Справа № 467/923/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2020 року слідчий суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 , особи, яка подала скаргу, ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка скаргу ОСОБА_6 на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :
Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

ОСОБА_7 звернулась до дослідчого судді із вказаною скаргою, в обґрунтування якої посилалась на те, що вона клопотала слідчому СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області про визнання її потерпілою в рамках кримінального провадження №0000311, внесеного до ЄРДР 28 серпня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Зокрема, вказала, що у дорожньо транспортній події, обставини якої наразі розслідуються Арбузинським ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області, належний їй на праві власності автомобіль «Opel Zafira», д.р.н НОМЕР_1 отримав значні механічні пошкодження, внаслідок чого їй було спричинено матеріальну шкоду.

Проте, слідчий СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 постановою від 10 жовтня 2020 року відмовив у задоволенні її клопотання про визнання потерпілою.

Тож, особа, що подала скаргу, вважаючи це рішення слідчого невмотивованим, таким, що винесене всупереч вимог ст. 110 КПК України та посилаючись на положення ст. 55 КПК України, просила скасувати постанову слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 від 10 жовтня 2020 року про відмову у визнанні її потерпілою та зобов`язати слідчого невідкладно розглянути її відповдіну заяву і прийняти належним чином вмотивоване рішення.

Позиція учасників судового провадження

В судовому засіданні ОСОБА_6 та його представник адвокат ОСОБА_5 підтримали висунуті скаргою вимоги і просили їх задовольнити з підстав, що викладені у мотивувальній частині відповідного звернення.

Слідчий СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 в судовому засіданні проти доводів і тверджень скаржника і її представника заперечив, зокрема, вказав на те, що ОСОБА_6 згідно висновку судово медичного експерта не отримала тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо транспортної пригоди, а тому, відповідно не може бути визнана потерпілою у цьому кримінальному провадженні.

Просив у задоволенні скарги відмовити.

Установлені слідчим суддею фактичні обставини

Слідчим відділом Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000311, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 серпня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Зокрема, в ході слідства установлено, що 27 серпня 2020 року близько 22 год. 20 хв. на 93 км + 375 м. автодороги Н-24 «Благовіщенське Миколаїв» мала місце дорожньо- транспортна пригода за участю автомобіля марки «Opel Zafira», д.р.н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 та вантажного сідлового тягача «Renault Magnum 440», д.р.н. НОМЕР_2 , з причепом бортовим Samro 121148, д.р.н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_8 .

Внаслідок ДТП водій ОСОБА_4 та четверо пасажирів автомобіля «Opel Zafira» отримали тілесні ушкодження різного ступня тяжкості та були доставлені до КНП «ЮМБЛ».

02 жовтня 2020 року власник транспортного засобу «Opel Zafira» ОСОБА_6 звернулась до слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області із заявою про залучення її до згаданого вище кримінального провадження у якості потерпілої, посилаючись, зокрема, на отримані автомобілем механічні пошкодження.

Проте, слідчий постановою від 10 жовтня 2020 року у задоволенні цієї заяви відмовив через відсутність тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 такого ступня тяжкості, за якого можливе визнання її потерпілою.

У той час, як кримінальна відповідальність за ст. 286 КК України настає за умови заподіяння наслідків у вигляді фізичної шкоди, яка є не менш небезпечною, ніж середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вказане рішення слідчого й стало приводом до порушення цього судового провадження.

Мотиви прийнятого слідчим суддею рішення та застосовані норми права у контексті установлених фактичних обставин

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Відповідно до ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

У свою чергу, відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК слідчий суддя - це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

У світлі того, що на рівні конкретних кримінальних процедур захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку держави, її правоохоронних органів реалізується через механізми контролю за рішеннями прокурора, слідчого з боку слідчого судді.

У п. 55 рішення ЄСПЛ у справі «Класс та інші проти Німеччини» (06.09.1978 року) Суд наголосив, що із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада.

Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

При цьому законність, пропорційність, обмеження дискреції, добросовісність (дотримання суб`єктом владних повноважень законної мети) і процедурні гарантії є тими законодавчими інструментами, які мають забезпечити захист особи від державного свавілля. Зокрема, у справі «Ечюс проти Латвії» Суд акцентує увагу на тому, що захист від свавілля становить сполучну ланку між Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод і принципом верховенства права.

Тому, у цій справі, у розрізі установлених фактичних обставин, слідчий суддя враховує, що згідно ч.1 ст. 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення ( ч.2 ст. 55 КПК України).

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого ( ч.3 ст. 55 КПК України).

