Справа № 368/62/20
Провадження № 1-м/368/1/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2020 р. м. Кагарлик Київської області

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючий - суддя ОСОБА_1
При секретарі: ОСОБА_2

З участю сторін кримінального провадження:
Сторона обвинувачення:
Прокурор Кагарлицької місцевої прокуратури

Київської області - ОСОБА_3

- розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик Київської області кримінальне провадження за клопотанням Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України, суд,

В С Т А Н О В И В :
22.01.2020 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшло клопотання Міністерства Юстиції України, в якому містяться наступні вимоги:
1. Визначити за Кримінальним кодексом України правову кваліфікацію діянь, у вчиненні яких ОСОБА_4 визнано винним вироком Приморського районного суду м. Новоросійська Краснодарського краю від 17.03.2017.

2. Визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_4 згідно з Кримінальним кодексом України.

3. Копію ухвали суду, яка набрала законної сили, у двох примірниках, направити Міністерству юстиції України для повідомлення Міністерству юстиції Російської Федерації та організації прийняття засудженого в Україну.

4. Розглянути клопотання без участі у судовому засіданні представника Міністерства юстиції України, яка згідно з частиною першою статті 610 Кримінального процесуального кодексу України не є обов`язковою.

Мотивувальна частина клопотання містить наступні фактичні обставини справи та обгрунтування нормами матеріального та процесуального права:
5 грудня 2019 року наказом Міністерства юстиції України № 3905/5 прийнято рішення про прийняття в Україну засудженого вироком російського суду громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до статті 606 Кримінального процесуального кодексу України, статті 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, пунктів 7, 8, 12 Розділу XII Інструкції про порядок здійснення міжнародного співробітництва з питань взаємної правової допомоги, видачі правопорушників (екстрадиції), передачі (прийняття) засуджених осіб, виконання вироків та інших питань міжнародного судового співробітництва у кримінальному провадженні під час судового провадження, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19.08.2019 № 2599/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.08.2019 за №956/33927, та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 03.09.2019 за № 06-110719/19.

ОСОБА_4 засуджено вироком Приморського районного суду м. Новоросійська Краснодарського краю від 17.03.2017 до покарання у вигляді 9 років позбавлення волі (копія вироку додається), за вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 30, пунктом «г» частини четвертої статті 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, у великому розмірі) Кримінального кодексу Російської Федерації (тексти статей додаються), що також є караними діянням відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність.

ОСОБА_4 знаходиться в ФКУ «Виправна колонія № 11 УФСВП Росії по Краснодарському краю»; кінець відбуття строку покарання - 06.06.2025.

Останнє відоме місце проживання ОСОБА_4 в Україні: АДРЕСА_1 (копія паспорта додається).

Відповідно до вимог частини третьої статті 609 Кримінального процесуального кодексу У країни Міністерство юстиції України в разі прийняття рішення щодо прийняття громадянина У країни, засудженого судом іноземної держави, для подальшого відбування покарання на території України звертається до суду з клопотанням про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України.

Відповідно до частини першої статті 610 Кримінального процесуального кодексу України клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України.

При визначенні строку покарання, який підлягатиме відбуванню у разі передачі ОСОБА_4 в Україну, просимо суд враховувати вимоги частини першої статті 10 та частини першої статті 11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року щодо максимального врахування покарання, визначеного вироком російського суду, з метою створення належних підстав для реалізації засудженим ОСОБА_4 права бути переданим в Україну як державу свого громадянства для подальшого відбування покарання.

При цьому звертаємо увагу суду на те, що відповідно до судової практики в Російській Федерації російський суд і Міністерство юстиції Російської Федерації відмовляють у передачі засуджених громадян в Україну у разі, якщо визначене в Україні покарання є меншим за визначене у вироку, вказуючи підставою для відмови ту обставину, що покарання, призначене вироком російського суду, є неспівмірним з покаранням, яке засуджений зможе відбувати в Україні у разі його передачі для подальшого відбування покарання.

З метою забезпечення виконання в Україні покарання, призначеного громадянину України російським судом, керуючись статтею 9 Конституції України, статтями 9-11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, статтями 606-610 Кримінального процесуального кодексу України, пунктами 18-23 Розділу XII згаданої Інструкції, -заявник проситьь задовольнити вимоги, викладені в прохальній частині клопотання.

22.01.2020 року автоматизованою системою документообігу суду Кагарлицького районного суду Київської області на підставі ч. 3 ст. 35 КПК України для розгляду даного кримінального провадження був визначений суддя Кагарлицького районного суду ОСОБА_1
27.02.2020 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, на підставі якої:
1. Відкрито провадження за клопотанням Міністерства юстиції України щодо приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України.

2. Кримінальне провадження за клопотанням клопотанням Міністерства юстиції України щодо приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України призначено до слухання на 09 год. 00 хв. 16.03.2020 року в приміщенні Кагарлицького районного суду Київської області (09201, Київська область, м. Кагарлик, вул. Володимира Великого, будинок № 3, тел.: (04573) 5 19 39).

3. В судове засідання викликано учасників:
- представника заявника, - Міністерства юстиції України;

- прокурора Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області.

4. Зобов`язано прокурора з`явитися до Кагарлицького районного суду завчасно, - задля ознайомлення з клопотанням та доданих до нього матеріалами.

5. Копію ухвали направлено вищепереліченим учасникам процесу.

16.03.2020 року в слуханні кримінального провадження оголошено перерву до 09 год. 00 хв. 06.04.2020 року в зв`язку з направленням на адресу Міністерства Юстиції України письмового запиту вимоги про надання на адресу Кагарлицького районного суду копії документів, які додані до клопотання, - на Державній, Українській мові.

06.04.2020 року слухання кримінального провадження було відкладено на 11 год. 00 хв. 20.05.2020 року в зв`язку з письмовим клопотанням прокурора про відкладення слуханеня кримінального провадження, яке надійшло на адресу суджу через канцелярію суду.

20.05.2020 року слухання кримінального провадження було відкладено на 12 год. 00 хв. 23.06.2020 року в зв`язку з ненадходженням на адресу суду копій документів, які додані до клопотання, - на Державній, Українській мові.

17.06.2020 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшов лист відношення від Міністерства Юстиції України, в якому вказано наступне:

- У зв`язку з листом Кагарлицького районного суду Київської області від 20.05.2020 № 368/62/20 повідомляємо, що документи, додані до клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Приморського районного суду м. Новоросійськ Краснодарського краю від 17.03.2017 у відповідність із законодавством України стосовно засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримані від Міністерства юстиції Російської Федерації у порядку пункту 2 статті 6 «Підтвердні документи» Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року (далі - Конвенція).

Відповідно до пункту другого статті 17 Конвенції підтвердні документи не перекладаються.

Відповідно до частини другої статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. У разі, якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України (ч. 4 ст. 9 КПК). Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Крім того, судова практика розгляду українськими судами аналогічних клопотань Мін`юсту про приведення вироків російських судів у відповідність із законодавством України свідчить про відсутність перешкод для дослідження судом документів з метою встановлення фактів, що мають значення для вирішення питання по суті за статтею 610 КПК, на підставі того, що документи складені російською мовою згідно з вимогами міжнародного договору.

Просимо розглянути клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Приморського районного суду м. Новоросійськ Краснодарського краю від 17.03.2017 року у відповідність із законодавством України стосовно засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до частини першої статті 610 КПК України.

23.06.2020 року слухання кримінального провадження відкладено на 17 год. 00 хв. 22.07.2020 року в зв`язку з ненадходженням на адресу суду додатків до клопотання.

22.07.2020 року кримінальне провадження було зняте з розгляду в зв`язку з перебуванням головуючого судді у нарадчій кімнаті (винесення рішення) по справі № 368/1534/19, справу призначено до розгляду на 15 год. 00 хв. 05.10.2020 року.

05.10.2020 року слухання кримінального провадження відкладено на 11 годж. 00 хв. 27.11.2020 року в зв`язку з неявкою учасників процесу.

27.11.2020 року слухання кримінального провадження відкладено на 12 год. 00 хв. 23.12.2020 року в зв`язку з неявкою учасників процесу.

В судовому засіданні, ячке відбулося 23.12.2020 року, прокурор Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення клопотання, адже у разі приведення вироку Російської Федерації у відповідність з чинним КК України процесуальне положення засудженого ОСОБА_4 значно погіршиться, адже згідно чинного КК України до засудженого слід в обов`язковому порядку зщастосувати додаткове покарання у виді конфіскації всього належного засудженому майна.

Суд, вислухавши прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні клопотання, обгрунтовуючи своє рішення наступним.
Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права.
Щодо мови, якою здійснюється кримінальне провадження, то суд зазначає наступне:
Згідно ст. 10 Конституції України:
1. Державною мовою в Україні є українська мова.

2. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України.

3. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України.

4. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування.

5. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Правові позиції Конституційного Суду України наступні:
Під державною (офіційною) мовою розуміється мова, якій державою надано правовий статус обов`язкового засобу спілкування у публічних сферах суспільного життя.
Конституцією України статус державної мови надано українській мові (частина перша статті 10). Це повністю відповідає державотворчій ролі української нації, що зазначено у преамбулі Конституції України, нації, яка історично проживає на території України, складає абсолютну більшість її населення і дала офіційну назву державі.

Положення про українську мову як державну міститься у розділі I "Загальні засади" Конституції України, який закріплює основи конституційного ладу в Україні. Поняття державної мови є складовою більш широкого за змістом та обсягом конституційного поняття "конституційний лад". Іншою його складовою є, зокрема, поняття державних символів.

(абзаци перший-третій пункту 3 мотивувальної частини).

Положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким "державною мовою в Україні є українська мова", треба розуміти так, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Поряд з державною мовою при здійсненні повноважень місцевими органами виконавчої влади, органами Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування можуть використовуватися російська та інші мови національних меншин у межах і порядку, що визначаються законами України.

(пункт 1 резолютивної частини).

Виходячи з положень статті 10 Конституції України та законів України щодо гарантування застосування мов в Україні, в тому числі у навчальному процесі, мовою навчання в дошкільних, загальних середніх, професійно-технічних та вищих державних і комунальних навчальних закладах України є українська мова.

У державних і комунальних навчальних закладах поряд з державною мовою відповідно до положень Конституції України, зокрема частини п`ятої статті 53, та законів України, в навчальному процесі можуть застосовуватися та вивчатися мови національних меншин.

