Справа № 212/4893/20
У Х В А Л А

20 січня 2021 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисників - адвоката ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який приймав участь в режимі відеоконференції, розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002950 від 14.09.2016 р. за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.4 ст.191 КК України, -
встановив:
В провадження Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов вказаний обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування.
В підготовчому судовому засіданні прокурор вважав за можливе призначити обвинувальний акт до судового розгляду, оскільки він відповідає вимогам закону, а також зобов`язати відповідний орган пробації скласти досудову доповідь щодо обвинуваченої.
Представник потерпілого підтримала думку прокурора.
Обвинувачена та її захисники заявили клопотання про повернення обвинувального акту прокурору через його невідповідність вимогам закону. Так, захисники вважали, що стороною обвинувачення повністю продубльовано зміст підозри від 28.05.2020 року та 16.06.2020 року і викладено її в тексті обвинувачення, що суперечить вимогам КПК та свідчить фактично про відсутність обвинувачення. Обвинувальний акт вручено ОСОБА_5 слідчим, а не прокурором всупереч вимог закону. Після пред`явлення підозри, слідчим проводились слідчі дії, внаслідок яких не було встановлено обставин вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, а ті, що були встановлені, не підтверджують доведеність вини ОСОБА_5 . Постанова слідчого про відновлення досудового розслідування після пред`явлення особі підозри та повідомлення про завершення досудового розслідування суперечить вимогам закону. Проведені процесуальні дії та отримані внаслідок них докази після відновлення розслідування не відкриті стороні захисту, оскільки в один день складено повторне повідомлення про завершення досудового розслідування та затверджено обвинувальний акт, що порушує право на захист обвинуваченої. Реєстр матеріалів досудового розслідування також суперечить вимогам закону, оскільки зазначені у ньому процесуальні рішення, прийняті в ході досудового розслідування не передбачені КПК. Крім того, обвинувальний акт, що врученій ОСОБА_5 не містить печатки, а також не містить чіткого та конкретного викладу події кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, оскільки не вказано, в чому саме полягала активна поведінка ОСОБА_5 , в чому виявився та полягав прямий умисел, чи усвідомлювала особа суспільно-небезпечний характер своїх дій, чи передбачала наслідки та бажала їх настання, не вказано мету вчинення злочину та в чому саме полягав корисливий мотив, що не надає можливості ОСОБА_5 зрозуміти суть пред`явленого обвинувачення та підготувати адекватний захист від нього. Виділення в окреме провадження матеріалів стосовно інших осіб, попередня змова з якими інкримінується ОСОБА_5 унеможливлює об`єктивний та належний розгляд обвинувального акту, а неможливість встановити з обвинувального акту чи були ці особи спеціальними суб`єктами злочину, вчиненого шляхом зловживання службовим становищем істотно впливає на правильність кваліфікації та конкретність обвинувачення та порушує право обвинуваченої на захист.
Вислухавши учасників, дослідивши зміст обвинувального акту з доданими документами, суд встановив наступне.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд, зокрема, має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Вирішуючи питання про можливість призначення обвинувального акту до судового розгляду, перевіривши виключно зміст обвинувального акту та реєстр матеріалів досудового розслідування, не вдаючись до передчасної оцінки наявності чи відсутності доказів винуватості обвинуваченої на цій стадії кримінального процесу, суд приходить до наступних висновків.
За змістом положень ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
При складенні та затвердженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_8 стороною обвинувачення допущені істотні порушення норм процесуального законодавства, які унеможливлюють призначення вказаного обвинувального акту до судового розгляду, з огляду на наступне.
Згідно до вимог ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.
Формулювання обвинувачення (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України) має містити посилання на обставини, які у відповідності до положень ст. 91 КПК України входять до предмету доказування, зокрема, це подія злочину, час та місце його вчинення, форма вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої правопорушенням, обставини, які характеризують особу обвинуваченого.
Так в обвинувальному акті зазначено, що за умовами попередньої злочинної домовленості з особами, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження, в обов`язки ОСОБА_5 входило укласти договір поставки, предметом якого є брухт чорного металу виду 509 змішаний.
В обвинувальному акті також зазначено, що 11.07.2016 року ОСОБА_5 , перебуваючи на території м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порушення п.17 Контракту № 4-2016 уклала договір поставки № 11/07 між ТОВ «Спартак Плюс» та ДП «КТЦ», предметом якого є брухт чорного металу виду 509.
Відповідно до ч.1 ст.32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві № 8 від 24.10.2003 р., суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.
Проте, в обвинувальному акті не конкретизоване місце вчинення кримінального правопорушення із прив`язкою до вулиці або будь-якого району міста Кривого Рогу, або посилання на неможливість сторони обвинувачення точно встановити такі обставини, що позбавляє суд можливості визначитись із дотриманням правил підсудності кримінального провадження.
Жодної інформації про місце досягнення попередньої змови, про місце укладення або виконання договору, про місце здачі та приймання брухту металу, або про неможливість встановити такі обставини обвинувальний акт не містить.
При цьому, посилання в обвинувальному акті на місце зберігання в червні 2016 року брухту металу за адресою: АДРЕСА_1 не може на власний розсуд розцінюватись судом як місце вчинення кримінального правопорушення, подія якого відбулась лише у наступному місяці - 11 липня 2016 року під час підписання обвинуваченою ОСОБА_5 . Договору поставки з наступною передачею брухту чорного металу 12 липня 2016 року та 13 липня 2016 року від ДП «КТЦ» до ТОВ «Спартак плюс», при цьому місце передачі металобрухту від однієї юридичної особи до іншої, що призвело до розтрати майна, в обвинувальному акті взагалі відсутнє.
Сама по собі юридична адреса ДП «КТЦ», що знаходиться на території Покровського району м. Кривого Рогу також не може безумовно прийматись судом як місце вчинення злочину, оскільки відповідно до положень ст. 91 КПК України місце вчинення злочину входить до предмету доказування у кримінальному провадженні, яке здійснює сторона обвинувачення.
Згідно ч.2 ст.412 КПК України судові рішення у будь-якому разі підлягають скасуванню, якщо порушено правила підсудності.
З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що відсутність в обвинувальному акті вказівки на точне місце вчинення злочину, яке інкримінується ОСОБА_5 , а саме місця укладення договору поставки, або вказівки на не встановлення органом досудового розслідування таких обставин є істотним порушенням вимог ч. 2 ст. 291 КПК України, яке перешкоджає призначенню обвинувального акту до судового розгляду у Жовтневому районному суді м. Кривого Рогу та наступного судового розгляду з дотриманням правил підсудності.
Крім того, оцінюючи зміст обвинувального акту з метою призначення судового розгляду, не вдаючись до передчасної оцінки наявності чи відсутності доказів винуватості обвинуваченої на цій стадії кримінального процесу, суд також враховує правовий висновок Верховного Суду України від 24.11.2016 справа № 5-328кс16, у якому зазначено, що важливим є виклад в обвинувальному акті саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою або винуватою, в мотивувальний частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.
З аналізу зазначених вимог кримінального процесуального закону вбачається, що формулювання обвинувачення, яке зазначається в обвинувальному акті повинно містити місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінального правопорушення, форму вини і мотиви кримінального правопорушення, а також вказівку на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
В той же час, про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішенні ЄСПЛ у справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в якому зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камінскі проти Австрії), п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії, п. 34).
Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглянути у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «в» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47). Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у підпункту "в" п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25.07.2000 року у справі „Маттоціа проти Італії).
Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі, об`єктивної та суб`єктивної сторони, а також кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Так, зі змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_5 пред`явлене обвинувачення за ч. 4 ст. 191 КК України за ознаками "розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене за попередньою змовою групою осіб у великих розмірах".

Однак обвинувальний акт не містить жодної конкретизації, тобто за відомостями даного обвинувального акту є незрозумілим, яким чином та внаслідок яких саме дій та/або бездіяльності ОСОБА_5 , яка уклала договір поставки брухту чорного металу виду 509 змішаний, або дій інших осіб, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження, відбулась передача брухту чорного металу іншого виду 500 вагою 118,456 т, що на думку обвинувачення містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України.

При цьому, за правовою кваліфікацією ч. 4 ст. 191 КК України, зазначеної в обвинувальному акті, ОСОБА_5 вчинила злочин за попередньою змовою з групою осіб, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження. Однак, при формулюванні обвинувачення і викладені фактичних обставин цього кримінального правопорушення, сторона обвинувачення не зазначила в обвинувальному акті жодної дії, що були вчинені цими особами, які за попередньою домовленістю з ОСОБА_5 мали займатись організацією укладення та виконання договору поставки. З обвинувального акту неможливо встановити дату, місце, час та ознаки вчинення будь-яких протиправних дій особами, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження, внаслідок яких відбулась розтрата майна, що не дає можливості повного розуміння суті висунутого обвинувачення.

При цьому, в обвинувальному акті вказано, що «…на підставі Актів приймання металів чорних (вторинних) № 120701 від 12.07.2016 року та № 130701 від 13.07.2016 року ДП «КТЦ» здало, а ТОВ «Спартак плюс» прийняло брухт чорного металу виду 509 вагою 750700 кг та 800660 кг відповідно…», а отже передача та прийом майна здійснювались двічі на підставі окремих актів, проте з викладеного формулювання обвинувачення неможливо встановити, в який саме день, яку саме частину із вказаного обсягу та ким було передано брухт металу іншого виду 500 загальною вагою 118,456 т.

Зазначення в обвинувальному акті про те, що переданий брухт чорного металу «… частково не відповідає дійсності стосовно виду зданого та прийнятого металу, оскільки частину складав брухт чорних металів виду 500 вагою 118,456 т» є неконкретизовним, не містить жодної інформації про будь-які умисні дії обвинуваченої або інших осіб, що призвели до такої «часткової невідповідності» і які у своїй сукупності містять ознаки складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Саме по собі посилання в обвинувальному акті на оцінку вартості брухту металів виду 509 та виду 500, а також результати аудиту не розкривають способу вчинення інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення.

Крім того, в обвинувальному акті не конкретизовано, яке саме майно, що належить ДП «КТЦ» розтратила ОСОБА_5 , натомість вказано лише загальний розмір завданої матеріальної шкоди, без зазначення найменування, виду, розміру, або обсягу розтраченого майна.

Вказуючи на наявність умислу у ОСОБА_5 на вчинення розтрати майна, належного ДП «КТЦ» в обвинувальному акті міститься вказівка про те, що ОСОБА_5 мала на меті "…одержання неправомірної вигоди для іншої юридичної особи ТОВ «Спартак Плюс»…" проте жодної іншої інформації про таку вигоду, виду або способу її отримання обвинуваченою саме для вказаної особи, обвинувальний акт не містить, а отже мета та мотив кримінального правопорушення не розкриті належним чином.

Передбачене ст.333 КПК України право прокурора змінити обвинувачення в ході судового розгялду не може бути реалізовано на стадії підготовчого судового засідання, натомість наявні в обвинувальному акті дані не дають змогу суду зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичним формулюванням та позбавляють можливості роз`яснити обвинуваченій суть пред`явленого обвинувачення, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, та безперечно порушує право особи на захист.

Право на захист не може бути порушеним на будь-якій стадії кримінального провадження, що є завданням кримінального провадження, відповідно до положень ст. 2 КПК України.
Враховуючи викладене, суд має забезпечити реалізацію права на захист та передбачених законом процедур не тільки під час судового розгляду, в тому числі й під час підготовчого судового засідання.
Оскільки вказані відомості, які входять до формулювання обвинувачення, обов`язково зазначаються в обвинувальному акті, їх обсяг та достовірність є гарантією права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.
Як встановлено судом із змісту обвинувального акту, пред`явлене обвинувачення є не конкретизованим, не містить даних про місце вчинення злочину, не містить жодної інформації про злочинні дії осіб, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження, які, на думку обвинувачення, були вчинені під час виконання договору поставки за попередньої змовою з ОСОБА_9 і в розумінні кримінального законодавства містять ознаки складу інкримінованого злочину, не містить повної інформації про індивідуальні ознаки розтраченого майна, а також мету та мотив вчинення злочину, що у своїй сукупності позбавляє обвинувачену можливості підготовки адекватного захисту та унеможливлює прийняття судом законного, обґрунтованого, об`єктивного та справедливого рішення по суті справи.

Оцінюючи заявлені стороною захисту підстави для повернення обвинувального акту прокурору, зокрема з підстав його вручення ОСОБА_5 не прокурором, а слідчим, відсутність печатки на копії обвинувального акту, що вручена ОСОБА_5 суд відхиляє як такі, що не передбачені діючим законодавством як обставина для повернення обвинувального акту прокурору.
Посилання сторони захисту на недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування, зокрема невірне зазначення назв та змісту вчинених процесуальних дій також не передбачені законодавцем як підстава для повернення обвинувального акту, оскільки в обвинувальному акті, відповідно до положень ст. 291 КПК України.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, єдиним процесуальним документом, що підлягає дослідженню судом під час підготовчого судового засідання, є обвинувальний акт. Додатки до обвинувального акту, визначені ч. 4 ст. 291 КПК України, не є і не можуть бути предметом судового контролю під час підготовчого судового засідання.
Твердження сторони захисту про невірну кваліфікацію дій обвинуваченої, відсутність вказівки на посади осіб, з якими було досягнуто злочинну домовленість, безпідставне виділення матеріалів стосовно цих осіб, а також не відкриття матеріалів стороні захисту, суд також відхиляє як такі, що не входять до предмету оцінки суду на стадії підготовчого судового засідання, а підлягають перевірці безпосередньо під час судового розгляду, оскільки глава 27 КПК України регламентує порядок проведення підготовчого судового засідання, під час якого суд лише перевіряє обвинувальний акт на предмет викладення в ньому відомостей, передбачених у п. п. 1-9 ч. 2 ст. 291 КПК України.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність повернення прокурору обвинувального акту та доданих матеріалів, у зв`язку з невідповідністю вимогам, встановленим нормами КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 3, 6, 8, 9, 19, 55 Конституції України, ст.ст. 3, 7, 291, 314, 372, 392 КПК України суд, -
постановив:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002950 від 14.09.2016 р. за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.4 ст.191 КК України - повернути прокурору.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 7 днів з дня проголошення.
Повний текст ухвали проголошено о 8.45 годині 22 січня 2021 року.

Суддя: ОСОБА_1