При цьому, згідно ч.5 ст. 55 КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Таким чином, кримінальний процесуальний закон надає слідчому або прокурору повноваження відмовити у визнанні особи потерпілим за лише за наявності очевидних і достатніх підстав вважати, відповідна заява подана особою, якій не завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Однак, у цій ситуації із прийнятим слідчим ОСОБА_3 рішенням, яке наразі оскаржується, не можна погодитись в повній мірі.

Зокрема, ОСОБА_6 внаслідок ДТП дійсно не отримала тілесних ушкоджень, які б можливо було б віднести до середнього ступня тяжкості.

Разом із цим, ОСОБА_6 є власником автомобіля «Opel Zafira», д.р.н НОМЕР_1 , який, згідно матеріалів кримінального провадження, дійсно отримав механічні пошкодження.

Внаслідок чого ОСОБА_6 була спричинена матеріальна шкода, визначення розміру якої можливе шляхом призначення відповідних експертиз.

У той час, як потерпілим визнається особа, якій кримінальним правопорушення спричинено, у тому числі, й матеріальну шкоду.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу, що згідно ч.2 ст. 56 КПК України під час досудового розслідування потерпілий має право: 1) на негайне прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, визнання його потерпілим; 2) отримувати від уповноваженого органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію; 3) подавати докази на підтвердження своєї заяви; 4) брати участь у слідчих (розшукових) та інших процесуальних діях, під час проведення яких ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дії, що заносяться до протоколу, а також знайомитися з протоколами слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, виконаних за його участі; 5) отримувати копії матеріалів, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, після закінчення досудового розслідування.

Але у цій ситуації, ОСОБА_6 є особою, яка може висувати вимоги про відшкодування їй матеріальної шкоди, а тому набуття статусу потерпілої забезпечить їй оптимальну можливість реалізації своїх прав, оскільки вона зможе брати безпосередню участь у слідчих діях.

А тому говорити про те, що є дійсними очевидні і достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 не завдано матеріальної шкоди, на цьому етапі досудового розслідування, є недоречним.

При цьому, слід відмітити, що очевидність і достатність таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання особи потерпілим, і може полягати, зокрема, у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди, спричиненої особі, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням та заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбачено ч. 1 ст. 55 КПК України; неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення.

Інакше кажучи без достатньої кількості належних, допустимих і достовірних доказів того, що ОСОБА_6 не була завдана будь яка шкода, у тому числі й матеріальна, слідчий не міг прийняти умотивоване і обгрунтоване рішення про відмову у визнанні його потерпілим.

Відповідно, слід констатувати, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам п.2 ч.5 ст. 110 КПК України, так як не є умотивованою, адже її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим на підставі матеріалів провадження, зокрема, в ній має бути викладено обгрутування, яке б підтверджувалося доказам.

А тому така постанова слідчого на цьому етапі досудового розслідування є передчасною і, відповідно, підлягає скасуванню.

Стосовно вимоги про зобов`язання слідчого невідкладно розглянути заяву про визнання та залучення в якості потерпілої і прийняти належним чином вмотивоване рішення, то вона не підлягає до задоволення через те, що слідчий суддя, виходячи з положень ч. 5 ст. 40 КПК України, позбавлений змоги надати конкретні вказівки (зобов`язання) слідчому на здійснення конкретних дій, адже останній є самостійним у своїй процесуальній діяльність, у той час, як слідчий суддя наділений лише правом судового контролю, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України).

Згадана вище правова норма гарантує незалежність посадової особи органу державного обвинувачення у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.

Процесуальна самостійність прокурора, слідчого і їх свобода нарівні з протилежною стороною у відстоюванні тієї чи іншої правової позиції є чинниками справедливого балансу прав та законних інтересів усіх учасників процесу, а також інших осіб, держави й суспільства.

Завданням слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, частини п`ятої статті 21 Закону України № 1402-VIII є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування.

До того, слідчий розглядає такого рожу заяви/клопотання у строк, визначений ст. 220 КПК України, а не невідкладно, у той час, як прийняття належним чином мотивованого рішення відноситься до дискреційних повноважень слідчого.

Тому у цій частині скарга є безпідставною, а її вимоги не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону, і, як наслідок, не можуть бути задоволені.

Як наслідок, у цілому ця скарга підлягає частковому задоволенню, як то, лише у частині скасування постанови слідчого про відмову у визнанні ОСОБА_6 потерпілою.

У решті є скарга є необґрунтованою і на цій стадії досудового розслідування не може бути задоволена.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 306, 307, 369- 372 КПК України, -

УХВАЛИВ :

Скаргу ОСОБА_6 на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Постанову слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 від 10 жовтня 2020 року про відмову у визнанні ОСОБА_6 потерпілою, винесену в рамках кримінального провадження №0000311, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 серпня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, - скасувати.

У решті вимог відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте, заперечення на неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1