(пункт 2 резолютивної частини)

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями 51 народного депутата України про офіційне тлумачення положень статті 10 Конституції України щодо застосування державної мови органами державної влади, органами місцевого самоврядування та використання її у навчальному процесі в навчальних закладах України (справа про застосування української мови) від 14 грудня 1999 року № 10-рп/1999

Проведений Конституційним Судом України аналіз статті 10 Конституції України, законів України, в тому числі міжнародних правових актів, ратифікованих Україною, які регулюють питання застосування державної мови та мов національних меншин, дає підстави зробити висновок, що обов`язок дотримуватися положень частини другої статті 14 Закону щодо обов`язкового дублювання або озвучення чи субтитрування державною мовою іноземних фільмів перед їх розповсюдженням в Україні не порушує прав національних меншин на використання своєї мови в галузі кінематографії.

(абзац четвертий пункту 6 мотивувальної частини)

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 14 Закону України „Про кінематографію „іноземні фільми перед розповсюдженням в Україні в обов`язковому порядку повинні бути дубльовані або озвучені чи субтитровані державною мовою… необхідно розуміти так, що іноземні фільми не підлягають розповсюдженню та демонструванню в Україні, якщо вони не дубльовані або не озвучені чи не субтитровані державною мовою, а центральний орган виконавчої влади у галузі кінематографії не має права надавати суб`єктам кінематографії право на розповсюдження і демонстрування таких фільмів та видавати відповідне державне посвідчення.

(пункт 1 резолютивної частини)

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень частини другої статті 14 Закону України „Про кінематографію (справа про розповсюдження іноземних фільмів) від 20 грудня 2007 року № 13-рп/2007.

Таким чином, в розвиток конституційних положень про статус української мови як державної та порядок застосування мов згаданими законами України встановлено одну з засад державної мовної політики в сфері освіти: навчальна і виховна робота в загальноосвітніх навчальних закладах здійснюється українською мовою, поряд з якою можуть застосовуватися та вивчатися мови національних меншин.

(абзац четвертий пункту 4 мотивувальної частини)

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 52 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Кабінету Міністрів України „Про внесення змін до Положення про загальноосвітній навчальний заклад від 2 лютого 2010 року № 4-рп/2010

Мова унікальний феномен, що є засобом соціалізації, формою реалізації творчого потенціалу кожної людини, а знання державної мови сприяє соціалізації особи та є засобом запобігання дискримінації.

Українська мова є мовою офіційного спілкування посадових і службових осіб при виконанні ними службових обов`язків, у роботі й у діловодстві органів державної влади та органів місцевого самоврядування, у судовому провадженні, а також у навчальному процесі в державних і комунальних навчальних закладах України. Держава повинна забезпечувати всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України.

Таким чином, українська мова як державна є обов`язковою на всій території України у державній сфері, а також в публічних сферах суспільного життя, у тому числі у сфері освіти.

(абзаци сьомий дев`ятий пункту 2 мотивувальної частини)

Рішення Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України „Про освіту від 16 липня 2019 року № 10-р/2019

Конституційний Суд України виходить із того, що застосування та функціонування державної мови в Україні нерозривно пов`язані з її вивченням, тобто з реалізацією кожною особою права на освіту.

(абзац другий пункту 4 мотивувальної частини)

Рішення Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України „Про освіту від 16 липня 2019 року № 10-р/2019

Окрім того, питання щодо мови, якою здійснюється кримінальне провадження, то дане питання чітко врегульовано положеннями ст. 26 КПК України.
Так, згідно ст. 29 КПК України:
1. Кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.

2. Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

3. Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

4. Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у перекладі на їхню рідну або іншу мову, якою вони володіють. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчується підписом перекладача.

Отже, аналізуючи вищевказану норму кримінального процесуального права, яка є імперативною, суд зазначає наступне:
Відповідно до ст. 10 Конституції України та ст. 6 ЗУ «Про засади державної мовної політики» державною мовою в Україні є українська мова.
Стаття 1 ЗУ «Про засади державної мовної політики» містить визначення поняття «державна мова» - це закріплена законодавством мова, вживання якої обов`язкове в органах державного управління та діловодства, установах та організаціях, на підприємствах, у державних закладах освіти, науки, культури, у сферах зв`язку та інформатики тощо.

Законодавство України про мови складається з Конституції України, Деклараці' прав національностей України, ЗУ «Про засади державної мовної політики», законії України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» «Про національні меншини», «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи пре захист національних меншин» та інших законів України, а також міжнародних дого ворів, що регулюють питання використання мов, згода на обов`язковість яких надан: ВР України.

Основи державної мовної політики визначаються Конституцією України, а порядої застосування мов в Україні - виключно ЗУ «Про засади державної мовної політики», з норм якого мають виходити інші правові акти, що визначають особливості використання мов у різних сферах суспільного життя.

Якщо чинним міжнародним договором України, згода на обов`язковість якоп надана ВР України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені в законодавств України про мови, то застосовуються норми, які містять більш сприятливі положена щодо прав людини.

Частина 2 ст. 6 ЗУ «Про засади державної мовної політики» встановлює, що українська мова як державна мова обов`язково застосовується на всій території Україні при здійсненні повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади, міжнародних договорах, у навчальному процесі в навчальних закладах в межах і по рядку, що визначаються цим Законом.

Відповідно до положень ЗУ «Про засади державної мовної політики» (статті 14 15, 17) судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональної мовою (мовами).

Професійний суддя повинен володіти державною мовою. У межах території, н якій відповідно до умов ч. 3 ст. 8 цього Закону поширена регіональна мова, держав гарантує можливість здійснювати судове провадження цією регіональною мової (мовами). Необхідність забезпечення такої гарантії має враховуватися при доборі суддівських кадрів.

Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам ч. 3 ст. 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу

Особам, що беруть участь у розгляді справи в суді, забезпечується право вчиняти усні процесуальні дії (робити заяви, давати показання і пояснення, заявляти клопотання і скарги, ставити запитання тощо) рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись послугами перекладача у встановленому процесуальним законодавством порядку. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам ч. З ст. 8 цього Закону, послуги перекладача з регіональної мови або мови меншини (мов), у разі їх необхідності, надаються без додаткових для цих осіб витрат.

Слідчі і судові документи складаються державною мовою.
Слідчі і судові документи відповідно до встановленого процесуальним законодавством порядку вручаються особам, які беруть участь у справі (обвинуваченому у кримінальній справі), державною мовою, або в перекладі їх рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють.

Мовою роботи та актів з питань досудового розслідування, дізнання і прокурорського нагляду в Україні є державна мова. Поряд із державною мовою при проведенні досудового розслідування, дізнання та прокурорського нагляду можуть використовуватися регіональні мови або мови меншин України, інші мови. Кожна особа має право бути невідкладно повідомлена мовою, яку вона розуміє, про мотиви арешту чи затримання і про природу та причини звинувачення проти неї і захищати себе, користуючись цією мовою, у разі необхідності, з безкоштовною допомогою перекладача.

Адвокат надає юридичну допомогу фізичним і юридичним особам державною мовою або іншою мовою, прийнятною для замовника.

Імперативна вимога КПК про те, що кримінальне провадження здійснюється державною мовою, зобов`язує осіб, які ведуть процес, у тому числі присяжних засідателів володіти українською мовою, оскільки недостатнє знання ними державної мови не дозволить належно виконати покладені на них процесуальні функції. Крім того, скористатися допомогою перекладача в нарадчій кімнаті присяжним буде неможливо у зв`язку з дією правила про таємницю наради суддів (ст. 367 КПК).

Важливою гарантією дотримання прав осіб, які не володіють мовою судочинства, є те, що вони повідомляються про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вони достатньо володіють для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

«Володіння державною мовою» - поняття оціночне. Ступінь володіння мовою визначає особа, яка веде кримінальне провадження. Для того щоб визначити, чи володіє учасник провадження державною мовою, необхідно перш за все з`ясувати його особисту думку. Якщо він робить заяву про те, що не володіє державною мовою, то це означає, що незалежно від внутрішнього переконання посадової особи з цього питання учаснику провадження має бути надане право користуватися послугами перекладача. Відмова підозрюваного (обвинуваченого) від послуг перекладача не є обов`язковою для слідчого, прокурора, слідчого судді та судді.

Уявляється, що особи, які володіють у достатньому обсязі, необхідному для спілкування, державною мовою, але виявили бажання користуватися рідною мовою у кримінальному провадженні, не повинні позбавлятися цього права. Цей висновок випливає із відсутності обмежень на це у КПК, а також із положення ч. 3 ст. 10 Конституції України, відповідно до якого в Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської та інших мов національних меншин України.

У кримінальних провадженнях щодо осіб, які не володіють державною мовою, з моменту встановлення цього факту, участь захисника є обов`язковою (п. 4 ч. 2 ст. 52 КПК України).

Обов`язок залучення перекладача для осіб, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, покладається на слідчого суддю, суд, прокурора та слідчого.

До осіб, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою та мають право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють, належать: підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений (п.18 ч. 2 ст. 42, ч. З ст. 43 КПК), потерпілий (п. 9 ч. 1 ст. 56), цивільний позивач (ч. З ст. 61), цивільний відповідач (ч. З ст. 62), свідок (п. 4 ч. 1 ст. 66).

Перекладачем може бути будь-яка особа, що вільно володіє як мовою судочинства, так і мовою, якою користується відповідний учасник процесу, при цьому закон не вимагає обов`язкової наявності у перекладача філологічної освіти. У разі виявлення недостатнього знання необхідних мов перекладач підлягає відводу. Права та обов`язки перекладача передбачені ст. 68 КПК.

Витрати, пов`язані із залученням перекладачів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про їх виклик, крім випадків, установлених КПК. Витрати, пов`язані із залученням та участю перекладачів для перекладу показань підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому КМУ (частини 1, 2 ст. 122 КПК).

Закон містить імперативну вимогу перекладати на рідну мову або іншу мову, якою володіють сторони або особи, стосовно яких вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті.

Інші документи кримінального провадження перекладаються на мову, якою володіє особа, тільки у двох випадках:

1) якщо такі документи за КПК вручаються особі;

2) якщо про такий переклад особа заявила клопотання.

До інших документів, копії яких надаються учасникам провадження і за їх клопотанням перекладаються на їх рідну мову або іншу мову, якою вони володіють, слід, зокрема, віднести: копії клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжних заходів та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність обрання запобіжного заходу (ч. 2 ст. 184), копію ухвали про застосування запобіжного заходу (ч. 5 ст. 196), копії клопотання про зміну запобіжних заходів та матеріалів, якими обгрунтовується необхідність такої зміни (ч. З ст. 200), копію протоколу затримання (ч. 5 ст. 208), копію постанови, прийнятої за результатами розгляду клопотання учасника провадження (ст. 220), копію ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння (ч. З ст. 236), письмове повідомлення про підозру (ст. 278), копію постанови про зупинення досудового розслідування (ст. 280) та про його відновлення (ст. 282), копію постанови про закриття кримінального провадження (ч. 5 ст. 284), копію обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та копію реєстру матеріалів досудового розслідування (ст. 293), копію клопотання про продовження строку досудового розслідування (ч. 3 ст. 295), копію ухвали про повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора (ч. 5 ст. 304), копію обвинувального акта зі зміненим обвинуваченням (ч. 2 ст. 338), копію ухвали про повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті провадження (ч. 5 ст. 399) та деякі інші.

Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження слід засвідчити підписом перекладача.

З огляду на вищевказані норми права та їх правовий аналіз, суд вважає, що Міністерство Юстиції України, як сторона, яка бере участь у справі, (заявник ініціатор питання щодо приведення вироку іноземної держави у відповідність з Законодавством України), - зобов`язана була подати до суду процесуальні документи (докази), - державною мовою.
Відповідно, суд критично відноситься на посилання заявника на положення ст. 17 Конвенції «Про передачу засуджених осіб» від 1983 року, з огляду на наступне:
Згідно із ч. 3 ст. 2 Конвенції із запитом про передачу засудженої особи може звертатися як держава винесення вироку, так і держава виконання вироку.

Згідно ст. 5 Конвенції:
1. Запити про передачу і відповіді на них виконуються у письмовій формі.

2. Запити надсилаються міністерствам юстиції держави, яка звертається із запитом, міністерству юстиції держави, до якої звернено запит. Відповіді повідомляються по тих же каналах.

3. Будь яка Сторона може у заяві на ім`я Генерального секретаря Ради Європи повідомити про те, що вона буде використовувати інші канали зв`язку.
4. Держава, до якої звернено запит, у найокротші строки інфоормує державу, яка звертається із запитом, про те, погоджується вона, чи ні на передачу засудженої особи, про яку ідеться у запиті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 17 Конвенції:
1. Інформація, згадана в пунктах 2 4 статті 4, надається мовою Сторони, до якої вона надсилається, або однією із офіційних мов Ради Європи.

2. За вийнятком положень пункту 3 нижче, запити про передачу засуджених осіб або підтвердні документи не перекладаються.
З огляду на вищевказані положення Конвенції, відсутність обов`язкової умови щодо перекладу на Державну, Українську мову процесуальних документів поширюється лише на наступні суб`єкти, - міністерства юстиції України та Російської Федерації, як на сторін, (причому, - поширюється на запити та на підтвердні документи), проте, це не позбавляє обов`язку Міністерства Юстиції України звертатися до суду з процесуальними документами на державній мові та перекладати письмові докази на державну мову, так як в даному випадку вступає в дію положення ст. 29 КПК України, яка є імперативною та, відповідно, згідно якої, - мовою судочинства в Україні є державна, Українська мова.
Крім того, суд критично відноситься до позиції Заявника, який стверджує у своєму листі про те, що практика розгляду українськими судами аналогічних клопотань Мін`юсту про приведення вироків російських судів у відповідність із законодавством України свідчить про відсутність перешкод для дослідження судом документів з метою встановлення фактів, що мають значення для вирішення питання по суті за статтею 610 КПК, на підставі того, що документи складені російською мовою згідно з вимогами міжнародного договору.

Свою критичність суд обгрунтовує положеннями ст. 1 КПК України, згідно з якою:
1. Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

2. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

3. Зміни до кримінального процесуального законодавства України можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до законодавства про кримінальну відповідальність, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Також суд використовує положення ч. 4 ст. 4 КПК України, згідно з якою при виконанні на території України окремих процесуальних дій за запитом (дорученням) компетентних органів іноземних держав у рамках міжнародного співробітництва застосовуються положення цього Кодексу. На прохання компетентного органу іноземної держави під час виконання на території України таких процесуальних дій може застосовуватися процесуальне законодавство іноземної держави, якщо це передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого міжнародного договору України - за умови, що дане прохання не суперечить законодавству України.

З огляду на системний аналіз положень ст.ст. 1, 4 КПК України, - практика судів першої інстанції не є джерелом права в розумінні кримінального процесу, вони можуть враховуватися лише при винесенні судових рішень (ухвал, вироків, постанов) в справах аналогічної категорії.
Що ж до вирішення питання по суті, то суд зазначає наступне:
На підставі Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року та статті 606 КПК України, пунктів 7, 8, 12 Розділу XII Інструкції про порядок здійснення міжнародного співробітництва з питань взаємної правової допомоги, видачі правопорушників (екстрадиції), передачі (прийняття) засуджених осіб, виконання вироків та інших питань міжнародного судового співробітництва у кримінальному провадженні під час судового провадження, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19.08.2019 №2599/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.08.2019 за №956/33927, Міністерством юстиції України прийнято рішення про прийняття в Україну громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для подальшого відбування покарання, призначеного вироком Приморського районного суду м. Новоросійська Краснодарського краю від 17.03.2017.

Відповідно до частини першої статті 610 Кримінального процесуального кодексу України, пункту 18 Розділу XII згаданої Інструкції направлено до Кагарлицького районного суду Київської області клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України разом із документами, що підтверджують клопотання.

Зміст клопотання судом наведено вище в мотивувальній частині даного клопотання.
Підсудність.
Згідно ч. 1 ст. 610 КПК України:
Клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до частини третьої статті 609 цього Кодексу розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом одного місяця з моменту його надходження. Судовий розгляд здійснюється за участю прокурора.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема, з паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , який видано 19 квітня 2016 року Кагарлицьким РС УДМС України в Київській області, громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець село Демівщина Кагарлицького району Київської області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно, враховуючи положення ч. 1 ст. 610 КПК України та місце реєстрації, останнє відоме місце проживання засудженої особи в Україні, - дане кримінальне провадження підсудне Кагарлицькому районному суду Київської області.

Далі, згідно ч. 2 ст. 610 КПК України до клопотання Міністерство юстиції України подає на розгляд суду такі документи:

1) копію вироку разом з документом, що підтверджує набрання ним законної сили;

2) текст статей кримінального закону іноземної держави, на якому ґрунтується вирок;

3) документ про тривалість відбутої частини строку покарання, в тому числі інформацію про будь-яке попереднє ув`язнення, звільнення від покарання і про будь-які інші обставини щодо виконання вироку;

4) заяву засудженого про згоду на передачу його для відбування покарання в Україні, а у випадку, передбаченому міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, заяву законного представника засудженого;

5) інформацію про стан здоров`я і поведінку засудженого.

Так, до клопотання додано наступні документи:
1. Клопотання засудженого ОСОБА_4 щодо переведення його в Україну для подальшого відбування покарання, - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, ( а.с., 4);

2. Заява засудженого ОСОБА_4 про те, що він ознайомлений з юридичними наслідками перевода в Україну, - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, (а.с., 5);

3. Заява засудженого ОСОБА_4 про те, що він ознайомлений з законодавством України, - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, ( а.с., 6);

4. Вирок іменем Російської Федерації від 17 березня 2017 року, - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, ( а.с., 7 18);

5. Розпорядження про виконання вироку, який вступив в законну силу, - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, (а.с., 19);

6. Витяг з КК Російської Федерації, зокрема, - текст стеттей 30 та 228.1 КК РФ, - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, (а.с., 20 21);

7. Довідка, видана установою покарань РФ, в якій зазначено, що додаткове покарання по вироку Приморського районного суду міста Новоросійськ Краснодарського краю від 17 березня 2017 року у відношенні ОСОБА_4 не призначалося, - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, ( а.с., 22);

8. Довідка, видана установою покарань РФ, в якій зазначено, що акти амністії у відношенні ОСОБА_4 не застосовувалися, - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, (а.с., 23);

9. Довідка, видана установою покарань РФ про те, що акти помилування у відношенні ОСОБА_4 не застосовувалися, - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, (а.с., 24);

10. Довідка, видана установою покарань РФ, в якій зазначено наступне:

Засуджений: 17 березня 2017 року Приморським районним судом міста Новоросійська Краснодарського краю за ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ до 9 років позбавлення волі у виховній колонії суворого режиму.

Зараховано в строк відбування покарання тримання під вартою з 07 червня 2016 року по 16 березня 2017 року, включно.

Вирок набрав законної сили 18 квітня 2017 року.

Формальний термін настання умовно дострокового звільнення: УДО - 07 березня 2023 року.

Колонія поселення: 2/3 07 червня 2022 року.

Станом на 08 липня 2019 року відбув 3 роки 1 місяць 1 день.

Невідбута частина покарання 5 років 10 місяців 29 днів.

Початок строку: 17 березня 2017 року.

Кінець строку: 06 червня 2025 року.

Довідка, - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, ( а.с., 25);

11. Ксерокопія паспорту громадянина України ОСОБА_4 , ( а.с., 26 30);

12. Довідка про стан здоров`я ОСОБА_4 з установи виконання покарань, - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, ( а.с., 31);

13. Характеристика з місця відбування покарання на засудженого ОСОБА_4 , - на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, ( а.с., 32);

14. Довідка з бухгалтерії установи виконання покарань,- на російській мові, завірена установою відбування покарань Російської Федерації, ( а.с., 33);

15. Довідка ДМС України, в якій вказано, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» є громадянином України, ( а.с., 34);

16. Довіреність заступника міністра на ім`я ОСОБА_5 щодо надання повноважень надати клопотання та представляти інтереси довірителя, брати участь в судовому засіданні під час розгляду справи в судах України щодо приведення вироку російського суду відносно ОСОБА_4 у відповідність із Законодавством України, (а.с., 35);

17. Наказ Міністра Міністерства Юстиції України у відношенні ОСОБА_6 , ( а.с., 36).

