Провадження № 1-кп/537/60/2021
Справа № 537/4223/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.02.2021 р.Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

представник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 ,

представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Крюківського районного суду в м. Кременчуці Полтавської області кримінальне провадження №0001195 від 18.08.2020року по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Полтавської області, Чутівського району, с. Сторожове, громадянина України, освіта середньо-спеціальна, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично перебуває в умовах ДУ «ПУВК № 23», раніше судимого:

- 14.05.2004 Кременчуцьким районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі, на підставі ст. 75КК України звільнений від відбуття покарання з випробувальним терміном 3 роки;

- 21.07.2006 Кременчуцьким районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 121, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 8-ми років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України, остаточно засуджений до 9-ти років позбавлення волі. Звільнено 26.01.2015 у зв`язку з відбуттям строку покарання;

- 02.10.2015 Крюківським районного суду м. Кременчука Полтавської області за ч.1 ст.125 КК України, на підставі ст.ст.284,314,371,372,477 КПК кримінальне провадження закрито у зв`язку з відмовою від обвинувачення.

у вчиненні злочину, передбаченого ст.121 ч.1 КК України,-

В С Т А Н О В И В:
Суд визнав доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочин за наступних обставин:

18.08.2020р. близько 00 год. 00 хв., ОСОБА_4 перебував поблизу магазину «Оптовичок», за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Шкільна, 13/10, разом з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У цей час між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 стався конфлікт на ґрунті особистої неприязності, у ході якого у ОСОБА_4 виник умисел на спричинення ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_4 наніс ОСОБА_7 декілька ударів предметом ззовні схожим на биту в область голови.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_7 нанесено наступні тілесні ушкодження: черепно-мозкової травми: забою головного мозку важкого ступеню, багатоскалкового перелому луски потиличної кістки, правого виростка потиличної кістки зі зміщенням, перелом луски соскоподібного виростка лівої скроневої кістки, піраміди лівої скроневої кістки, тіла основної кістки, криловидних відростків основної кістки, задніх стінок гайморових пазух, лінійного перелому луски лобної кістки справа; епідуральної гематоми на рівні лівої потиличної долі головного мозку, кортикальних геморагічних забоїв обох гемісфер мозочка, лівої потиличної долі головного мозку; гематоми стовбура мозку; посттравматичного розриву барабанної перетинки зліва, перелому піраміди скровленої кістки зліва, які ускладнилися посттравматичними енцефаломаляційними змінами в стовбурі мозку, після травматичним зовнішнім і середнім отитом зліва, гематореєю з лівого вуха; забою м`яких тканин голови, параорбітальних гематом справа і зліва, гематоми потиличної ділянки голови зліва, гематом, саден та синців на голові, синців на передній черевній стінці, які утворились від неодноразової ударної дії тупих твердих предметів, індивідуальні властивості яких в ушкодженнях не відтворилися, можливо в указаний термін, котрі згідно висновку експерта № 921 за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину та цивільний позов визнав повністю та пояснив, що вчинив злочин за обставин та по мотивам, що вказані в описовій частині вироку, а саме що дійсно під час сварки наніс декілька ударів палицею потерпілому. В подальшому намагався надати допомогу, але потерпілій не отримував її.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті , та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений , правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз*яснивши їм положення ст.349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справив порядку, передбаченого ст.349 КПК України , суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та розглянути акт у спрощеному провадженні.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його вина у вчиненні встановленого судом злочину повністю доведена доказами, що містяться в обвинувальному акті та матеріалах, які ніким з учасників процесу не оспорюються, є належними і допустимими.

Обвинувачений ОСОБА_4 вірно розуміє зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позиції.

Приймаючи до уваги пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 , оцінюючи всі зібрані по справі та безпосередньо досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про винність ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує:

- за ст. 121 ч.1 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження небезпечному для життя в момент заподіяння.

Вирішуючи питання про призначення покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь та характер суспільної небезпеки діяння, вчиненого обвинуваченим, всі обставини по справі в їх сукупності, особу обвинуваченого, який щиро розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочину, вину визнав повністю і визнає ці обставини пом`якшуючими покарання.

Обставиною, що обтяжує покарання згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

В ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до ст.65 КК України, реалізуючі принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд при призначенні покарання враховує ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_4 злочину, який є тяжкий.

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 « Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначення покарання суди мають суворо додержувати вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до правового висновку Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленого в ухвалі від 24.11.2015 року, підставами для судового розсуду (судової дискреції) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи ОСОБА_4 зазначене вище покарання за ч.1 ст.121 КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів та таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Щодо особи обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує зокрема те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, не працює, має постійне місце проживання,стан його здоров`я, думку представника потерпілого, ставлення обвинуваченого до вчиненого та приходить до переконання, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства з призначенням покарання в межах санкцій статті, якої йому інкримінують. Підстав для застосування ст.ст.75,76 КК України суд не вбачає. Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження нових злочинів.

У справі потерпілим ОСОБА_7 заявлений цивільний позов про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди та моральної шкоди:

- 35885грн.63коп матеріальної шкоди та 100000 грн. моральної шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє в ньому.

Вислухавши учасників судового провадження , дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного.

Як вбачається із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування судом враховуються вимоги розумності і справедливості.

П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року вказує, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

П.9 названої Постанови Пленуму Верховного Суду України вказує, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховує характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданих травм, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації (останнє залежить від характеру діяльності потерпілого, посади, часу й зусиль необхідних для відновлення попереднього стану, наміру, з яким діяв заподіювач шкоди тощо)

Беручи до уваги те, що моральна (немайнова) шкода була завдана потерпілому ОСОБА_7 внаслідок неправомірних дій та виразилась в отриманні тяжких тілесних ушкоджень, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд знаходить можливим задовольнити позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди і вважає потрібним стягнути на користь позивача 100000 (сто тисяч) гривень моральної (немайнової) шкоди.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід залишити попередній тримання під вартою

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 373,374 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ :
ОСОБА_4 визнати винним та призначити покарання:

- за ст. 121 ч.1 КК України у виді позбавлення волі строком на 5/п*ять/ років ;

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з 01.02.2021 року.
Зарахувати в строк відбування покарання строк перебування під вартою з часу затримання, тобто з 09.09.2020 року до 31.01.2021 року включно.
Речові докази по справі відповідно до ст.100 КПК України, а саме: сірі брюки, мобільний телефон «Meizu», блок для зарядки «Meizu», кросівки, футболку сірого кольору, шкарпетки білого кольору, ключі, чоловічу сумку чорного кольору, джемпер темно синього кольору, труси чоловічі чорного кольору, які передані до камери зберігання речових доказів при ВП № 1 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області - повернути ОСОБА_7 .

Цивільний позов ОСОБА_7 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в сумі 35 885/тридцять п*ять тисяч вісімсот вісімдесят п*ять/грн. 63коп, в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000/сто тисяч/грн.00коп. та в 10 000/десять тисяч/ за оплату послуг адвоката.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області протягом 30 діб з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1