Справа № 487/786/20
Провадження № 1-кс/487/6057/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2020 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району міста Миколаєва скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на постанову слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_5 від 06.07.2020 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке 03.09.2018 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000795 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 375 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва зі скаргою, в якій просила скасувати постанову слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_5 від 06.07.2020 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке 03.09.2018 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000795 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 375 КК України, у зв`язку із неповнотою проведення досудового розслідування, передчасністю та необґрунтованістю винесеної постанови та невідповідністю висновків слідчого фактичним обставинам кримінального провадження.
У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримала скаргу та наполягала на її задоволенні, надавши пояснення, аналогічні змісту пред`явлених вимог.
Слідчий у судове засідання не з`явилася, що, згідно ч. 3 ст. 306 КПК України, не є перешкодою для розгляду скарги.
Дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження №0000795, слідчий суддя дійшов наступних висновків.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, згідно ч. 1 ст. 7 КПК України, серед іншого, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; публічність; диспозитивність; розумність строків, тощо.
Згідно ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
У кримінальному провадженні, за змістом ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає (ч. 2 ст. 92 КПК України).
Збирання доказів регламентовано ст. 93 КПК України, за змістом якої збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Згідно 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Судом встановлено, Першим слідчим відділом Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, проводилось досудове розслідування за фактом можливого перевищення службових повноважень слідчим слідчого відділення Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , прокурора Іллічівськоі місцевої прокуратури ОСОБА_7 та постановлення суддею Біляївського районного суду Одеської області ОСОБА_8 завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 375 КК України.
Відомості за вказаним фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) на підставі ухвал Приморського районного суду м. Одеси, якими зобов`язано уповноважених осіб прокуратури Одеської області внести відомості до ЄРДР за заявами ОСОБА_4 про вчинення кримінальних правопорушень слідчим слідчого відділення Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , прокурора Іллічівськоі місцевої прокуратури ОСОБА_7 та суддею Біляївського районного суду Одеської області ОСОБА_8 .
Згідно ч. 1 ст. 365 КК України передбачена відповідальність за перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав чи повноважень, якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.
З об`єктивної сторони злочин може вчинятися у формі; 1) перевищення влади або 2) перевищення службових повноважень, які завдали істотної шкоди.
Злочинний характер дій службової особи при перевищенні влади або службових повноважень виражається у тому, що службова особа вчиняє те чи інше діяння по службі, яке не входить до її компетенції. Перевищення влади проявляється в діях службової особи, яка маючи владні повноваження стосовно підлеглих або більш широкого кола осіб, під час виконання своїх владних чи організаційно-розпорядчих функцій виходять за межі цих повноважень. Перевищення службових повноважень - це дії службової особи, яка не має владних функцій і виходить під час виконання своїх адміністративно-господарських функцій за межі своїх повноважень, або дії службової особи, яка має владні повноваження, але у конкретному випадку перевищує не їх, а інші свої повноваження, або перевищує свої владні повноваження стосовно осіб, які не входять до числа підлеглих.
Суб`єктом перевищення влади або службових повноважень може бути лише службова особа.
З суб`єктивної сторони розглядуваний злочин характеризується умисною формою вини.
Згідно з ч. 1 ст. 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Частина 2 цієї статті передбачає, що поміж інших особливостей основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини та змагальність сторін, свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом. При цьому ст. 2 Закону вказує на те, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частина 1 ст. 6 Закону передбачає здійснення судами правосуддя самостійно. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, та є незалежними від будь-якого незаконного впливу.
Відповідно до положень статей 126, 129 Конституції України, статті 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (вказана норма закону визнана конституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2011 від 12 липня 2011 року).
Як зазначено у Висновках № 3 (2002) та №11 (2008) КРЕС до уваги Комітету Міністрів Ради Європи судові помилки у визначенні чи застосуванні закону та здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції. Є неприйнятною можливість притягнення судді до відповідальності за здійснення своїх обов`язків, крім випадку умисного правопорушення при здійсненні судових функцій. КРЕС підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється головним чином з а допомогою процедур перегляду рішень у судах. Провадження щодо судді має здійснюватися з урахуванням конституційного принципу незалежності суддівської діяльності, відповідно до якого воно не може бути спрямоване на оцінку судових рішень суддів, які можуть піддаватися критиці лише шляхом оскарження відповідно до закону. Той факт, що рішення судді може бути переглянуте, змінено чи скасоване, не може бути підставою для відповідальності. Відповідальність суддів не повинна поширюватися на зміст їх рішень або на випадки судових помилок.
Таким чином, можливе порушення суддею норм матеріального або процесуального права не може виключно кваліфікуватись як кримінальне правопорушення та як підстава для притягнення судді до кримінальної відповідальності. Адже відповідні порушення (у разі їх наявності) усуваються за наслідками перегляду судового рішення вищестоящими судовими інстанціями в апеляційному та касаційному порядку.
Отже, оцінка судових рішень, прийнятих суддею, може бути надана виключно у межах встановленого законодавством процесуального контролю.
Таким чином, органом досудового розслідування зібрано достатньо об`єктивних даних для прийняття остаточного законного та обґрунтованого процесуального рішення відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Окрім цього, згідно ст. 215 КПК України, досудове розслідування здійснюється у формі досудового слідства. Зазначена норма, як і в цілому положення Глави 19 КПК України визначають форму та регламентують порядок проведення досудового слідства, однак не встановлюють переліку процесуальних та слідчих дій, які обов`язково належить здійснити в ході досудового розслідування для його закінчення.
Орган досудового розслідування в залежності від описаних заявником обставин, в яких останній вбачає ознаки кримінально караних діянь, на власний розсуд визначає об`єм перевірочних дій, достатніх за переконанням слідчого чи прокурора, для прийняття мотивованого рішення у відповідності до положень ч. 2 ст. 283 КПК України.
З огляду на викладене, після проведення слідчих дій, в тому числі щодо допитів потерпілого, свідків та дослідження зібраних у справі письмових доказів, слідчий Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_5 , встановивши відсутність всіх необхідних кваліфікуючих ознак складу кримінальних правопорушень, постановою від 06.07.2020 року правомірно закрила кримінальне провадження №0000795 від 03.09.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 375 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях слідчого ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 та судді Біляївського районного суду Одеської області ОСОБА_8 складу злочину.
Згідно ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами КПК України. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про відмову у задоволенні скарги.
Встановлені слідчим суддею та вище перелічені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що слідчим всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі обставин кримінального провадження, оскаржувана постанова відповідає вимогам ст. 110 КПК України, містить зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України, у зв`язку з чим скарга ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 62, 126, 129 Конституції України, ст.ст. 365, 375 КК України, ст. ст. 2, 3, 7, 9, 10, 22, 28, 91-94, 110, 284, 303-307, 309, 368, 370, 372, 376 КПК України,-
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на постанову слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_5 від 06.07.2020 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке 03.09.2018 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000795 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 375 КК України.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали оголошено 27.11.2020 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1