УХВАЛА
КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

2 липня 2020 року місто Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їхнього представника - адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисників - адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

у відкритому судовому засіданні в розташуванні суду розглянула матеріали кримінального провадження № 0003751 відносно ОСОБА_10 , з апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_11 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року, яким

ОСОБА_10 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.м.т. Глеваха Васильківського району Київської області, мешкає за місцем народження, АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, одружений, має повну середню загальну освіту, раніше не судимий,
визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Обвинуваченому ОСОБА_10 в строк відбування покарання зараховано строк його затримання під часдосудового розслідування (з 22.06.2017 року по 23.06.2017 року), а також термін його перебуванням під вартою в ДУ «Київський СІЗО» під час досудового розслідування, а саме з 07.09.2017 року по 05.10.2017 року, всього 31 (тридцять один) день.

Вироком задоволено частково цивільний позов потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та присуджено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 500000 (п`ятсот тисяч) грн. моральної шкоди, та на користь потерпілого ОСОБА_8 500000 (п`ятсот тисяч) грн. моральної шкоди. В решті позовних вимог - відмовлено.

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та подані апеляційні скарги обвинуваченого та захисника, судова колегія, -

Унікальний номер справи № 369/11482/17 Апеляційне провадження:11-кп//824/2431/2019 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_13 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_10 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, яке він вчинив за наступних обставин.

22 червня 2017 року, близько 11 години 30 хвилин, водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21134», д/н НОМЕР_1 , гальмівна система якого перебувала у технічно несправному стані, рухаючись в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області по вул. Київській зі сторони с. Крюківщина в напрямку с. Нове Києво-Святошинського району Київської області, перевищуючи допустиму швидкість, на нерегульованому перехресті вулиць Київської та Івана Франка, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не надав переваги в русі малолітньому велосипедисту ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка виїхала з вулиці Франка та перетинала проїзну частину вул. Київської справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, під час виникнення небезпеки для руху не вжив заходів для зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля аж до повної його зупинки, внаслідок чого здійснив зіткнення з велосипедом «Неrcules» під керуванням малолітньої ОСОБА_15 . В результаті зіткнення ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження, від яких померла.

Порушення ОСОБА_10 вимог п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, п.п. 12.3, 12.4, 16.12, 31.1 Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті малолітньої ОСОБА_14 .

Не погодившись з вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року щодо ОСОБА_10 , вважаючи його таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення, захисник ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та сам обвинувачений ОСОБА_10 , кожен окремо, подали апеляційні скарги в яких одноголосно просять оскаржений ними вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування апелянти вказують, що суд проводив судовий розгляд упереджено, не об`єктивно і не всебічно, а з обвинувальним ухилом. Надавав перевагу стороні обвинувачення, обмежив сторону захисту в можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема позбавив можливості подавати захистом докази та не надавав стороні захисту можливості довести та обґрунтувати свою позицію.

Так, апелянти вважають, що судом 1) були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які вбачають у тім, що обвинувальний вирок ґрунтується на протоколі огляду місця події від 22 червня 2017 року та показаннях свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 .

При цьому вони акцентують увагу на тому, що протокол огляду місця події не містить інформації про дослідження слідів гальмування, їх ширину, можливе їх залишення іншим певним транспортним засобом, неможливо твердити про належність всіх зафіксованих у цьому протоколі слідів саме автомобілю під керуванням водія ОСОБА_10 .

Сторона захисту в ході судового розгляду наголошувала на цих обставинах, але судом першої інстанції ця інформація не перевірялась.

При перевірці технічної можливості попередження наїзду на велосипедиста експертним шляхом, вказують апелянти, експерт ОСОБА_18 у своєму висновку від 6 жовтня 2017 року № 12-1/1958 виходив з довжини другого, сумнівного для сторони захисту, сліду гальмування в 27 метрів, в той час, як в протоколі огляду місця події значиться, що ця довжина складає 21,7 метра, і ця помилка істотно вплинула на результат встановлення швидкості, отож і всього дослідження. В ході допиту в суді першої інстанції причина цих розбіжностей з`ясована не була.

З цих підстав апелянти просять, обґрунтовуючи положеннями ч. 2 ст. 86; ч. ч. 3 та 5 ст. 101 КПК України, визнати вказаний висновок експерта недопустимим доказом.

2) На переконання апелянтів, висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що суперечить положенням п. 3 ч. 1 ст. 411 КПК України, оскільки за наявності суперечливих доказів суд не зазначив чому бере до уваги саме одні докази та відкидає інші.

При цьому вони посилаються на показання самого ОСОБА_10 , підтверджені показаннями свідка - очевидця події ОСОБА_19 щодо швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_10 і піддають сумнівам показання свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , акцентуючи увагу на тому, що їхні показання не узгоджуються також і з висновками експерта, який за відсутністю на підошвах взуття потерпілої ОСОБА_14 слідів тертя неспростовно встановив, що вона в момент наїзду не стояла і ноги її не були опорними і не перебували на твердому дорожньому покритті.

Вказують апелянти також на те, що в протоколі огляду місця події та схемі до нього відсутні підписи учасника досліджуваної події ОСОБА_10 , хоча він перебував на місці події під час проведення огляду цього місця.

Звертають увагу апелянти також на відсутність в протоколі огляду місця події відомостей про дорожні знаки на місці пригоди, які свідчили про те, що вулиця Івана Франка була другорядною по відношенню до вулиці Київської, про що сторона захисту відомості надавала, але суд не взяв їх до уваги.

3) На цих підставах, а також посилаючись на положення ст. ст. 9, 21, 22 КПК України, ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України апелянти і просять, скасувавши вирок, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, виступи захисника ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_20 на підтримку апеляційних вимог, потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їхнього представника - адвоката ОСОБА_9 та прокурора - проти можливості їх задоволення, дослідивши докази у визначених межах, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, повторно дослідженими доказами та письмовими запереченнями представника потерпілих на апеляційні скарги, судова колегія визнає наступне.

Всупереч міркуванням апелянтів, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження були отримані в результаті всебічного, об`єктивного, неупередженого та повного дослідження наданих учасниками кримінального провадження суперечливих доказів, у тому числі й покладених в основу апеляційних скарг.

Ці докази суд досить повно та правильно виклав у вироку, проаналізував їх в сукупності, оцінив у плані належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів, визнаних достовірними, - визнав достатньою для висновків по суті кримінального провадження.

Вказані висновки суд переконливо обґрунтував та вмотивував у вироку, а тому колегія суддів, в тому числі і в результаті перевірки їх безпосередньо в апеляційному засіданні, з ними погоджується.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування (т. 1, а. с. 9) стороні захисту 11 жовтня 2017 року було повідомлено про завершення досудового розслідування, відкрито матеріали цього розслідування та надано доступ до них.

20 числа того ж місяця обвинувачений ОСОБА_10 і його захисники - адвокати ОСОБА_21 та ОСОБА_22 отримали копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування і цивільного позову (т. 1, а. с. 12).

23 жовтня 2017 року було проведене підготовче засідання, в результаті якого кримінальне провадження було призначене до розгляду на 1030 годину 1 листопада 2017 року.

У цьому засіданні, крім інших учасників кримінального провадження, брали участь обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник - адвокат ОСОБА_21 , при цьому заперечень щодо проведення підготовчого засідання без участі захисника - адвоката ОСОБА_22 у них не було (т. 1, а. с. 112-118; 119-120) .

В цьому засіданні, крім інших питань, були заслухані клопотання учасників судового провадження, в тому числі прокурора та сторони захисту, які отримали належне вирішення.

Розгляд кримінального провадження по суті розпочався 1 листопада 2017 року, за участі, в тому числі, обвинуваченого і захисника ОСОБА_21 , які заперечень щодо продовження розгляду за відсутності захисника ОСОБА_22 не мали.

Під час цього судового засідання, крім інших дій, були проведені допити потерпілих, в ході яких сторона захисту ніяких обмежень щодо участі в дослідженні доказів не мала, клопотань не заявляла (т. 1, а. с. 128-133)

В наступному засіданні від 14 грудня 2017 року, крім інших учасників судового розгляду, в ньому брали участь обвинувачений ОСОБА_10 та захисник - адвокат ОСОБА_22 (т. 1, а. с. 140-141), сторона захисту жодних клопотань не заявляла, брала участь в дослідженні доказів, в можливості задавати запитання, заявляти клопотання обмежена не була. Аналогічно були проведені і судові засідання 2 лютого 2018 року (т. 1, а. с. 144-146) та другого березня того ж року(т.1, а. с. 162-166), ніяких обмежень права на захист не встановлено.

Судове засідання 21 березня 2018 року було відкладене через неявку свідка ОСОБА_19 .

В наступному судовому засіданні, яке відбувалося 16 квітня 2018 року, крім інших учасників судового розгляду, брали участь захисник адвокат ОСОБА_22 та обвинувачений ОСОБА_10 , які були обмежені в можливості здійснювати захист належним чином. При цьому обвинувачений відмовився від подальшої участі в справі захисника ОСОБА_22 , заявив, що буде в цьому засіданні захищати свої інтереси самостійно,в наступному засіданні прийматиме участь інший захисник, з яким у нього укладено угоду.

В цьому засіданні були допитані низка свідків, у тому числі й свідок ОСОБА_19 , ніяких обмежень щодо участі в допитах свідків учасники судового провадження не мали, обвинувачений клопотань не заявляв (т. 1, а. с. 176-181).

Судове засідання 16 травня 2018 року було відкладене через неявку обвинуваченого (т. 1, а. с. 189).

В судовому засіданні брав участь, крім інших, захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_23 , який заявив клопотання про відкладення розгляду для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, що, після розгляду та залишення без задоволення клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу обвинуваченому, було задоволене.

В засіданні від 24 липня 2018 року брали участь захисники ОСОБА_23 та ОСОБА_21 , від участі яких обвинувачений відмовився і заявив про готовність у цьому судовому засіданні здійснювати свій захист самостійно, що й було зроблено. При цьому обвинувачений заявив клопотання, зауважив неналежну поведінку присутніх в залі судових засідань, висловив міркування щодо клопотання прокурора (т. 1, а. с. 224-230).

Наступне засідання суду фактично не відбулося, оскільки представником потерпілих було заявлено відвід головуючому (т. 1, а. с. 238), і в цьому засіданні обвинувачений виступав самостійно, без захисника.

Заява про відвід була залишена без задоволення (т. 1, а. с. 239), однак слідом за цим головуючий заявив про самовідвід (т. 1, а. с. 240-241), яка була задоволена ухвалою від 10 вересня 2018 року (т. 1, а. с. 247)

В судовому засіданні 14 вересня 2018 року новий склад суду прийняв після обговорення рішення про продовження судового розгляду без його відновлення, вирішив клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому, при цьому останній заявив, що послугами захисника - адвоката не бажає користуватися, буде захищати себе самостійно. (т. 4, а. с. 1, 2-3, 4).

Судові засідання 19 та 23 жовтня 2018 року фактично не відбулися через неявку викликаних для допитів експертів, в цих засіданнях ОСОБА_10 захищав свої інтереси самостійно (т. 4, а. с. 10, 12).

В судовому засіданні 12 листопада 2018 року обвинувачений також захищав себе самостійно, в цьому засіданні були допитані експерти ОСОБА_18 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 . При цьому обвинувачений не був обмежений в можливості брати участь в допитах, чим він і скористався, крім того, він висловлював свою позицію щодо поставлених питань головуючим і заявлених клопотань прокурора та представника потерпілих, сам клопотань не заявляв (т. 4, а. с. 30-32).

В наступному засіданні від 9 січня 2019 року обвинувачений заявив клопотання про призначення йому захисника з числа захисників центру безоплатної вторинної правової допомоги, яке й було задоволене, інших клопотань не заявляв, а також брав участь у дослідженні доказів - допитах експерта та свідка (т. 4, а. с. 42-45, 50).

Судове засідання 15 лютого 2019 року було проведене за участю захисника - адвоката ОСОБА_26 , яка надала доручення Регіонального центру безоплатної вторинної правової допомоги та попередньо ознайомилась з матеріалами кримінального провадження ( т.4, а. с. 51, 52, 53, 57-58), клопотань, в тому числі про повторне дослідження доказів, не заявляла.

В засіданні від 19 березня 2019 року, в якому, крім інших, брали участь обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник - адвокат ОСОБА_26 , був допитаний експерт ОСОБА_27 , крім того, представник потерпілих заявляла клопотання, одне з яких - про долучення роздруківки зняття інформації з телекомунікаційних мереж було задоволено, в задоволенні інших - відмовлено; заявлена низка клопотань захисником - адвокатом ОСОБА_26 , в задоволенні яких суд, вислухавши міркування учасників судового розгляду, відмовив на підставах не доведення доцільності допиту слідчого, проведення повторної експертизи, відсутності в матеріалах кримінального провадження відомостей про здійснення відеозапису під час огляду місця події, а також задовольнив клопотання захисника про відкладення розгляду для отримання та надання додаткових доказів - відомостей про організацію дорожнього руху на тій ділянці дороги (т. 4, а. с . 70 - 73).

Наведене свідчить, зокрема про активну, всупереч твердженням сторони захисту в апеляційному засіданні, позицію захисника - адвоката ОСОБА_26 при здійсненні процесуальних обов`язків.

В засіданні від 19 квітня 2019 року захисник - адвокат ОСОБА_26 відкрила іншим учасникам судового розгляду та заявила клопотання про долучення до матеріалів судової справи додаткових матеріалів, а саме відомостей про організацію дорожнього руху на ділянці вулиць Київської та Івана Франка, які були судом досліджені та долучені до матеріалів справи ( т. 4, а. с. 77, 78-80, 88-89).

В цьому ж засіданні представник потерпілої внесла письмові зміни до цивільного позову в інтересах потерпілих, допитаний обвинувачений, після чого суд з`ясував відсутність в учасників судового розгляду доповнень до судового дослідження доказів і перейшов до судових дебатів, в ході яких, зокрема, виступили також захисник і обвинувачений.

В засіданні 10 червня 2019 року виступив з останнім словом обвинувачений, після чого, по виходу з нарадчої кімнати проголосив вирок (т. 4, а. с. 94).

З наведеного видно, що, всупереч твердженням апелянтів, право на захист обвинуваченого в жодному із засідань порушене не було, всі заявлені обвинуваченим та його захисниками клопотання були розглянуті встановленим порядком та переважно задоволені, суд не обмежував обвинуваченого та його захисників в можливості досліджувати надані стороною обвинувачення та потерпілими і їхнім представником докази, надавати нові докази, давати пояснення по дослідженим доказам тощо.

Про об`єктивність і неупередженість суддів при розгляді кримінального провадження свідчать і ті обставини, що суд, відповідно до норм чинного КПК України,належним чином керував здійсненням судового розгляду, в тому числі і робив зауваження за порушення порядку слухачам в залі судових засідань, і залишав без задоволення клопотання представника потерпілих.

Зауважень на журнали судових засідань від сторони захисту не надходило, в тому числі й після ознайомлення з матеріалами справи (т. 4, а. с. 105).

Отже, твердження апелянтів про істотні порушення норм кримінального процесуального закону, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, є надуманими, нічим не підтвердженими, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Нічим не підтвердженими і такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, є також і твердження апелянтів про неповноту дослідження доказів, зокрема і в частині не з`ясування причин помилкового покладення в основу висновків експерта ОСОБА_18 вихідних даних для розрахунку швидкості автомобіля під керуванням ОСОБА_10 та технічної можливості уникнути ДТП.

Втім, в апеляційному засіданні експерт ОСОБА_18 був допитаний, дав відповідні пояснення з цього приводу, вказавши, що вихідні дані взяв з постанови про призначення експертизи, а не безпосередньо з протоколу огляду місця події та схеми до нього, в цьому ж засіданні вказані протокол та схема були досліджені (т. 3, а. с. 24-31), після чого експерт в засіданні виконав перерахунок і прийшов до висновку, що у разі застосування як вихідного показника другого гальмівного шляху, після перерви з першим, в 21,7 метри, швидкість руху автомобіля під керуванням водія ОСОБА_10 складала від 68 до 73 км/год., тобто, що експерт особливо підкреслив, в будь-якому разі перевищувала встановлену максимальну швидкість в межах населеного пункту - в 60 км/год., і навіть ця швидкість давала водієві ОСОБА_10 технічну можливість уникнути того, що сталося у разі виконання ним вимог п. п. 12.3; 12.4; 16.12; 31.1 Правил дорожнього руху, і саме невиконання водієм ОСОБА_10 вказаних правил перебуває у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією, що потягла смерть малолітньої потерпілої.

