Справа № 455/1364/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/516/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000479 від 12.07.2019 р. про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коломия Івано-Франківської області, місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого без реєстрації місця проживання по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

за ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_6 , -

встановила:

вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з 17 липня 2019 року.

Вирішено питання з речовими доказами.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.

Згідно вироку, ОСОБА_6 11 липня 2019 року о 17 год. на подвір`ї біля житлового будинку по АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_10 декілька ударів кулаком, ногами та дерев`яною палицею в голову, тулуб та кінцівки, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носа, поперекового перелому тіла грудини в 3-4 міжребер`ї, крововилив в ділянці перелому, переломи 5-8 ребер справа, переломи 3-7 ребер зліва, крововилив у товстий відділ попереково-ободового відділу кишківника, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесного ушкодження, а внаслідок ускладенення виниклою гострою зовнішньою і внутрішньою кровотечею та геморрарогічно-травматичним шоком у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, від яких потерпілий ОСОБА_10 помер на місці події, тобто заподіяв умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, а саме, вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України.

На вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання - 7 років позбавлення волі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що посилання суду на наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а саме вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поводженням, що принижує честь і гідність особи, а також системного характеру такого поводженні з боку потерпілого, що стало підставою для застосування ст. 69 КК України не можна визнати обгрунтованим так як судом не враховано що в ході досудового розслідування, а також під час судового розгляду призначено і проведено комплексні судові психолого-психіагричні експертизи ОСОБА_6 в яких двічі виключено стан фізіологічного ефекту під час інкремінованих йому дій, та зазначено що провокуюча поведінка потерпілого викликала в обвинуваченого тривале накопичення емоційного напруження, яке однак не досягло такого рівня, аби могло суттєво впливати на свідомість і діяльність та не могла слугувати психологічною підставою для юридичного висновку про стан сильного душевного хвилювання.
Звертає увагу, що судом безпідставно виключено таку обтяжуючу обставину, як вчинення злочину щодо особи похилого віку та особи з інвалідністю.
На думку апелянта, суд призначив обвинуваченому покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості та не сприяє запобіганню вчинення ним нових злочинів і його виправленню.
Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку захисника та обвинуваченого, які апеляційну скаргу заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину визнав, пояснив, що наносив удари потерпілому по руках, пошкодження грудної клітки у потерпілого утворились внаслідок падіння, що підтвердив експерт, наголосив, що викликав швидку.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим та апелянтом не оскаржується.

Так, стосовно призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання слід зазначити наступне.

Як передбачено статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснення наведених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання в кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Доводи прокурора щодо безпідставного призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 121 КК, колегія суддів вважає необгрунтовами.

Частиною 1 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що суд першої інстанції, цих вимог закону дотримався, оскільки при постановленні вироку суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, відповідно до вимог ст. 65 КК врахував пом`якшуючі покарання обставини, якими визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поводженням, що принижує честь і гідність особи, а також наявність системного характеру такого поводження з боку потерпілого. Крім того, суд першої інстанції врахував, що до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 притягується вперше, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, на обліку у наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває.

Водночас судом першої інстанції було також враховано тяжкість вчиненого ОСОБА_6 злочину, а саме, що вчинений злочин є тяжким, особу винного.

Також суд першої інстанції при призначенні покарання взяв до уваги те, що ОСОБА_11 , крім робіт по ремонту будинку, сам, будучи хворою людиною та маючи зрушену психіку, тривалий час здійснював догляд за особою, яка мала фізичні вади та складний і вередливий характер, тобто йому була доручена надзвичайно складана робота, яка в силу його стану здоров`я була йому непосильною, але він добровільно її виконував.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 3, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо. Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин (ст. 69 КК), може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Крім цього, до суду апеляційної інстанції потерпілим ОСОБА_12 подано клопотання, в якому останній зазначив, що з вироком він згідний, претензій до обвинуваченого ОСОБА_6 немає.

На переконання колегії суддів, застосовуючи положення ст. 69 КК, належним чином врахував конкретні обставини кримінального провадження та ступінь тяжкості скоєних злочинів, навів у вироку переконливі мотиви для прийняття такого рішення.

Разом з тим, суд першої інстанції безпідставно із висунутого ОСОБА_6 обвинувачення виключив таку обтяжуючу покарання обставину, як вчинення злочину щодо особи похилого віку та особи з інвалідністю, відтак таку слід визнати обтяжуючою.

Враховуючи вищезазначене, а також беручи до уваги доводи в касаційній скарзі прокурора, які, на думку Суду, є обґрунтованими, вбачаються підстави для висновку про те, що з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, конкретних обставин кримінального провадження, кількості завданих тілесних ушкоджень, які були небезпечними для життя та здоров`я потерпілого, невідшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн і за відсутності інших обставин, які могли б істотно вплинути на висновок суду щодо можливості призначення покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної статті, застосування ст. 69 КК у цьому випадку слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, застосовуючи положення ст. 69 КК, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно не є підставою для скасування вироку суду.

Ті обставини, на які в апеляційній скарзі покликаються апелянт, як на підстави скасування вироку, повністю враховані судом першої інстанції при винесенні вироку, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з часу отримання копії рішення суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4