У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 листопада 2020 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання старшого слідчий в ОВС відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000468 від 20.10.2020, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст.368, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 189 КК України, погоджене прокурором про арешт тимчасово вилученого майна,-

ВСТАНОВИВ:
Старший слідчий в ОВС відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області майор поліції ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із клопотанням у кримінальному провадженні відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000468 від 20.10.2020, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст.368, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 189 КК України, погоджене прокурором про арешт тимчасово вилученого майна.
Клопотання мотивує тим, що як встановлено досудовим розслідуванням ОСОБА_4 , обіймаючи посаду начальника Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, за попередньою змовою з заступником голови Закарпатської обласної ради ОСОБА_5 , тобто до вчинення злочину домовившись про спільне його вчинення, усвідомлюючи протиправність, караність, суспільну небезпечність своїх дій, а також настання суспільно-небезпечних наслідків, умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, із погрозою застосування насильства над потерпілим, пред`явили незаконну вимогу ОСОБА_6 про передачу їм грошових коштів в розмірі 560 000 гривень, за наступних обставин.
У клопотанні вказано, що ОСОБА_4 , з метою отримання грошових коштів для себе та ОСОБА_5 , з метою виконання злочинного наміру останнього, в період з жовтня місяця 2020 по 03.11.2020 неодноразово телефонував на мобільний телефон ОСОБА_6 , який являється фізичною особою підприємцем та здійснює свою господарську діяльність пов`язану з виконанням ремонтно будівельних робіт, зокрема здійснює підрядні роботи по об`єкту «Реконструкція будівлі клубу під соціально-культурний центр (клуб, бібліотека ФАП) в с. Мокра Перечинського району. Коригування» згідно договору підряду укладеного з Порошківською сільською радою Перечинського району, а також під час особистих зустрічей з останнім, висловлював погрози про те, що зможе особисто, з використанням свого службового становища та корупційних зв`язків з посадовими особами відповідних державних органів, перешкоджати законній господарській діяльності, а також погрожував фізичним насильством у разі відмови від виконання незаконної вимоги, при цьому вимагав у ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 560 000 гривень, для ОСОБА_5 , за те, що останній сприяв виділенню коштів для реконструкції вказаного об`єкта. На це ОСОБА_6 погодився, оскільки усвідомлював, що інакше здійснювати підприємницьку діяльність він не зможе
У клопотанні зазначено, що продовжуючи свої злочинні дії, 03.11.2020 о 10.30 год. в приміщенні кафе, яке розташоване по вул. Гойди в м. Ужгороді, під час чергової зустрічі ОСОБА_6 з ОСОБА_4 , останній в черговий раз висунув протиправну вимогу щодо передачі грошових коштів для ОСОБА_5 , після чого разом з ОСОБА_6 вирушив до приміщення будівлі «Комінвестбанк» по вул. Гойди в м. Ужгороді, де між ними та ОСОБА_5 відбулася зустріч, в ході якої останній будучи обізнаним про те, що ОСОБА_6 готовий надати грошові кошти в розмірі 560 000 грн., повідомив останньому про те, щоб він передав вказані кошти ОСОБА_4 .
Як зазначає слідчий після цього, ОСОБА_4 за вказівкою ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, діючи умисно з корисливих мотивів та з метою свого та ОСОБА_5 протиправного збагачення, усвідомлюючи протиправний характер та караність своїх дій, з метою доведення свого злочинного наміру до кінця, отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 560 000 грн., в якості частини обумовленої раніше суми грошових коштів, за не перешкоджання законній господарській діяльності, з яких грошові кошти в розмірі 20000 гривень призначалися для ОСОБА_4 , однак не довів свій злочинний умисел з причин, що не залежали від його волі.
У клопотанні вказано, що ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_5 у період часу з жовтня 2020 року по 03.11.2020 вимагав від ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 560 000 гривень за не перешкоджання його законній господарській діяльності, та одержав від останнього 560000 (п`ятсот шістдесят тисяч) гривень, після чого був затриманий працівниками поліції.
04.11.2020 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 189 КК України.
03.11.2020 ОСОБА_5 затримано у порядку ст. 208 КПК України під час особистого обшуку при затриманні у останнього слідчим вилучено мобільний телефон марки «Самсунг» ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 в середині якого знаходиться картка мобільного оператора «ВФ Україна» № НОМЕР_3 .
Мобільний телефон ОСОБА_5 марки «Самсунг» ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 в середині якого знаходиться картка мобільного оператора «ВФ Україна» № НОМЕР_3 , є речовим доказом, оскільки містить у собі відомості щодо контактів (телефонних дзвінків, смс-повідомлень та контактів в інтернет-мережі) ОСОБА_5 , зокрема із заявником по даному кримінальному провадженню, та іншими особами, що можуть бути причетними до вказаного кримінального правопорушення.
Слідчий зазначає, що вказані матеріальні об`єкти та документи мають важливе значення для встановлення важливих фактів і обставин у даному кримінальному провадженні, у зв`язку з цим, відповідно до ст. 98 КПК України, є речовими доказами та відповідають критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст.170 КПК України.
У клопотанні вказано, що накладення арешту на вказане майно викликано необхідністю збереження його як речового доказу з метою запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
На переконання слідчого, незастосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт на вказане вище майно негативно вплине на кримінальне провадження, унеможливить встановлення всіх важливих обставин подій вчиненого кримінального правопорушення, а також може призвести до їх втрати, пошкодження чи їх приховування від органу досудового розслідування, що сприятиме та уникнення осіб, винних у вчиненні кримінального правопорушення, від передбаченої законом кримінальної відповідальності.
Керуючись ст.ст. 98, 100, 131-132, 167-168 КПК України, слідчий просить слідчого суддю: накласти арешт на майно, тимчасово вилучене у кримінальному провадженні №0000468під час особистого обшуку ОСОБА_5 , а саме: мобільний телефон марки «Самсунг» ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 в середині якого знаходиться картка мобільного оператора «ВФ Україна» № НОМЕР_3 .
Слідчий в судове засіданні не з`явився, разом із тим слідчий який входить до групи слідчих у даному кримінальному провадженні через канцелярію суду подав рапорт в якому просив розгляд клопотання проводити за його відсутності, при цьому зазначив що таке підтримує та просить задовольнити.
Власник майна та його представник в судове засідання не з`явилися про дату, час та місце розгляду клопотання повідомлялися належним чином. Однак їх неприбуття у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
При розгляді клопотання встановлено, відділом розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000468 від 20.10.2020, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст.368, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 189 КК України.
У кримінальному провадженні 04.11.2020 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 189 КК України.
03.11.2020 ОСОБА_5 затримано у порядку ст. 208 КПК України під час особистого обшуку при затриманні у останнього слідчим вилучено мобільний телефон марки «Самсунг» ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 в середині якого знаходиться картка мобільного оператора «ВФ Україна» № НОМЕР_3 .
Мобільний телефон ОСОБА_5 марки «Самсунг» ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 в середині якого знаходиться картка мобільного оператора «ВФ Україна» № НОМЕР_3 , є речовим доказом, оскільки містить у собі відомості щодо контактів (телефонних дзвінків, смс-повідомлень та контактів в інтернет-мережі) ОСОБА_5 , зокрема із заявником по даному кримінальному провадженню, та іншими особами, що можуть бути причетними до вказаного кримінального правопорушення.
Вказане підтверджується матеріалами клопотання зокрема, протоколом особистого обшуку від 03.11.2020 року, копія якого додана до матеріалів клопотання.
Як передбачено п. 1 та п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається, в тому числі, з метою збереження речових доказів та спеціальної конфіскації. Арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Слідчий суддя вважає, доведеним, що вилучені згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 03.11.2020 року речі, могли зберегти на собі сліди злочину або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження, можуть бути знаряддя вчинення кримінального правопорушення.
У протоколі про затримання поясненнях, а саме з приводу того, що телефон було вилучено не у підозрюваного ОСОБА_5 , при особистому огляді, а такий знаходився на столі у слідчого. При цьому стороною захисту, не вказано та доказів такому не наведено, що вилучений телефон ОСОБА_5 не належить, заперечень з даного приводу стороною захисту не наведено.
При цьому, вказане в клопотанні майно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання).
У даному кримінальному провадженні є підстави вважати, що тимчасово вилучене майно може бути приховано, передано, пошкоджено або знищено заявленим володільцем. Таким чином, арешт на це майно з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна.
Такий правовий висновок узгоджується з практикою застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний» тягар для особи.
Держава гарантує право громадян на забезпечення проведення ефективного досудового розслідування. На початковій стадії досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні виправдана потреба в тимчасовому втручанні в майнові права та інтереси власників та володільців майна, шляхом накладення арешту, заборони розпорядження, з метою запобігання зникнення, знищення, пошкодження, зміни. Тимчасове обмеження конституційних прав власника/володільця має незначний строковий характер, відтак суспільні інтереси переважають принцип мирного володіння майном. Негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, не встановлено. Арешт суттєво не позначитися на інтересах власника і третіх осіб.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема як порушення права особи на захист. Докази, передбачені цією статтею повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду (ч. 4 ст. 87 КПК).
Слідчий суддя, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає, що факт визнання речовим доказом, необхідність проведення спеціальних досліджень, ризик знищення майна, є достатніми умовами для застосування щодо цього майна співрозмірного заходу забезпечення кримінального провадження, яким є накладення арешту на майно.
Стороною обвинувачення обґрунтовано доведено, що тимчасово вилучене майно під час проведеного особистого обшуку від 03.11.2020 року може зберігати на собі сліди злочину. При цьому, предметом спеціальних досліджень може стати тимчасово вилучене майно. У протилежному випадку існує ризик втрати речових доказів, а відтак необхідно забезпечити у незмінному стані збереження речового доказу, та подальшого безперешкодного доступу сторони кримінального провадження до зазначеного майна для забезпечення організації проведення експертиз, а також безпосереднього дослідження доказів у суді.
Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КПК України, процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки. Строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту або передано особі, уповноваженій їх прийняти, а для осіб, які тримаються під вартою або перебувають у лікувально-профілактичному закладі охорони здоров`я чи закладі з надання психіатричної допомоги, спеціальній навчально-виховній установі, - якщо скаргу або інший документ подано службовій особі відповідної установи до закінчення строку.
Разом із тим слід зазначити, що клопотання про накладення арешту на майно надійшло до суду 05.11.2020 року, обшук в ході якого майно було вилучено проведено 04.11.2020 року. Разом із тим слідчий суддя констатує, що клопотання надійшло поштою, так згідно поштового штрихкоду лист із клопотанням було прийнято у поштовому відділенні 04.11.2020 р., тобто у строк передбачений КПК України.
На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів слідчому судді необхідність арешту майна з метою збереження речових доказів, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
Слідчий суддя вважає, що наявні достатні правові підстави для арешту майна, оскільки враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, необхідність проведення експертного дослідження, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

За таких обставин слідчий суддя при розгляді даного клопотання вбачає потенційну загрозу та шкоду для кримінального провадження в разі відмови у накладенні арешту вилученого майна, та таке є необхіднім у зв`язку із забезпеченням проведення у рамках даного кримінального провадження експертних досліджень, які в свою є необхідними для встановлення всіх обставин кримінального правопорушення.
Така шкода може виразитись у втраті речового доказу стороною обвинувачення та унеможливить подальше провадження досудового розслідування, проведення відповідних судових експертиз, встановлення осіб винних у вчиненні кримінального правопорушення, та встановленню істини у справі, що очевидно переважає над відсутністю в даний час повідомленої підозри винуватій у вчиненні злочинів особі, а також неможливістю власником (володільцем) тимчасово розпоряджатися вказаним майном.
Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги, що завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення тощо, а також зважаючи на те, що вилучені вищевказані предмети мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, та незастосування арешту щодо цього майна може призвести до зникнення, втрати або його пошкодження або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню, слідчий суддя вважає що клопотання слідчого про арешт майна є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Згідно ч.2 ст.174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Керуючись ст.ст. 170-173, 175, 309, 394, 395 КПК України,слідчий суддя,-
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання старшого слідчий в ОВС відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000468 від 20.10.2020, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст.368, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 189 КК України, погоджене прокурором про арешт тимчасово вилученого майна задовольнити.

Накласти арешт на майно, тимчасово вилучене у кримінальному провадженні №0000468 під час особистого обшуку ОСОБА_5 від 03.11.2020 року, а саме: мобільний телефон марки «Самсунг» ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 в середині якого знаходиться картка мобільного оператора «ВФ Україна» № НОМЕР_3 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1