серпня 2020 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: