Дата документу 21.12.2020 Справа № 320/216/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/2028/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/216/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, ДУ «Софіївська ВК № 55», матеріали оскарження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 листопада 2020 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Терпіння Мелітопольського району Запорізької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України,
задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 24 грудня 2020 року включно,
в с т а н о в и л а:

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 , посилаючись на норми КПК України, практику ЄСПЛ та нормативні акти міжнародного характеру, просять скасувати ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 листопада 2020 року та постановити нову ухвалу, якою звільнити ОСОБА_7 з-під варти та застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Апелянти посилаються на те, що суд, не дивлячись на відмову обвинуваченого, яку підтримав захисник, від проведення судового засідання в режимі відеоконференції, без особистої присутності ОСОБА_7 , прийняв рішення про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, чим порушив вимоги ст. 336 КПК України.

Також обвинувачений та захисник вважають, що відсутні жодні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 не переховувався від суду, не перешкоджав кримінальному провадженню, не здійснював незаконного впливу на свідків тощо.

Крім того, апелянти звертають увагу на те, що ОСОБА_7 незаконно тримається під вартою, так як строк тримання його під вартою за попередньою ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2020 року закінчився 28 листопада 2020 року.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступних висновків.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає скасуванню, з огляду на таке.
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно з п. 20-5 Перехідних положень КПК України, розгляд питань, віднесених до повноважень слідчого судді, суду (крім розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою) за його рішенням, прийнятим з власної ініціативи або за клопотанням сторони кримінального провадження, може бути проведено у режимі відеоконференції, про що повідомляються сторони кримінального провадження у порядку, визначеному статтею 135 цього Кодексу. Слідчий суддя, суд не має права прийняти рішення про проведення судового засідання щодо розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою у режимі відеоконференції, в якому поза межами приміщення суду перебуває підозрюваний (обвинувачений), якщо він проти цього заперечує.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що зазначених вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції належним чином дотримано не було, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення про проведення судового засідання щодо розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою у режимі відеоконференції, в якому поза межами приміщення суду перебував обвинувачений ОСОБА_7 і який проти цього заперечував (а.с. 37-38).

Враховуючи вказане вище, колегія суддів вважає, що порушення порядку розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, тобто, таким порушенням вимог цього Кодексу, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. За таких умов ухвала суду підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

На розгляді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню, зокрема, ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 186 КК України.
Під час судового розгляду даного кримінального провадження, 20 листопада 2020 року прокурор Мелітопольської місцевої прокуратури ОСОБА_6 звернулася до суду першої інстанції з клопотанням про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , який, зокрема, обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України (а.с. 28-31).

Колегія суддів не може погодитися, як з судовим рішенням, так і з клопотанням прокурора, виходячи з наступного.

Найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст. 29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», колегія суддів вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст. 5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: п. с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Положеннями частин 3-5 ст. 199 КПК України встановлено, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, обставини, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Оскаржуваною ухвалою було продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, що наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, тяжкість кримінального правопорушення, інкримінованого останньому, не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілком може забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

У судовому засіданні суду першої інстанції сторона захисту просила про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який.

Оцінюючи кожен факт, викладений на підтвердження заявлених стороною обвинувачення ризиків, суд має оцінювати його у контексті чинників, перелічених у ч. 1 ст. 178 КПК України. Вказане вбачається не лише зі змісту відповідної норми, але й практики ЄСПЛ. Зокрема, у п. 58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчієв проти Молдови», заява №9190/03 від 04 жовтня 2005 року, зазначено: «… Ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню».

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність в нього родини й утриманців, репутацію підозрюваного, обвинуваченого, тощо.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не повною мірою дотримався вказаних вимог закону.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, утримується під вартою понад 1 (один) рік 2 місяці, згідно з обвинувальним актом, обставин, що обтяжують покарання останнього, не встановлено.

Вказані обставини значно зменшують ступінь існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Проте, суд першої інстанції вказаним обставинам належної оцінки не надав та не зазначив, чому інші, більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що вчинення ним даного злочину у період іспитового строку, не може бути само по собі підставою для відмови у застосуванні більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_7 .

При оцінці можливості застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, колегія суддів використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші, більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на викладені обставини, враховуючи наявність в обвинуваченого ОСОБА_7 постійного місця мешкання та того, що кримінальне провадження знаходиться в суді першої інстанції із 22 жовтня 2019 року, колегія суддів вважає, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, є мінімальними.

Разом з цим, колегія суддів враховує закріплену в п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і розтлумачену в п. 86 рішення ЄСПЛ у справі «Макаренко проти України» (Makarenko v. Ukraine) від 30 січня 2018 року «презумпцію на користь звільнення» з урахуванням того, що запобігти встановленим ризикам можливо, шляхом застосування до обвинуваченого цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язків.

При цьому, колегія суддів бере до уваги викладені обставини, а саме, дані, які характеризують особу обвинуваченого, тривалий строк судового розгляду кримінального провадження, у зв`язку з чим вважає за можливе застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

На думку колегії суддів, застосування саме такого запобіжного заходу буде достатнім та необхідним для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи вказане вище, а також те, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, колегія суддів не знаходить підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.
За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторони захисту підлягають задоволенню, а ухвала суду скасуванню, при цьому вважає за необхідне змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

У зв`язку зі зміною запобіжного заходу ОСОБА_7 слід звільнити з-під варти в порядку ч. 3 ст. 202 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 листопада 2020 року про задоволення клопотання прокурора та продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою до 24 грудня 2020 року включно, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою задовольнити частково.
Застосувати до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Терпіння Мелітопольського району Запорізької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому цілодобово залишати місце проживання, на строк з 21 грудня 2020 року до 24 грудня 2020 року включно.

Покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися з м. Запоріжжя без дозволу суду, за винятком участі в судовому розгляді кримінального провадження;

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у кримінальному провадженні;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Визначити строк дії ухвали до 24 грудня 2020 року включно.

ОСОБА_7 , який утримується в Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)», звільнити з-під варти.

Ухвалу апеляційного суду передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: