Провадження № 11-кп/824/1092/2020 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія ч. 1 ст. 121 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, узбека, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає у АДРЕСА_2 , офіційно не працює, одруженого, з середньою освітою, раніше судимого:
-вироком Подільського районного суду м. Києві від 30 липня 1996 року за ст.ст. 86-1, 44, ч. 2 ст. 140, 17, ч. 3 ст. 140, 42 КК України (в редакції 1960 року) на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, вироком Ленінградського районного суду м. Києва від 26 червня 1999 року за ч. 2 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року) на 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна,
-вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2008 року за ч. 2 ст. 187 КК України на 7 років позбавлення волі із конфіскацією майна, що є його особистою власністю,
-вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року за ч. 1 ст. 125 КК України до штрафу в розмірі 680 грн., який ухвалою від 27 грудня 2018 року замінено на 40 годин громадських робіт,

засуджено за ч. ч. 1 ст. 121 КК України до 6 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного цим вироком, повністю приєднано невідбуте покарання, призначене вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року, з урахуванням ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року, якою покарання у виді штрафу в розмірі 680 гривень замінено на 40 годин громадських робіт, остаточно визначено покарання, з урахуванням положень ст. 72 КК України, у виді 6 років 5 днів позбавлення волі.
Вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат,
В С Т А Н О В И Л А:
За вироком, 29 вересня 2018 року близько 03 год. 00 хв., ОСОБА_7 спільно із своїми знайомими проводив дозвілля та знаходився біля магазину «АТБ», поряд з буд. 15 по вул. Туполєва у м. Києві, де останні вживали алкогольні напої. Також за вказаною адресою знаходився раніше невідомий їм ОСОБА_9 до якого почав чіплятись ОСОБА_7 в результаті чого між останніми виник словесний конфлікт.

В ході вказаного словесного конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 почалась штовханина, в ході якої ОСОБА_7 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відчуваючи до ОСОБА_9 раптово виниклу особисту неприязнь, дістав з кишені свого одягу ніж та маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , усвідомлюючи наслідки своїх дій, умисно наніс останньому один удар вказаним ножем в область грудної клітини справа та два удари вказаним ножем в область правого плеча. З вказаним тілесним ушкодженням ОСОБА_9 було госпіталізовано до Київської міської клінічної лікарні №17, а ОСОБА_7 було затримано працівниками поліції на місці вчинення злочину.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції та перекваліфікувати його дії з ч.1 ст. 121 на ст. 124 КК України. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ст. 121 КК України, оскільки між ним та потерпілим спочатку виникла сварка, яку спровокував потерпілий та переросла в бійку, а тому вважає, що він перевищив межі необхідної оборони.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить змінити вирок суду та перекваліфікувати дії обвинуваченого на ст. 124 КК України, оскільки суд необґрунтовано дійшов висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України. В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказували на те, що потерпілий ОСОБА_9 першим наніс удар ОСОБА_7 і ніж тримав потерпілий у себе в руках, про такі ж обставини події вказував і обвинувачений ОСОБА_7 , проте суд у мотивувальній частині вироку зазначив, що покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 спростовують покази обвинуваченого, про те що він захищався від потерпілого. Підкреслює, що з того моменту коли потерпілий першим вдарив обвинуваченого кулаком в обличчя , а потім з ножем у руці став нападати на нього, у ОСОБА_7 виникло право на необхідну оборону, реалізуючи яке перевищив межі необхідної оборони.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурор, який брав участь при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, зазначав про належність оцінки судом доказів обвинувачення та про безпідставність доводів про перебування ОСОБА_7 у стані необхідної оборони, оскільки не встановлений факт нападу на нього потерпілого , а свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не бачили механізму заподіяння ОСОБА_9 ножових поранень.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Винуватість ОСОБА_7 у умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, за обставин, викладених у вироку, стверджується поясненнями обвинуваченого про те, що під час словесного конфлікту з потерпілим останній першим вдарив його у ліве плече, а він ножем, відібраним у ОСОБА_9 , наніс останньому удар в область ноги, показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про те, що бачили бійку між обвинуваченим та потерпілим, у ході якого ОСОБА_9 отримав ножові поранення, протоколом огляду місця події, яким зафіксовані поблизу магазину «ТрендАутлет» ніж довжиною близько 20 см. та плями речовини бурого кольору, схожі на кров, протоколами проведення слідчих експериментів з потерпілим, обвинуваченим, свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , відеозаписом з камери відеоспостереження з місця події, висновком судово-медичного експерта про те, що у ОСОБА_9 були виявлені дві колото-різані рани в ділянці правовго плеча та проникаюче колото-різане поранення грудної клітки справа, яке за ступенем тяжкості відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, картою виїзду швидкої медичної допомоги , за якою на місці події був виявлений потерпілий з ножовими пораненнями.

Суд надав належну оцінку доказам, наданим стороною обвинувачення, та дійшов вірного висновку про юридичну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України.

Доводи апеляційних скарг про те, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони, на матеріалах кримінального провадження не ґрунтуються.

Як пояснював обвинувачений при апеляційному розгляді потерпілий ОСОБА_9 в ході сварки першим наніс йому удар , а він наносив йому удари, в тому числі і ножем, з мотивів надання йому адекватної відповіді.

Відповідно ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.
Частиною третьою ст.36 КК України передбачено, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння шкоди тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності або обстановці захисту.
З пояснень ОСОБА_14 випливає, що метою його дій не був захист від протиправної поведінки ОСОБА_9 , а тому він не перебував у стані необхідної оборони.
Про те, що ОСОБА_7 не перебував у стані необхідної оборони свідчить і локалізація ножового поранення, що спричинило тяжке тілесне ушкодження, у ділянці спини потерпілого.
Також про відсутність у ОСОБА_7 стану необхідної оборони свідчить і відеозапис з камери спостереження, з якого вбачається, що під час конфлікту саме обвинувачений наступав на потерпілого, а останній відходив від нього з піднятими руками.
Показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , дані суду першої інстанції та зафіксовані у вироку, на які маються посилання у апеляційних скаргах, не свідчать про те, що дії ОСОБА_7 під час конфлікту з потерпілим були направлені на захист його прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
Таким чином, доводи апеляційних скарг правильності висновку суду про наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України не спростовують.
Також матеріалами справи не підтверджується версія обвинуваченного про нанесення ножового поранення потерпілому у ногу, оскільки лікарями швидкої допомоги, що надавали медичну допомогу на місці події та госпіталізували потерпілого, а, в подальшому, і висновком судово-медичного експерта у ОСОБА_9 були виявлені інші колото-різані поранення, у тому числі і на грудній клітці справа у проекції 3-го міжреберного проміжку по лопатковій лінії.
Покарання винному за ч.1 ст.121 КК України судом призначено з дотриманням вимог ст.50,65 КК України з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу ОСОБА_7 , який раніше неодноразово притянувався до кримінальної відповідальності, є судимою особою, вчинив кримінальне правопорушення у період відбування покарання за попереднім вироком, та обставин, що обтяжують покарання у вигляді рецидиву злочинів та вчинення злочинуу стані алкогольного сп`яніння.
Також судом вірно визначено остаточне покарання за сукупністю вироків за приписами ст.71,72 КК України, зокрема шляхом повного приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15.06.2017 року у вигляді штрафу, яке було замінено ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.12.2008 на 40 годин громадських робіт, що набрала законної сили.
Істотних порушень вимог кримінального процессуального законодавства, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.
За таких обставин вирок є законним.
Керуючись ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня отримання її копії.

Суддя: Суддя: Суддя: