Номер провадження: 11-кп/813/1278/20
Номер справи місцевого суду: 496/357/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 11 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001007 від 5.09.2017 року, відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Рибниця респ. Молдова, українця, громадянина України, який має середню освіту, одруженого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених
обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 11 лютого 2020 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 був звільнений від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 1 рік із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України:періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання.
Вирішено питання з речовими доказами, процесуальними витратами та заходами забезпечення у кримінальному провадженні.
Оскаржуваним вироком встановлено, що ОСОБА_8 04 вересня 2017 року близько 19 год. 30 хв. на 14 км + 600 м. автодороги «Одеса Кучургани», в межах населеного пункту с. Радісне Біляївського району Одеської області, керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись з боку СП №1 у напрямку с. Кучургани, на прямій ділянці дороги, не був уважним, не обрав безпечної швидкості руху, не контролюючи в повному обсязі рух транспортного засобу, не впорався з керуванням автомобіля, в результаті чого допустив виїзд в подальшому керованого ним автомобіля марки «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 на смугу зустрічного руху, чим порушив вимоги п.п. 1.5., 2.3. «б», 10.1., 12.1., 12.3, 12.4 «Правил дорожнього руху» України, в результаті чого допустив наїзд передньою правою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з подальшим закиданням його тіла на вітрове скло, який перетинав проїзджу частину з права на ліво по ходу руху вказаного транспортного засобу. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, які відповідно п. 2.1.3.б. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя.
Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала
Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію його дій, просив скасувати оскаржуваний вирок суду в частині призначеного додаткового покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким залишити йому право керування транспортними засобами.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що позбавлення права керування транспортним засобом залишає його родину без засобів для існування, оскільки на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей.

ОСОБА_8 просив врахувати, що він свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, після ДТП надав потерпілому першу медичну допомогу та в подальшому надав матеріальну допомогу. Сім`я потерпілого не має до нього матеріальних та моральних претензій.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, причин неприбуття не повідомив, з клопотанням про відкладення судового розгляду не звертався.

Приймаючи до уваги той факт, що в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, а апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для повідомлення обвинуваченого про час та місце судового засідання, апеляційний суд, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу, за його відсутності.

Прокурор ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку прокурора, дослідивши матеріали, що характеризують особу обвинуваченого та доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що при призначенні покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував пом`якшуючих обставин, а тому необґрунтовано призначив йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом строком на 1 рік, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

У роз`ясненнях, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 (з наступними змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.1, 2 ст.286, 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.

Як вбачається з оскарженого вироку суду першої інстанції, при призначенні ОСОБА_8 основного покарання та вирішенні питання щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, особи винного, який визнав свою вину, вперше притягується до кримінальної відповідальності, по місцю проживання характеризується посередньо, відсутність претензій матеріального та морального характеру у законного представника потерпілого, обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Разом з тим, суд першої інстанції критично оцінив доводи сторони захисту та обвинуваченого щодо працевлаштування ОСОБА_8 та зазначив, що вони не ґрунтуються на будь-яких доказах.

В свою чергу апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що позбавлення права керування транспортним засобом залишає його родину без засобів до існування, оскільки на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, з огляду на таке.

З матеріалів доданих до апеляційної скарги вбачаються свідоцтва про народження дітей: ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком яких є обвинувачений ОСОБА_8 .

Разом з тим, ОСОБА_8 не надав жодних доказів про те, що він офіційно працевлаштований, а автомобіль є джерелом отримання доходів.

Апеляційний суд вважає, що позитивна характеристика обвинуваченого, визнання вини, щире каяття та те, що після ДТП він надав потерпілому першу медичну допомогу - не можуть бути визнані мотивованими підставами для незастосування до ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд зазначає, що попри відсутність претензій сім`ї потерпілого до обвинуваченого, злочин, який вчинений ОСОБА_8 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху. Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Також необхідно зазначити, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, апеляційний суд не вбачає порушень закону при призначенні ОСОБА_8 судом першої інстанції додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, оскільки висновок суду є належним чином вмотивованим.

Апеляційний суд враховує, що дії ОСОБА_8 були направлені на грубе порушення правил безпеки дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки автомобіля, а також те, що від вказаних дій малолітній пішохід отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд визнає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність накладення на ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, в межах санкції ч.2 ст.286 КК України.

За таких обставин, апеляційний дійшов висновку, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання, яке є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

Керуючись статтями 370, 372, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 11 лютого 2020 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4