ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1877/20 Справа № 206/5148/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000623 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року щодо:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Макіївка Донецької області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз:
-14.06.2017 року Дніпропетровським районним судом за ст.15 ч.3, ст.185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 вирок змінено в частині призначення покарання та засуджено до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнено з іспитовим строком на 2 роки ;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04листопада 2019 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років обмеження волі.
Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, покарання, обране ОСОБА_8 за даним вироком, поглинуто покаранням, обраним йому же за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року, і остаточно визначено до відбування покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з 25.07.2018 року.
Також судом вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 09 серпня 2016 року близько 22 години 00 хвилин, керуючи технічно справним транспортним засобом мотоциклом марки Дніпро-11, реєстраційний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , рухався по вул.Рощинській з боку вул. Дитинства в напрямку вул. Сержанта Литвищенко в м. Дніпро.
В процесі руху обвинувачений ОСОБА_8 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, не врахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати можливість постійно контролювати його рух і безпечно управляти їм, внаслідок чого втратив контроль над керуванням керованого ним мотоцикла Дніпро-11 реєстраційний знак НОМЕР_2 на Т образному перехресті з вул. Сержанта Литвищенка в районі будинку №102, виїхав на узбіччя та скоїв наїзд на дерево. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру мотоцикла Дніпро-11, реєстраційний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_11 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла:
- забійної рани в тім`яній області по центру;
- закритого перелому виличної кістки ліворуч з синцем на нижній повіці лівого ока з переходом в виличну область та далі на ліву щоку;
- закритого перелому лівої променевої кістки у нижній третині, які згідно висновку судово-медичної експертизи №3262е від 25 серпня 2016 року відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день).
Порушення правил безпеки дорожнього руху згідно висновку судово-автотехнічного експерта №5/10.1-784 від 26.08.2016 року виразилося в тому, що водій ОСОБА_8 , керуючи мотоциклом Дніпро-11 реєстраційний знак НОМЕР_1 , порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України, який свідчить, що При виборі в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, невиконання яких знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що наступили.

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 3 років обмеження волі.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2019 року, остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі.
Зарахувати у строк відбуття покарання частину відбутого покарання за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2019 року з 25.07.2018 року по 04.11.2019 року.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив ОСОБА_8 відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці, проте всупереч вимогам закону не зарахував покарання, відбуте повністю або частково за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2019 року, оскільки ОСОБА_8 почав відбувати покарання за попереднім вироком з 25.07.2018 року, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Тобто, вважає, що в даному випадку зарахуванню підлягає період з 25.07.2018 року по 04.11.2019 року.

- захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що судом першої інстанції фактично повністю відкинуто позицію ОСОБА_8 стосовно того, що саме дії працівників поліції, які його переслідували і призвели до дорожньо-транспортної пригоди, в якій потерпіла ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження. В той же час суд першої інстанції повністю поклався на показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які заперечували, що їх дії в певній мірі також призвели до дорожньо-транспортної пригоди, яка розглядалася в суді. Проте, зазначені свідки, які є працівниками поліції, на думку апелянта, вказували на зазначені обставини таким чином, що б зняти із себе будь-яку підозру у причетності до ДТП.
Крім того захисник вказує, що судом не було отримано свідчень від ключового учасника дорожньо-транспортної пригоди потерпілої ОСОБА_11 , хоча свідчення саме цієї особи і мають основне значення щодо підтвердження чи спростування позиції обвинуваченого ОСОБА_8 .

Також на оскаржуваний вирок суду була подана апеляційна скарга і обвинуваченим ОСОБА_8 , в якій він просив вирок скасувати, а кримінальне провадження відносно нього направити на новий судовий розгляд.
12 жовтня 2020 року до початку судового розгляду в Дніпровському апеляційному суді обвинуваченим ОСОБА_8 було заявлено клопотання про відмову від своєї апеляційної скарги на підставі ч. 1 ст. 403 КПК України, інші учасники судового провадження не заперечували проти даного клопотання.
У зв`язку з наведеним вищезазначена апеляційна скарга не розглядається апеляційним судом під час перегляду в апеляційному порядку вироку Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечувала проти задоволення апеляції сторони захисту.
Обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Посилання в апеляційній скарзі сторони захисту на те, що судове слідство у справі проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необґрунтованими.
Матеріалами провадження підтверджено, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено. Відповідно не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження.
Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, за який він засуджений, підтверджується сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним за ч. 1 ст. 286 КК України у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного злочину за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях учасників судового провадження та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів у викладених висновках суду перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки наведені докази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження, технічного носія інформації фіксування судового провадження та журналу судового засідання встановлено, що суд першої інстанції провів всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосередньо перевірив при судовому розгляді наявні у кримінальному провадженні докази, допитав обвинуваченого, свідків, перевірив письмові докази, яким дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.
На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд обґрунтовано послався на показання під час судового розгляду свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 а також на матеріали письмових документів, а саме: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10.08.2016 року з фототаблицею до нього; висновок судово-медичної експертизи №3262е від 25.08.2016 року про виявлені тілесні ушкодження у потерпілої ОСОБА_11 ; висновок експерта №5/10.1-784 від 26.08.2016 року.
Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального діяння, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються викладені в апеляційній скарзі захисника доводи про те, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, та що у провадженні немає об`єктивних доказів, які вказують на його вину.
Як убачається з матеріалів провадження, свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що 09 серпня 2016 року під час патрулювання в складі поліцейського екіпажу по вул. Рощинська у м. Дніпро, ними був помічений мотоцикл, який у нічний час їхав без світла. Вони із напарником вирішили наздогнати вказаний мотоцикл, однак його водій , побачивши патрульний автомобіль, пришвидшив швидкість та почав від них утікати. Коли швидкість мотоцикла досягла приблизно 90 км на годину , їх автомобіль відстав від мотоцикла. Тоді ж водій мотоцикла на перехресті, що було попереду не пригальмував, не впорався із керуванням та врізався у дерево. Коли вони під`їхали до місця аварії, то побачили чоловіка, який був за кермом, та жінку - пасажира. Вони ж (патрульні) і викликали їм бригаду «швидкої» меддопомоги.
Наведені свідчення узгоджуються і з поясненнями свідка ОСОБА_13 , який суду показав, що 09 серпня 2016 року під час патрулювання на вул. Рощинський в м. Дніпро ними був помічений підозрілий мотоцикл, який в нічний час їхав без світла. На перехресті вулиці Сержанта Литвищенко із вулицею Рощинською водій вказаного мотоцикла не впорався із керуванням та в`їхав у дерево. Коли вони з напарником під`їхали до місця аварії, то викликали бригаду «швидкої» допомоги та слідчого. Ніяких перешкод під час руху обвинуваченому, який керував мотоциклом, ніхто не чинив. Обвинувачений не реагував на вимогу поліції зупинити мотоцикл, пришвидшив швидкість та на перехресті врізався у пеньок дерева.
До того ж, допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 попри невизнання своєї вини у скоєнні даного кримінального правопорушення, пояснив, що у вечірній час 09 серпня 2016 року керував мотоциклом. Разом із ним у колясці мотоцикла їхала мати його співмешканки - ОСОБА_11 . Під час руху він побачив співробітників поліції, які вимагали його зупинитися. У зв`язку з тим, що в нього не було прав, він почав від них утікати. В свою чергу вони почали його наздоганяти та, на перехресті перекривши дорогу, змусили його гальмувати, в результаті чого він врізався у дерево.
Отже, з матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження при скоєнні злочину у показаннях свідків не вбачається. Під час вивчення матеріалів не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідки, які були допитані судом під присягою, з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному кримінальному правопорушенні. Тому колегія суддів не вбачає в діях суду першої інстанції будь-яких порушень законодавства під час відправлення ним правосуддя у даному кримінальному провадженні. А та обставина, що слідство і суд по-іншому оцінюють докази, зокрема, показання свідків, висновки експертизи та інших письмових доказів, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захистом, не свідчить про необ`єктивність слідчих органів і суду, на що є посилання в поданих стороною захисту апеляціях.
Правильність та об`єктивність вищезазначених доказів підтверджується також матеріалами письмових документів, які містяться в матеріалах провадження, а саме:
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10.08.2016 року з фототаблицею до нього, проведеного о 00 годині 20 хвилин, яким була зафіксована обстановка місця дорожньо-транспортної пригоди та складено план-схему до даного протоколу, на якій зазначено напрямок руху мотоцикла, та зафіксовано механічні пошкодження у вигляді деформації переднього захисного щита колеса, пошкодження передньої фари (т. 1 а.п.3-9);
- висновком судово-медичної експертизи №3262е від 25.08.2016 року про те, що у потерпілої ОСОБА_11 виявлені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла: забійної рани в тім`яній області по центру; закритого перелому виличної кістки ліворуч з синцем на нижній повіці лівого ока з переходом у виличну область та далі на ліву щоку; закритого перелому лівої променевої кістки у нижній третині.
