ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2020 року про повернення обвинувального акту прокурору у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001916 відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянин України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого положеннями ч. 2 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2020 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України було повернуто прокурору. Повертаючи обвинувальний акту прокурору. Суд першої інстанції виходив із того, що стороною обвинувачення не в повній мірі з`ясовані відомості щодо анкетних даних обвинуваченого, оскільки за результатами виклику останнього до суду шляхом надіслання судових повісток почтовими повідомленнями на адресу проживання зазначеної в обвинувальному акті, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 за вказаною адресою не проживає, оскільки жодної інформації щодо належного повідомлення про вручення судової повістки починаючи з дати надходження обвинувального акту до провадження суду по теперішній час не надходило, що свідчить про порушення стороною обвинувачення вимог п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Відсутність адреси місця проживання обвинуваченого позбавляє суд здійснити його виклик, що робить неможливим розгляд справи.
Окрім цього підставою для повернення обвинувального акту стало також те, що прокурором кваліфіковано дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите заволодіння чужим майном (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, однак кваліфікація зазначеного злочину передбачає спосіб його вчинення викрадення, а не заволодіння, а тому обвинувальний акт наданий до суду не відповідає вимогам п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України в частині невірної кваліфікації дій обвинуваченого.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2020 року про повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, мотивуючи такі вимоги ти, що обвинувальний акт складений прокурором із дотриманням вимог ст. 291 КПК України, і підстав, передбачених положеннями ст. 314 КПК України для повернення обвинувального акту в суду першої інстанції, на думку прокурора, не було. Щодо висновків суду про невідповідність правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України, то прокурор зазначає, що дійшовши таких висновків, суд першої інстанції вийшов за межі повноважень та тих питань, які розглядаються на стадії підготовчого судового засідання.
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції про повернення обвинувального акту скасуванню із призначенням нового розгляду справи в суді першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, в підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам Кодексу. Отже, повернення обвинувального акта прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому і таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
Статтею 291 КПК України передбачені вимоги, які ставляться до обвинувального акту, отже із вимог ч. 2 ст. 291 КПК України випливає, що обвинувальний акт повинен обов`язково містити відомості, які передбачені п. п. 1-9 ч. 2 ст. 291 КПК України, зокрема, анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство), а також, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Тобто, після отримання обвинувального акту суд зобов`язаний перевірити його на відповідність вимогам ст. 291 КПК України, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття одного з рішень, передбачених ч. 3 ст. 314 КПК України, та вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. Завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.
Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.
Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.
Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Нормами ч. 1 ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Як вбачається із обвинувального акту відносно ОСОБА_7 , прокурором при його складанні було дотримано вимоги ст. 291 КПК України, зокрема, вказано всі необхідні анкетні дані обвинуваченого, встановлені прокурором під час досудового розслідування та відомі на момент складання та направлення обвинувального акту до суду.
Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, що за вказаною в обвинувальному акті адресою ОСОБА_7 не проживає, оскільки конверти, наявні в матеріалах справи, повернуті до суду із відміткою за закінченням терміну зберігання, а не за відміткою адреса вибув, що б свідчило, що обвинувачений за адресою АДРЕСА_1 не проживає. Більш того, відповідних рапортів працівниками поліції щодо з`ясування місця проживання обвинуваченого при виконанні приводу, які б встановили його відсутність за вказаною адресою, матеріали справи, також, не містять.
Щодо висновків суду про невідповідність правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України, то співставляючи формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію, суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, передбаченим кримінальним процесуальним законодавством України на стадії підготовчого судового засідання. Тобто, суд фактично надав оцінку доведеності обвинувачення, сформульованому в обвинувальному акті прокурором, що має досліджуватись і встановлюватись судом під час безпосередньо здійснення судового провадження, а не на стадії підготовчого судового засідання.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вийшовши за межі своїх повноважень на стадії підготовчого судового засідання, надав фактичну оцінку доведеності обвинувачення, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального законодавства, не є підставою для повернення обвинувального акту в розумінні положень ст. 314 КПК України, а також передчасно дійшов висновку про відсутність обвинуваченого за адресою проживання, вказаною в обвинувальному акті. Процесуальний документ відносно ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 186 КК України, складений за результатами досудового розслідування, на думку колегії суддів, повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України.
А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області задовольнити.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2020 року про повернення обвинувального акту прокурору відносно ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 186 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4