судді ОСОБА_1
до вироку Новозаводського районного суду міста Чернігова
від 7 жовтня 2020 року
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на вбивство , тобто на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_3 особою, яка виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин , які не залежали від її волі.
ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.
Не погоджуючись з таким рішенням колегії суддів, висловлюю окрему думку.
Дослідивши всі докази в сукупності , я вважаю, що дії обвинуваченого ОСОБА_2 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 15 КК України , замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Згідно із частиною другою цієї статті , замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Відповідно до ч.2 ст. 24 КК України , прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство.
На необхідності врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій неодноразово звертав увагу Верховний Суд , зокрема у постанові від 17.09.2020 року у справі № 286/4163/19.
Верховний Суд у даній постанові зазначив, що якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.
Із обвинувального акту вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на грунті раптово виниклих неприязних відносин , виникла сварка , в ході якої ОСОБА_2 дістав з кишені куртки розкладний ніж та правою рукою завдав один удар в ліву частину шиї, після чого відразу ж наніс ще один удар ножем в ліву бічну частину грудної клітки. Своїми діями ОСОБА_2 спричинив потерпілому ОСОБА_3 тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани шиї, що відносяться до легких тілесних ушкоджень та проникаючої колото-різаної рани лівої половини грудної клітки з лівостороннім пневмотораксом, що відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя, в момент заподіяння.
Обвинувачений ОСОБА_2 визнав себе винним у тому, що наніс потерпілому розкладним ножем , який мав у кишені, два ножові поранення. Пояснив, що до цього він із потерпілим, з яким давно дружив , разом вживали спиртні напитки. На пропозицію потерпілого, вони йшли до дівчат. По дорозі потерпілий ОСОБА_3 погано висловлювався в сторону його дитини та дружини, з якою не перебував у шлюбі, говорив непристойні речі. Він не стримався, вдарив його ножем у шию, та відразу в тулуб. ОСОБА_4 почав тікати, він побачивши у нього на шиї кров, викинув ніж, та пішов за ним щоб надати допомогу. Але не встиг йому допомогти, оскільки назустріч вийшли люди. Пояснити свою поведінку, та як це сталось, не може, бо був у стані алкогольного сп`яніння. Запевняє що наміру позбавити ОСОБА_3 життя не мав.
Потерпілий ОСОБА_3 пояснив, що із обвинуваченим були друзями. У той день разом випивали, та на його пропозицію пішли до дівчат. По дорозі розмовляли, ОСОБА_2 розповідав про проблеми у сім`ї, сварки не було. Потім ОСОБА_2 вдарив його ножем у шию, він впав, а коли піднявся, ОСОБА_2 стояв навпроти та наніс другий удар , пройшло 2-3 секунди. Після другого удару він став тікати в сторону магазину , ОСОБА_2 йшов за ним на відстані 10-15 метрів.
Свідок ОСОБА_5 показав, що коли із дружиною під`їхав до магазину, назустріч їм біг потерпілий ОСОБА_3 , який руками тримався за шию, через пальці йшла кров. На відстані 10-15 метрів за потерпілим швидким кроком йшов ОСОБА_2 . Він запитав потерпілого що сталось, на що той відповів що його підрізали і у того хлопця є ніж. Він направився у сторону обвинуваченого, останній почав тікати. Коли його із торговим агентом із магазину затримали , при огляді у кишені у нього був маленький складний ніж. Спочатку він агресивно висловлювався на адресу потерпілого, як саме сказати не може , а потім сидів спокійно, почав плакати.
Покази обвинуваченого, потерпілого та свідка узгоджуються між собою та іншими доказами дослідженими судом.
Так, із протоколу затримання слідує, що коли обвинуваченого ОСОБА_2 затримали у нього виявили два ножі.
На мою думку, покази обвинуваченого про те, що він викинув ніж після того, як побачив кров у потерпілого; покази свідка ОСОБА_5 про те, що коли він його разом із торговим агентом із магазину затримав ОСОБА_2 , при огляді у нього був один маленький ніж; протокол пред`явлення речей для впізнання, де потерпілий впізнав ніж яким його вдарив ОСОБА_2 і це не той ніж, який виявив свідок, можуть свідчити про те, що ОСОБА_2 не мав умислу на вбивство ОСОБА_3 .
ОСОБА_2 бачив, що потерпілий ОСОБА_3 втікає, бачив у нього на шиї кров, він викинув ніж та йшов за потерпілим мовчки, а коли побачив сторонніх людей почав втікати. Це свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_2 не бажав настання смерті потерпілого.
За таких обставин вважаю, що дії ОСОБА_2 необхідно було перекваліфікувати із ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 121 КК України.
Суддя ОСОБА_1