Постанова

Іменем України
23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 236/1252/16-к

провадження № 51-308км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2018 року та вирок Донецького апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року стосовно останнього у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000361, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Байдівка Старобільського району Луганської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 156 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 156 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням із визначенням іспитового строку 2 роки.

Вирішено питання щодо цивільного позову, судових витрат і речових доказів
За вироком Донецького апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року зазначений вирок місцевого суду скасовано в частині призначення покарання та ухвалено новий, за яким призначено ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 156 КК України у виді обмеження волі на строк 4 роки.
У решті вирок суду залишено без зміни.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він у період часу з 23:00 01 квітня 2016 року по 02:00 02 квітня 2016 року, перебував за місцем свого проживання, а саме в будинку АДРЕСА_1 , де крім нього в цей час були його неповнолітня донька ОСОБА_8 та неповнолітня подружка останньої ОСОБА_9 . Так, у ОСОБА_7 , який достовірно знав про те, що ОСОБА_9 не досягла шістнадцятирічного віку, виник умисел на вчинення щодо неї розпусних дій сексуального характеру. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_7 , одягнений лише у нижню білизну, увійшов на кухню та, підійшовши до ліжка неповнолітньої ОСОБА_9 , почав вчиняти розпусні дії, під час яких зняв із потерпілої білизну, оголив її статеві органи, здійснював непристойні доторкання до них та інші дії, спрямовані на статеве збудження потерпілої.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вироки суду першої та апеляційної інстанцій і закрити кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення. Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , послався на суперечливі та недопустимі докази. Вважає, що показання потерпілої ОСОБА_9 та висновок судово-імунологічної експертизи не узгоджуються між собою, однак усупереч цьому суд першої інстанції поклав їх в основу обвинувального вироку. Стосовно цього відзначає, що показання потерпілої щодо статевого акту між нею та ОСОБА_10 повністю спростовуються висновком судово-медичної експертизи, що залишилось поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій. Також, на переконання захисника, інші досліджені під час судового розгляду докази у своїй сукупності не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Крім цього, захисник вказує, що у цьому провадженні молекулярно-генетичної експертизи не було проведено, а отже, дати категоричний висновок щодо належності біологічних слідів, виявлених на білизні потерпілої, не виявляється можливим.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_11 , який брав участь у перегляді судового рішення в суді апеляційної інстанції, подав письмові заперечення на касаційну скаргу, вважаючи її необґрунтованою, а судові рішення законними та належним чином вмотивованими. Просив у задоволенні касаційної скарги відмовити, а судові рішення залишити без зміни.
У судовому засіданні суду касаційної інстанції захисник ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу і просила її задовольнити з наведених у ній підстав.
Прокурор ОСОБА_6 вважав касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 необґрунтованою та просив залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію захисника ОСОБА_5 та прокурора ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК України).
Таким чином, неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена можливість скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій з цих підстав. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим (ст. 370 КПК України).
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Колегія суддів вважає, що, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції вищевказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені засудженим дії.
Доводи захисника щодо недотримання судом першої інстанції вимог статей 91, 94 КПК України під час судового розгляду цього кримінального провадження, були предметом ретельної перевірки судом апеляційної інстанції.
Так, апеляційний суд зазначив, що з урахуванням обсягу досліджених доказів, їх аналізу і перевірки на предмет допустимості та належності існують беззаперечні підстави вважати правильними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 156 КК України.
Під час судового розгляду цього кримінального провадження взято до уваги висновок амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи від 16 лютого 2018 року № 174, згідно з яким ОСОБА_7 має ознаки органічного емоційно-лабільного (астенічного) розладу особистості внаслідок отриманої раніше черепно-мозкової травми, в момент скоєння інкримінованого йому діяння був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними; в момент скоєння інкримінованого діяння не перебував у тимчасово хворобливому стані; на час проведення експертизи був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру не потребує, під дію ст. 20 КК України (обмежена осудність) не підпадає.
Суд апеляційної інстанції належним чином оцінив твердження захисника про наявність суперечностей у показаннях потерпілої щодо статевого акту між нею і ОСОБА_7 та у висновку судово-медичної експертизи, у якому зазначено про цілісність дівочої пліви ОСОБА_9 , і вказав, що вони жодним чином не спростовують висновку суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 саме за ч.1 ст. 156 КК України.
Крім цього, апеляційний суд належно закцентував на тому, що деякі суперечності в показаннях потерпілої слід віднести до сприйняття вказаних подій саме неповнолітньою особою.
Водночас судами враховано висновок амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи від 14 квітня 2016 року № 387, згідно з яким неповнолітня ОСОБА_9 є психічно здоровою, в момент скоєння щодо неї протиправного діяння могла адекватно сприймати цю подію; за своїм психологічним розвитком потерпіла відповідає своєму календарному вікові; у потерпілої відсутні будь-які виражені індивідуально-психологічні характеристики, які могли б суттєво вплинути на її поведінку в ситуації, що сталась; у потерпілої відсутні ознаки розумової відсталості, не пов`язані з психічним розладом; потерпіла з урахуванням її віку, рівня психологічного розвитку могла усвідомлювати протиправний характер дій обвинуваченого щодо неї; потерпіла здатна правильно сприймати явища навколишньої дійсності і давати щодо них адекватні свідчення.
При цьому Верховний Суд зважає на висновок, викладений у рішенні Європейського суду з прав людини від 04 грудня 2003 року у справі «М.С. проти Болгарії» (п. 164), де зазначено, що особи, які стають об`єктами сексуальних посягань зокрема неповнолітні дівчата, здебільшого не чинять жодного фізичного опору, що може пояснюватися цілою низкою психологічних факторів або страхом зазнати насильства з боку виконавця злочину.
Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав той факт, що потерпіла ОСОБА_9 залишилась у будинку ОСОБА_7 ще на одну ніч, таким, що не впливає на доведеність винуватості засудженого у вчиненні розпусних дій щодо потерпілої, а суб`єктивне ставлення потерпілої до зазначених дій ОСОБА_7 не спростовує його винуватості, оскільки їх скоєнно саме стосовно неповнолітньої особи, що утворює склад злочину, передбаченого ст. 156 КК України.
Доводи сторони захисту про те, що висновок судово-імунологічної експертизи не може бути взятий до уваги, оскільки він не містить категоричної відповіді щодо належності біологічних слідів, виявлених на білизні потерпілої, виключно ОСОБА_7 , колегія суддів вважає необґрунтованими, адже, як вказав суд апеляційної інстанції, зазначений висновок не спростовує наявності на білизні потерпілої біологічних слідів ОСОБА_12 та в сукупності з іншими доказами вказує на винуватість саме ОСОБА_7 в обсязі пред`явленого обвинувачення.
Разом із цим, як убачається із журналу та аудіозапису 09 жовтня 2018 року сторона захисту відмовилася від клопотання про проведення молекулярно-генетичної експертизи, а тому доводи захисника щодо неповноти з`ясування обставин справи судом першої інстанції унаслідок непроведення зазначеної експертизи є безпідставними (т. 3 а. п. 79, 80).
Отже, колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості доводів сторони захисту про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і визнав їх такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження та фактичним обставинам, із наведенням докладних мотивів в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів не встановлено.
Урахувавши наведене, керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, а судові рішення стосовно ОСОБА_7 слід залишити без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2018 року та вирок Донецького апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_7 без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3