Ухвала

Іменем України
5 серпня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-3579 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 11 квітня 2006 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки;

2) 25 липня 2006 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі;

3) 29 серпня 2006 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70, ст.71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;
4) 11листопада 2011 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України до 8 років позбавлення волі, 2 червня 2017 року звільнений у зв`язку з відбуттям строку покарання;

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні та речових доказів.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченого залишено без задоволення, а вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року - без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він о 00:30 годині 17 жовтня 2019 року, перебуваючи поряд з будинком АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням до житла чи іншого приміщення, увійшовши на територію вищевказаного домоволодіння, поряд з виходом до житлового будинку знайшов ключ від гаражного приміщення, розташованого на території домоволодіння, та розуміючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає та його дії залишаються непоміченими сторонніми особами, відчинивши ключем замок гаражного приміщення проник всередину, звідки таємно, повторно викрав електродриль вартістю 600 гривень, чим завдав потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, приблизно о 02:00 годині 05 листопада 2019 року ОСОБА_5 , проходячи поряд з будинком АДРЕСА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням до житла, розуміючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає та його дії залишаються непоміченими сторонніми особами, шляхом віджиму металопластикового вікна, проник до квартири АДРЕСА_4 вищевказаного будинку, звідки таємно, повторно викрав газову поверхню, духову шафу, витяжку та два світильники, чим завдав потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 12512 гривні 22 копійки.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Зазначає, що суд, призначаючи покарання, не врахував, всіх обставини, що пом`якшують покарання, а також усіх даних про особу винного, що призвело до призначення надто суворого покарання.

Просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та призначити новий судових розгляд у суді першої інстанції.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі захисник не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вважає, що покарання, призначене ОСОБА_5 , не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через його суворість.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення зокрема є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник зазначає про неврахування судами при призначенні покарання всіх пом`якшуючих обставин та даних про особу винного, що призвело до призначення надмірно суворого покарання.

На думку колегії суддів ці доводи сторони захисту є безпідставними.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким злочином.

Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину; конкретні обставини справи та наслідки від вчинення кримінального правопорушення, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, врахував обставину, що його обтяжує рецидив злочинів, а також дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, зокрема за вчинення злочинів проти власності, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку в психіатричному диспансері не перебуває, знаходиться на обліку у лікаря-нарколога, а тому призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним в межах санкції вказаної норми.

Варто вказати, що виключно за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, у відповідності до ст. 69 КК України, може призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті КК України.

З огляду на те, що судами встановлено наявність тільки однієї пом`якшуючої обставини, призначення покарання ОСОБА_5 із застосуванням ст. 69 КК України виявляється неможливим.

Із вказаним погоджується колегія суддів та вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.

На думку Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.

Касаційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.

Таким чином, істотних порушень кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у цьому кримінальному провадженні не було допущено.

Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3