Виявлені у неї тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла, спричинені від механічної дії тупих предметів або при ударі об такі, частина яких з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути і виступаючі частини рухомого мотозасобу з послідуючим падінням обстеженої на дорожнє покриття, за умов дорожньо-транспортної пригоди.
Враховуючи характер та локалізацію виявлених у неї тілесних ушкоджень, ступень ознак їх загоєння та дані медичної документації, можливо вказати, що вони отримані не задовго до звернення за медичною допомогою в 6МКЛ, тобто і в термін, на який вказує обстежена та слідчий у постанові.
За своїм характером виявлені у неї тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року термін зрощення кісткової тканини понад 21-ну добу (т. 1 а.п.24,25);
- висновком експерта №5/10.1-784 від 26.08.2016 року, відповідно до якого у даній дорожній обстановці водій мотоцикла «Днепр-11» ОСОБА_8 повинен був діяти згідно вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, де зазначено: « Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним». Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія мотоцикла «Днепр-11» ОСОБА_8 визначалася виконанням ним вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, і у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому їх виконати. При заданому механізмові події, дії водія мотоцикла «Днепр-11» ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходилося в причинному зв`язку з даною ДТП (т. 1 а.п. 56-58).
Вивченням матеріалів справи не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення вищевказаних доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.
Що ж стосується наведених в апеляційній скарзі сторони захисту доводів про те, що судом не були взяті до уваги показання обвинуваченого в частині його непричетності до інкримінованого злочину, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та погоджується з судом першої інстанції, який критично віднісся до відповідних свідчень обвинуваченого та цілком правильно визнав їх такими, що не підтверджуються, а взагалі спростовуються іншими доказами по кримінальному провадженню. Суд апеляційної інстанції також вважає це певною лінією захисту з метою уникнути обвинуваченим кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення.
Колегія суддів повністю погоджується і з висновком суду першої інстанції в частині критичної оцінки показів обвинуваченого стосовно того, що ДТП сталося через створення аварійної ситуації водієм поліцейського автомобіля, який його переслідував, оскільки дійсно на підставі досліджених доказів чітко встановлено, що суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху виключно водієм ОСОБА_8 , і саме дії обвинуваченого, які не відповідали вимогам п.12.1 ПДР України знаходяться у причинному зв`язку з настанням ДТП, у разі дотримання яких обвинувачений мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків.
Позицію ж захисту щодо наявності підстав для закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю в заяві ОСОБА_11 про залучення її до кримінального провадження в якості потерпілої її власного підпису, а також у зв`язку з тим, що останню не було допитано під час судового розгляду, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, правомірно визнав неспроможною з наступних підстав.
Так, відповідно до статті 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого. Якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок. Положення цієї частини не поширюються на провадження, яке може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого (кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, постановою слідчого ОСОБА_14 ОСОБА_11 було залучено до провадження в якості потерпілої та останній вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Також слідчим було проведено ряд процесуальних дій - 10.08.2016 року - допит потерпілої ОСОБА_11 , 07.09.2016 року повідомлено потерпілій про суть підозри та про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів, а отже, колегія судів вважає, що процесуальний статус ОСОБА_11 , як потерпілої, в даному кримінальному провадженні визначено у відповідності до вимог кримінально-процесуального законодавства, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Апеляційним переглядом встановлено, що судом першої інстанції під час судового розгляду неодноразово відкладався розгляд справи з метою забезпечення явки потерпілої та її допиту, на чому наполягали як сторона обвинувачення, так і сторона захисту. 10.12.2018 року потерпіла ОСОБА_11 з`явилася до суду, отримала пам`ятку про права та обов`язки, про що склала відповідну розписку, засвідчивши власним підписом (Т.2, а.п.163). Але судове засідання було відкладено на 16:00 годину 26.12.2018 року у зв`язку з неявкою захисника та не доставленням обвинуваченого, про що потерпіла ОСОБА_11 була повідомлена належним чином, і цей факт також підтверджується розпискою останньої, наявної в матеріалах справи (Т.2, а.п.166). Цього ж дня, 10.12.2018 року, ОСОБА_11 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська подала заяву, в якій просила розгляд справи відносно ОСОБА_8 проводити без її участі, та зазначала, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має (Т.2, а.п.167).
Згідно зі ст. 325 КПК України якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.
Таким чином, з огляду на приписи ч.3 ст. 140 КПК України, згідно з якою до потерпілого у кримінальному провадженні привід не може бути застосований, враховуючи, що потерпілу не було допитано в судовому засіданні з поважних причин, оскільки тоді розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою захисника та не доставленням обвинуваченого, прокурором явку ОСОБА_11 забезпечено не було, перебування останньої учасникам кримінального провадження невідомо, а також беручи до уваги заяву потерпілої про розгляд справи за її відсутності в контексті диспозиції статті 56 КК України в частині того, що брати участь у судовому провадженні є правом потерпілого, а не його обов`язком, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку судом першої інстанції було прийнято цілком вірне та обгрунтоване рішення про здійснення судового розгляду за відсутності ОСОБА_11 на підставі ст. 325 КПК України, а тому доводи захисника стосовно скасування оскаржувного вироку з цих підстав є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.
Аналізуючи позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , співставляючи її з обвинуваченням, що йому інкримінується, а також з показами учасників судового провадження та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів робить висновок про те, що вищезазначені покази та інші наведені судом докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних. Зазначені докази винуватості ОСОБА_8 є такими, що доповнюють одне одного, є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції та нормам КПК України.
З урахуванням наведеного, виходячи з того, що доводи захисника не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження доказами у всій своїй сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги останнього про необхідність скасування вироку як винесеного з суттєвими порушеннями процесуальних норм та подальшого закриття кримінального провадження, на що є посилання у поданій апеляції, задоволенню не підлягають.
Колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення злочину, суд дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_8 невмотивовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав. Тому доводи захисника є необґрунтованими, оскільки на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку злочину.
Що ж стосується призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
З огляду на матеріали кримінального провадження, суд при призначенні покарання обвинуваченому в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, за місцем мешкання характеризується задовільно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції статті у вигляді обмеження волі на строк 3 роки, без застосування додаткового покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки ОСОБА_8 взагалі не має прав на керування транспортними засобами, що унеможливлює призначення цього покарання.
Також суд цілком правильно призначив обвинуваченому ОСОБА_8 остаточне покарання згідно з ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання за даним вироком більш суворим за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року у вигляді 4 років 3 місяців позбавлення волі, з чим повністю погоджується і суд апеляційної інстанції та вважає апеляційні вимоги прокурора в цій частині неспроможними з огляду на наступне.
Так, прокурор в мотивувальній частині своєї апеляції погоджується з судом першої інстанції та зазначає про те, що суд обгрунтовано визначив ОСОБА_8 в даному випадку остаточне покарання відповідно до ч.4 ст.70 КК України, але вважає, що вирок підлягає зміні в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Разом з цим в прохальній частині скарги апелянт просить вирок скасувати, а остаточне покарання призначити обвинуваченому відповідно до ч. 4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2019 року у вигляді 4 років 3 місяців позбавлення волі, хоча тільки самим вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2019 року ОСОБА_8 було призначено остаточне покарання у вигляді 4 років 3 місяців позбавлення волі, а з урахуванням принципу часткового складання покарань, зазначеного прокурором в апеляції, остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на той самий строк не можливим з огляду на приписи КК України.
Таким чином, на думку колегії суддів, вимоги кримінального закону суд першої інстанції виконав і належним чином обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання. Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними документами. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу ОСОБА_8 , й призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Що ж стосується посилання прокурора не зарахування судом першої інстанції до остаточного покарання, призначеного ОСОБА_8 на підставі ч.4 ст. 70 КК України, покарання, відбутого повністю або частково за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2019 року, апеляційний суд приходить до висновку, що цей факт хоча і є слушним, але не в даному конкретному випадку жодним чином не перешкодив суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому й не є підставою для скасування судового рішення, про що йдеться в апеляційній скарзі прокурора. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в разі потреби зазначене спірне питання може бути вирішено судом відповідно до ст. 537 КПК під час виконання вироку.
Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги в даному кримінальному провадженні такими, що не підлягають задоволенню.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його судовому розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

______________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4