Суд ще раз зазначає, що докази, - письмові документи, які судом перелічені в п.п. 1 14 із вищевказаного переліку подані до суду на російській мові, що є порушенням вимог ст.29 КПК України.
Далі, згідно ч.ч. 3, 4 ст. 610 КПК України під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:

1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;

2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

Суд, незважаючи на ту обставину, що вирок суду іноземної держави, та текст статтей кримінального закону іноземної держави, на якому грунтується вирок, - не надано (як того вимагає положення ст. 29 КПК України) у перекладі на державну мову, в дотримання вимог ч. 3 ст. 610 КПК України зазначає наступне:
- так, в матеріалах кримінального провадження міститься копія вироку Приморського районного суду міста Новоросійська Краснодарського краю РФ у справі № 1 8 17 від 17.03.2017 року у відношенні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (а.с., 7 18).

Згідно резолютивної частини вищевказаного вироку, ( а.с., 17 18):
ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, яке передбачено ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з відбуванням покарання у виправній колонії строгого режиму.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з дати винесення вироку 17 березня 2017 року. Зараховано в строк відбування покарання час його перебування під вартою з 07 червня 2016 року до 16 березня 2017 року, включно.

Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_4 у виді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Процесуальних витрат по справі немає.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Зазначено строк та порядок оскарження вироку в апеляційному порядку.

Також в матеріалах справи міститься розпорядження про вступу вироку в законну силу, ( а.с., 19), в якому зазначено, що вирок Приморського районного суду м. Новоросійська від 17 березня 2017 року у відношенні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ, надрав законної сили 18 квітня 2017 року і підлягає до негайного виконання.

Також в матеріалах кримінального провадження міститься текст статтей кримінального закону іноземної держави, на якому грунтується вищевказаний вирок, ( а.с., 20 21).
Так, ч. 3 ст. 30 КК РФ має наступний вигляд:
- замахом на злочин визнаються умисні дії (бездіяльність) особи, які безпосередньо направлені на здійснення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з обставин, які не залежали від волі особи.

Відповідно, положення ч. 3 ст. 30 КК РФ відповідають положенням ч. 3 ст. 15 КК України.
Згідно ч. 3 ст. 15 КК України замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

Згідно ст. 16 КК України кримінальна відповідальність за готування до кримінального правопорушення і замах на кримінальне правопорушення настає за статтею 14 або 15 і за тією статтею Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає відповідальність за закінчене кримінальне правопорушення.

Так, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ має наступний вигляд:
- збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, здійснений у великому розмірі.

Відповідно, положення п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ відповідають положенням ч. 2 ст. 307 КК України.
Диспозиція ч. 2 ст. 307 КК України має наступний вигляд:
- Ті самі дії, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила одне із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу, або із залученням неповнолітнього, а також збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів у місцях, що призначені для проведення навчальних, спортивних і культурних заходів, та в інших місцях масового перебування громадян, або збут чи передача цих речовин у місця позбавлення волі, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах чи особливо небезпечні наркотичні засоби або психотропні речовини.

Згідно абзацу першого мотивувальної частини вироку Приморського районного суду міста Новоросійська РФ від 17 березня 2017 року формулювання обвинувачення наступне:
- ОСОБА_4 вчинив злочин замах на незаконний збут наркотичних засобів, тобто умисні дії особи, безпосередньо направлені на незаконний збут наркотичних засобів, здійснений у великому розмірі, при цьому злочин не був доведений до кінця з причин, які не залежали від волі особи.

Відповідно, слід визначити за Кримінальним кодексом України правову кваліфікацію діянь, у вчиненні яких ОСОБА_4 визнано вироком Приморського районного суду м. Новоросійська Краснодарського краю від 17.03.2017 року на ступним чином:
- за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, як вчинення умисних, протиправних дій, які виразилися у незакінченому замаху на незаконний збут наркотичних засобів у великих розмірах.

Проте, Кагарлицький районний суд Київської області, як суд першої інстанції позбавлений можливості в межах наданих йому повноважень привести вирок Приморського районного суду Новоросійська Краснодарського ОСОБА_7 від 17 березня 2017 року у відношенні ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України з об`єктивної причини, - з огляду на призначене покарання засудженому ОСОБА_4 , санкцію злочину, який передбачено п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ, та санкцію злочину, який передбачено ч. 2 ст. 307 КК України.
Так, санкція п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ передбачає наступні покарання:
- позбавлення волі на строк від десяти до двадцяти років з позбавленням права займати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до двадцяти років чи без такого з штрафом в розмірі до одного мільйону рублів чи в розмірі заробітної плати чи іншого доходу засудженого за період до п`яти років чи без такого.

Отже санкція п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ передбачає такі види покарання:
- основне позбавлення волі на строк до двадцяти років;

- додаткові покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю, штраф, чи без таких.

Суд наголошує на тій обставині, що санкція даної статті (п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ) в частині, що стосується додаткових покарань, - має альтернативний характер, тобто, суд може призначити будь яке додаткове покарання, яке перелічене в санкції статті, чи не призначити його взагалі, - на розсуд суду, звісно, з урахуванням обставин вчиненого злочину та особи, яка вчинила злочин.

Санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає наступні покарання:
- позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.

Отже, санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає такі види покарання:
- основне - позбавлення волі (п. 11 ч. 1 ст. 51 КК України, ч. 1 ст. 52 КК України) до десяти років;

- додаткове покарання конфіскація майна (п. 7 ч. 1 ст. 51 КК України, ч. 2 ст. 52 КК України).

Суд наголошує на тій обставині, що санкція даної статті (ч. 2 ст. 307 КК України) в частині, що стосується додаткового покарання має імперативний характер, що має прояв в тому, що додаткове покарання у виді конфіскації майна застосовується судом в будь якому випадку в разі засудження особи за ч. 2 ст. 307 КК України.
Як було вказано судом вище ОСОБА_4 засуджений 17 березня 2017 року до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років без призначення додаткового покарання, що підтверджується резолютивною частиною вищевказаного вироку, ( а.с., 17), та довідкою, ( а.с., 23).
Так, дійсно, вищевказане покарання, призначене за вироком суду РФ узгоджується із законодавством України в частині призначення основного покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років, - в зв`язку з тим, що санкція ч. 2 ст. 309 КК України передбачає покарання на строк до 10 (десяти) років, проте, - повністю не узгоджується в частині призначення додаткового покарання, з огляду на наступне:
- так санкція ч. 2 ст. 309 КК України передбачає призначення в обов`язковому порядку такого виду додаткового покарання, як конфіскація майна, чого не передбачає санкція п. «г» ч. 4 ст. 228.1 РФ.
З огляду на санкцію ч. 2 ст. 309 КК України до засудженого ОСОБА_4 слід застосувати додаткове покарання у виді конфіскації майна, проте, такими повноваженнями Кагарлицький районний суд Київської області не наділений, що, звісно унеможливлює приведення вироку у відповідність із законодавством України.

Окрім того, у випадку призначення додаткового покарання засудженому ОСОБА_4 у відповідності з чинним законодавством у виді конфіскації майна значно, на думку суду, посилює кримінальну відповідальність та погіршує становище засудженого, що неприпустимо, з огляду на чинні норми КК та КПК України.
Також суд зазначає, що у разі продовження виконання вироку держава виконання вироку дотримується характеру і тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку.

Однак, якщо це покарання за своєю природою або тривалістю є несумісним із законодавством держави виконання вироку або якщо цього вимагає її законодавство, ця держава може на основі судової або адміністративної постанови співвіднести призначену міру покарання з покаранням чи заходом, передбаченим її власним законодавством за вчинення аналогічного злочину. За своїм характером таке покарання або такий захід повинні, якщо це можливо, відповідати покаранню або заходу, призначеному у вироку для виконання. Покарання чи захід за характером або тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку (ст. 10 Конвенції).

Санкція, призначена в запитуючій Державі, виконується в запитуваній Державі не інакше як за рішенням суду запитуваної Держави. Однак кожна Договірна Держава може дати повноваження іншим органам приймати такі рішення, якщо санкція, що потребує виконання, є лише штрафом чи конфіскацією, і якщо такі рішення можуть оскаржуватися в суді (ст. 37 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків (далі - Європейська Конвенція)).

Справа передається до суду чи органу, уповноваженого згідно зі ст. 37, якщо запитувана Держава вважає можливим вжити заходів для виконання запиту (ст. 38 Європейської конвенції).

Суд може вирішувати питання про прийнятність запиту для виконання і у відсутність засудженої особи, яка зробила запит про особисте слухання, якщо вона перебуває під вартою в запитуючій Державі. За таких умов будь-яке рішення про заміну санкції згідно зі ст. 44 відкладається до того часу, коли після її передачі до запитуваної Держави засуджена особа отримує можливість з`явитися перед судом (ст. 39 Європейської конвенції).

Суд, або у випадках, зазначених у ст. 37, орган, уповноважений згідно зі ст. 37, який займається справою, має бути впевнений, що:

а) санкція, виконання якої вимагається, встановлена в рамках Європейського судового рішення у кримінальній справі;

б) задовольняються вимоги ст. 4;

в) умова, викладена в п. (а) ст. 6, не задовольняється чи не повинна перешкоджати виконанню;

г) виконанню не перешкоджає ст. 7;

д) у разі винесення вироку за відсутності обвинуваченого чи постанови у кримінальній справі, задовольняються вимоги розд. 3 цієї частини.

Кожна Договірна Держава може покладати на суд чи орган, уповноважений згідно зі ст. 37, розгляд інших умов виконання, передбачених цією Конвенцією (ст. 40 Європейської конвенції).

Отже, враховуючи вищевикладені норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні клопотання Міністерства Юстиції України.
Згідно ч. 7 ст. 610 КК України ухвала, постановлена згідно з цією статтею, може бути оскаржена в апеляційному порядку органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором.

Згідно ч. 8 ст. 610 КПК України копія ухвали суду направляється до Міністерства юстиції України та центрального органу виконавчої влади у сфері виконання покарань в Україні.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 1, 3, 7, 15, 16, ч. 2 ст. 307 КК України, ст.ст. 1, 4, 6, 7 9, 29, 30 33, ч. 2 ст. 369, 370 372, 376, 610 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України, - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Київського Апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд Київської області протягом семи днів з моменту проголошення, а учасниками процесу, які не були присутні під час проголошення ухвали, - протягом семи діб з моменту отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1