Отже, наполягав експерт, не зважаючи на допущену похибку при виконанні експертизи, по суті його висновки є правильними (т. 1, а. с. 90-105).

Оцінюючи позицію захисту про те, що водій ОСОБА_10 здійснював рух по вулиці Київській, по відношенню до якої вулиця Івана Франка є другорядною, а відтак мав перевагу в русі для малолітньої велосипедиста ОСОБА_14 , для якої він був "поміхою справа", з посиланнями на надану стороною захисту в засідання суду першої інстанції відповіддю Департаменту регіонального розвитку Київської обласної державної адміністрації, суд першої інстанції вказав на те, що в цій же відповіді прямо зазначено, що дислокація технічних засобів регулювання дорожнього руху (в тому числі дорожніх знаків), фіксується працівниками Національної поліції під час складання матеріалів дорожньо-транспортної пригоди на місці, оскільки ж в протоколі огляду місця події, схемі до нього та ілюстративних таблицях будь-які знаки не вказані, остільки суд зробив висновок, що зіткнення автомобіля з велосипедом відбулося в умовах нерегульованого перехрестя.

Про відсутність в зоні місця події будь-яких знаків, що регулювали б дорожній рух, твердив у суді першої інстанції і свідок ОСОБА_28 , - слідчий, який проводив огляд місця події.

З цим висновком колегія суддів погоджується, безпосередньо дослідивши в апеляційному засіданні протокол огляду місця події та схему до нього (т. 1, а. с. 46-52; т. 2, а. с. 10-15), а також фототаблиці до цього протоколу (т. 2, а. с. 17-18). При цьому на останніх досить чітко видно, що в зоні перехрестя вулиць Київська та Івана Франка відсутні будь-які передбачені правилами дорожнього руху дорожні знаки, які визначали б другорядність вулиці Івана Франка порівняно з вулицею Київською.

Має при цьому на увазі судова колегія також і ту обставину, що водій ОСОБА_10 має посвідчення водія категорії "В", видане з 1 березня 2005 року, тобто є водієм з досить значним водійським стажем (т. 2, а. с. 20), а малолітня потерпіла ОСОБА_14 народилась лише ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 2, а. с, 125), тобто на час досліджуваної події їй не виповнилося навіть 14 років.

При цьому ОСОБА_29 побачив, що він і сам не заперечував в засіданнях судів першої та апеляційної інстанції, дівчинку з велосипедом, одразу ж виїжджаючи з заокруглення дороги, звернув увагу, що вона зупинилась на перехресті, поставила одну ногу на проїзну частину, певен, що й вона його бачила, бо в якомусь із моментів вони зустрілись поглядами, але продовжив рух, не змінюючи його напрямку і швидкості.

Таким чином, судова колегія визнає, що ОСОБА_10 легковажно розраховував, що потерпіла не буде здійснювати будь-якого руху до того, як він проїде повз неї; тобто, знаючи, що потерпіла є "дівчинкою", принаймні неповнолітньою, що вона вже доїхала до перехрестя і поставила ногу на проїзну частину, він не виконав, обов`язки, вказані в п. 1.5 - не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; не виконав вимоги п. 2.3 - бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування транспортним засобом на дорозі; вказівки п. 12.3 негайно вжити заходи для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити; вказівки п. 12.4, який забороняє рух транспортних засобів в межах населених пунктів зі швидкістю, що перевищує 60 км/год.; положення п. 16.12 який встановлює обов`язок водія нерейкового транспортного засобу, що рухається на перехресті рівнозначних доріг дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч.

До того ж, всупереч твердженням апелянтів, автомобіль мав несправну гальмівну систему до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, про що свідчать висновки експерта ОСОБА_30 , викладені у висновку від 4 вересня 2017 року № 12-1/1319 (т. 2, а. с. 104-108), чим водій ОСОБА_10 порушив також і вимоги п. 31.1 Правил дорожнього руху.

При цьому, судова колегія відхиляє міркування сторони захисту про те, що ці висновки зроблені не на підставі науково виправданих, як вважають обвинувачений і його захисник, методичних рекомендацій, без перевірки гальмівної системи на спеціальному стенді, бо, як видно з тексту Висновку, в ході експертних досліджень експерт уважно дослідив всі складові частини гальмівної системи, з розбиранням її по деталям, і саме таким чином встановив, що задні колеса при прикладанні зусилля до педалі робочого гальма не блокуються. При детальному дослідженні - встановлено, що гальмівні барабани і колодки правого і лівого заднього колеса вкриті корозією, робочі поверхні поршнів гальмівних циліндрів вкриті корозією та шаром речовини коричневого кольору, видалення поршнів з гальмівних циліндрів потребувало прикладання значного ударного навантаження, тобто на момент експертного дослідження система робочого гальма автомобіля знаходилась в технічно несправному стані через заклинення поршнів робочих гальмівних циліндрів приводу гальм задніх коліс. Наявність нашарувань корозії та речовини коричневого кольору на робочих поверхнях поршнів, робочих циліндрів приводу гальм задніх коліс, робочих поверхнях гальмівних барабанів задніх коліс та фрикційних накладок гальмівних колодок приводу гальм задніх коліс вказує на те, що ця несправність виникла до дорожньо-транспортної пригоди, тобто автомобіль експлуатувався з несправними (заклиненими) робочими гальмівними циліндрами задніх коліс до ДТП Заклинення поршнів робочих гальмівних циліндрів задніх коліс знижує ефективність дії гальм та призводить до збільшення гальмівного шляху транспортного засобу. Водій мав можливість виявити дану несправність в процесі експлуатації автомобіля під час гальмування.

Вказані письмові пояснення експерт переконливо проілюстрував фотографіями (зображення 5 - 18).

В засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_31 був допитаний і підтвердив правильність своїх експертних висновків. При цьому обвинувачений та захист не були обмежені в можливості з`ясовувати у експерта всі необхідні обставини.

За висновками експертів, саме вказані порушення правил дорожнього руху водієм ОСОБА_10 перебувають у прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали, тобто здійснення ним наїзду на малолітню ОСОБА_14 , спричинення їй тілесних ушкоджень, від яких вона на місці події померла.

Оскільки ці висновки зроблені компетентними кваліфікованими не зацікавленими у справі експертами, узгоджуються між собою та з іншими дослідженими в суді першої інстанції доказами, в тому числі й показаннями свідків - очевидців того, що сталося, остільки судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про належність, допустимість, достовірність вказаних доказів і їх достатність в сукупності для висновку про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Всупереч міркуванням обвинуваченого та його захисника, в тому числі й висловлених в апеляційних скаргах та апеляційному засіданні, висновки експертів не суперечать в головних деталях з показаннями свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 .

При цьому, свідок ОСОБА_16 ствердила, що перед наїздом її сестра тримала велосипед двома руками, не рухалась, стояла на тротуарному бордюрі, а велосипед тримала під бордюром, тобто, на проїзній частині.

Ці показання в цілому узгоджуються з показаннями самого водія ОСОБА_10 , відповідно до яких ОСОБА_14 перед зіткненням однією ногою стояла на проїзній частині, а другу перекинула через раму велосипеда, та й з показаннями свідка ОСОБА_32 , за якими дівчинка ( ОСОБА_14 ), стояла правою ногою на тротуарі, а лівою - на проїзній частині.

Тобто, кожен із учасників - очевидців досліджуваної поді запам`ятав сам момент до зіткнення, а не момент зіткнення, до того ж, свідок ОСОБА_16 перебувала в декількох метрах позаду ОСОБА_14 , і на момент зіткнення, відповідно, сестру від неї прикривала автомашина під керуванням водія ОСОБА_10 , а свідок ОСОБА_17 самого моменту зіткнення не бачила, лише чула скрегіт та звук гальм.

Ці обставини пояснюють також і гадану апелянтами суперечність між показаннями свідків і висновками експерта щодо відсутності слідів тертя внаслідок зіткнення на підошвах взуття потерпілої.

Не має істотного значення та й спростовується матеріалами кримінального провадження, в тому числі показаннями самого ОСОБА_10 , і його ж поясненнями в апеляційному засіданні, свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , зауваження апелянтів щодо того, що ОСОБА_10 перебував на місці події після зіткнення, але як учасник огляду місця події не вказаний і його підписи в протоколі та схемі до нього відсутні.

Адже насправді, вказані вище свідки в апеляційному засіданні однозначно ствердили, що ОСОБА_10 проявляв агресивність, вів себе неадекватно, потім усамітнився в своєму автомобілі, тобто, він і реально участі в огляді місця події не брав, отже будь-яких підстав вносити його прізвище в протокол як учасника слідчої дії, отримувати його підписи в цьому протоколі та схемі до нього, у слідчого не було.

Тим часом, відповідно до ч. 3 ст. 237 КПК України, яка регламентує порядок проведення огляду, запрошення потерпілого, підозрюваного, захисника та інших учасників кримінального провадження є правом, а не обов`язком слідчого.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визнав показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_32 достовірними і поклав їх в основу висновку про винуватість в ДТП саме ОСОБА_10 .

Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і твердження апелянтів про те, що суд відхилив показання свідка ОСОБА_19 , але помилково визнав достовірними висновки експерта - автотехніка, які побудовані з використанням показань свідка ОСОБА_19 , і вже з цієї причин вказані висновки також належало відхилити.

Насправді, суд у вироку відхилив показання свідка ОСОБА_19 лише в частині його особистих, нічим не підтверджених, суб`єктивних вражень щодо швидкості руху автомобіля під керуванням водія ОСОБА_10 та винуватців досліджуваної події, а в решті не відхиляв, навпаки, поклавши в основу вироку показання цього свідка, які стосувалися відстані, з якої свідок побачив автомобіль ОСОБА_10 , відстані, з якої він же побачив потерпілу ОСОБА_14 з велосипедом, бо саме ці його показання, в тому числі дані і в ході слідчого експерименту за його участю, проведеного під час досудового розслідування узгоджувалися з іншими доказами, зокрема місцями виявлення рюкзака потерпілої, слідів осипу скла, гальмівних слідів автомобіля, слідів крові тощо, і відстанями між цими доказами та їх прив`язки до елементів дороги, які були зафіксовані в протоколі огляду місця події, схемі та фотографіях до нього.

Саме в цій частині показання свідка ОСОБА_19 і були використані експертом при проведенні експертного дослідження, нарівні з іншими згаданими доказами.

Тому колегія суддів ці міркування апелянтів відхиляє, бо рішення суду першої інстанції і в цій частині ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, досліджених судом доказах та відповідає вимогам чинного КПК України.

Що стосується зауважень апелянтів відносно гаданого ними помилкового визначення двох відтинків гальмівного сліду на місці події, а відтак - і помилкового визначення експертами швидкості руху і причин ДТП, їхньої вказівки на "зсув" другого відтинку гальмівного шляху, відображений на схемі, долученій до протоколу огляду місцях події, відсутність гальмівного шляху лівих коліс поруч з гальмівним шляхом правих коліс у другому відтинку, причетність другого сліду гальмівного шляху до іншого транспортного засобу, то ці питання були предметом дослідження експертів, також детально досліджувалися вони і судом першої інстанції.

В апеляційному засіданні колегія суддів переконалась, що, попри відображення на схемі другого відтинку гальмівного шляху зі "зсувом" відносно першого, насправді, як видно з фотографії, долучених до протоколу огляду, другий відтинок гальмівного шляху очевидно є продовженням гальмівного шляху лівих коліс автомобіля під керуванням ОСОБА_10 .

На цьому ж наполягали потерпілі, свідки, в тому числі й свідок ОСОБА_28 , який проводив огляд місця події.

В апеляційному засіданні експерт ОСОБА_18 пояснив, що розрив гальмівного шляху на два відтинки міг утворитися від різних причин, в тому числі і в результаті перерви в гальмуванні після наїзду і будь-якого значення для цілей проведення експертизи та вирішення питання по суті кримінального провадження не має.

З такими висновками судова колегія погоджується, а тому відхиляє доводи апелянтів і в цій частині, оскільки вони є їхніми власними здогадками та припущеннями, які не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та нічим не підтвердженні, маючи також на увазі, що протягом тривалого часу, а фактично, на час апеляційного розгляду - більш ніж трьох років, сторона захисту не була позбавлена можливості самостійно зібрати та надати суду будь-які докази на підтвердження цих міркувань, але не спромоглася того зробити.

Між тим, відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим кодексом; рівність прав сторін кримінального провадження на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, а ч. 3 ст. 93 КПК України визначає процесуальний механізм реалізації цих прав.

Твердження апелянтів про те, що суд першої інстанції, за наявності суперечливих доказів не зазначив чому бере до уваги саме одні докази та відкидає інші суперечить самому тексту вироку, в якому суд чітко і досить детально вказав, чому саме визнає належними, допустимими і достовірними показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_28 , ОСОБА_38 , в якій частині визнає такими ж показання свідка ОСОБА_19 і в якій - відхиляє його показання; чому визнає належними, допустимими та достовірними висновки експертів та показання експертів ОСОБА_30 , ОСОБА_25 , ОСОБА_18 в суді, а сукупність цих, та інших, досліджених судом, доказів в їх сукупності - і достатніми для висновків по суті кримінального провадження, та, підсумовуючи ці свої висновки, визнав показання обвинуваченого ОСОБА_10 лінією його захисту, яка не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи в суді та спростована дослідженими судом доказами.

Це рішення суд першої інстанції у вироку переконливо вмотивував та обґрунтував, а тому, з урахуванням безпосередньо досліджених доказів в апеляційному засіданні, колегія суддів з ним погоджується.

Правильним є і висновок суду першої інстанції щодо юридичної кваліфікації скоєного ОСОБА_10 за ч.2 ст. 286 КК України, бо він, керуючи транспортним засобом, порушивши правила п. п. 1.5; 2.3., пп. "б"; 12.3., пп."б";12.4; 131.1 Правил дорожнього руху України, здійснив зіткнення з велосипедистом - малолітньою ОСОБА_14 , внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження, що спричинило її смерть на місці події.

Апеляційні вимоги щодо призначення нового розгляду в суді першої інстанції не ґрунтуються на положеннях ст. 412, п. п. 2, 3, 4, 54, 6, 7; ст. 415 КПК України, нічим не підтверджені, спростовуються раніше вказаними доказами, а тому не можуть бути задоволені.

Вирішуючи питання про вид та міру основного і додаткового покарання, яке належить визначити ОСОБА_10 за скоєне, суд першої інстанції взяв до уваги, що обвинувачений раніше не судимий, за місцем проживання зарекомендував себе з позитивної сторони, на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів не перебуває, обставини, які обтяжували б чи пом`якшували покарання у справі відсутні.

Врахував суд також характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, по закону віднесено до категорії тяжких злочинів.

На цих підставах суд визнав за необхідне призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України та не знайшов підстав для його звільнення від відбування основного і додаткового покарання.

В апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника питання щодо можливого пом`якшення призначеного покарання не ставилось, ніхто в апеляційному засіданні про таке не просив, тільки виступаючи з останнім словом перед судовою колегією обвинувачений висловився, що вважає призначене йому покарання занадто суворим.

Попри недоліки стилю викладення судом першої інстанції мотивів прийнятого рішення в цій частині, судова колегія з ним погоджується з наступних міркувань.

ОСОБА_10 допустив декілька умисних грубих порушень Правил дорожнього руху, при цьому технічно несправним автомобілем - з несправною гальмівною системою, тобто неробочими гальмами на обидва задні колеса - він керував впродовж тривалого часу; проявив легковажність і самовпевненість у цій конкретній дорожній ситуації, не врахувавши, що іншим учасником дорожнього руху є малолітня дівчинка, і ця обставина вимагає від нього особливої уваги та обережності; одразу після того, що сталося, він не лише не намагався залагодити ситуацію, але, як видно зі справи, і це прямо вказано у вироку, проявляв агресивність до родичів загиблої та свідків, в тому числі не змінилась його поведінка і в подальшому; в результаті скоєного настали винятково тяжкі наслідки - смерть малолітньої потерпілої.

На цих підставах, призначення ОСОБА_10 максимально можливого основного та додаткового покарання не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості і приводів та підстав для пом`якшення цього покарання судова колегія не вбачає.

Цивільний позов потерпілих вирішено відповідно до закону, окремо в апеляційних скаргах та під час апеляційного розгляду питання до дослідження цієї частини оскарженого судового рішення ніким з його учасників не ставилась, а тому судова колегія рішення суду в цій частині не досліджує,не оцінює та погоджується з ним.

Отже, не знаходячи приводів та підстав для зміни чи скасування вироку, визнаючи його законним, обгрунтованим та вмотивованим, судова колегія в задоволенні апеляційних вимог відмовляє, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 - залишає без змін.

В силу вказаного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги захисника - адвоката ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року відносно ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: