Справа № 366/14/21
Провадження № 1-кс/366/2/21
УХВАЛА
11 січня 2021 року смт. Іванків
Слідчий суддя Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Іванківо-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_3 , про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженню № 0000005 від 03.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Прокурор звернувся до суду з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна.
Відповідно до клопотання прокурора, слідчими СВ Іванківського ВП Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 03.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, відомості про яке 03.01.2021 року було внесені до ЄРДР.

Під час досудового розслідування встановлено, що 02.01.2021 року працівниками Іванківського ВП на спецпід`їзді до Чорнобильської АЕС, через порушення правил дорожнього руху, було зупинено автомобіль ВАЗ 21013 д. н. з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 . Згідно свідоцтва про реєстрацію, автомобіль належить ОСОБА_5 , яка проживає в АДРЕСА_1 . Під час бесіди з водієм, останній на пропозицію працівників поліції добровільно видав полімерний мішок білого кольору з рослинами зеленого кольору, зовні схожими на рослини коноплі. Крім того, повідомив, що вказані рослини назбирав на території колишнього колгоспу в с. Оране, для власних потреб, без мети збуту.

В подальшому, в період часу з 22 год. до 23 год., було проведено огляд місця події, а з добровільної згоди ОСОБА_4 , огляд автомобіля. Після проведення слідчих дій, відповідно до протоколу огляду місця події, автомобіль ВАЗ 21013 д. н. з. НОМЕР_1 , мішок з рослиною зеленого кольору, вилучено до Іванківського ВП.

03 січня 2021 року, слідчим було внесено відповідні відомості до ЄРДР за № 0000005, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.

У судове засідання прокурор запізнився, а тому розгляд клопотання проводився за відсутності прокурора відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України.
Законний користувач майна, він же водій ОСОБА_4 , щодо майна якого вирішується питання про арешт, заперечував проти задоволення клопотання. Крім того, просив суд повернути транспортний засіб, автомобіль ВАЗ 21013 д. н. з. НОМЕР_1 , оскільки цей автомобіль придбав його батько за свідоцтвом про реєстрацію два роки тому. Батько є інвалідом, ліквідатором аварії на ЧАЕС, самостійно майже не пересувається, в основному пересувається на автомобілі.

Крім того, на його думку, автомобіль не є предметом даного злочину.

Слідчий суддя, заслухавши пояснення третьої особи, дослідивши матеріали клопотання, якими прокурор обгрунтовує клопотання, та перевіривши відповідність поданого клопотання вимогам ст. 171 КПК України, дійшов до висновку, що клопотання є необґрунтованими, та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Так, згідно з положеннями ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
За ч. 2 ст. 100 КПК України, речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України, речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню, повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
Згідно п. 28 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1104 від 19.11.2012 року «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України», речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, які через громіздкість або з інших причин, визначених у Кримінальному процесуальному кодексі України, не можуть зберігатися без зайвих труднощів в обладнаних приміщеннях або в інших місцях зберігання, визначених у пунктах 17-26 цього Порядку, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду торговельному підприємству для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, крім випадків, коли такі речові докази повернуто власникові або передано йому на відповідальне зберігання.
Крім того, за ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

-правову підставу для арешту майна;

-можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні;

-наявність обгрунтованої підозри у вчинені особою кримінального правопорушення;

-можливість спеціальної конфіскації майна;

-розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

-розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

-наслідки арешту майна для третіх осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, відмова в задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Так, з оглянутих у судовому засіданні матеріалів, якими прокурор обгрунтовує клопотання, в доданих матеріалах клопотання відсутня інформація про вручення (оголошення) підозри, не зазначено, чи підлягає вилучене майно спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, можливої конфіскації майна, як виду покарання.
Крім того, відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 309 КК України, кримінальна відповідальність настає за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту.
Крім того, суд вважає, що ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, а саме на автомобіль марки ВАЗ 21013, в даному випадку, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літтоу та інші проти Сполученого Королівства»). Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрог проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).
Аналізуючи матеріали клопотання поданого в рамках кримінального провадження слідчий суддя приходить до висновку, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання, як арешт автомобіля у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження. Крім того, а у клопотанні слідчого відсутні посилання на співрозмірність та розумність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також не враховано негативні наслідки для власника майна, а тому застосування арешту на автомобіль, може завдати суттєвих збитків та свідчити про порушення вимог статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції з захисту прав людини, що є неприпустимим та непропорційним.
Таким чином, з огляду на викладене вище, слідчим не доведено необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 169 КПК України, слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмоу в задоволенні клопотання або часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.
Враховуючи викладене вище та керуючись вимогами ст. ст. 131, 167, 170-173, 369, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
В задоволені клопотання прокурора Іванківо-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженню № 0000005 від 03.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України відмовити.
Автомобіль ВАЗ 21013 д. н. з. НОМЕР_1 , негайно повернути законному власнику (володільцю, користувачу, добросовісному набувачу), особі у якої було тимчасово вилучене майно ОСОБА_4 , про що повідомити слідчого суддю відповідно до вимог ч. 3 ст. 169 КПК України.
Копію ухвали вручити прокурору та надати іншим заінтересованим особам.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1