Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

22 вересня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників-адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000146 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Підзамче Радивилівського району Рівненської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з повною загальною середньо освітою, розлученого, інваліда третьої групи загального захворювання, раніше судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.186 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Комарівка Кременецького району Тернопільської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , з неповною загальною середньою освітою, непрацюючого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 травня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, і призначено покарання чотири роки позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2019 року і призначено остаточне покарання у виді чотирьох років одного місяця позбавлення волі.

Прийнято рішення зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання строк перебування під вартою з 22 жовтня 2018 року.

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, і призначено покарання чотири роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку два роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_10 13 травня 2018 року приблизно о 13 год. 30 хв. перебуваючи в АДРЕСА_3 , за попередньою змовою з ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , діючи з єдиним умислом, направленим на викрадення чужого майна з проникненням до іншого приміщення, будучи викритими сусідкою ОСОБА_12 , викрали з підсобного приміщення зазначеного господарства майно ОСОБА_13 - два мішки із зерном кукурудзи загальною вагою 86 кг.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 вказує, що умислу на вчинення грабежу у нього не було, а тому судом невірно кваліфіковано його дії за ч. 3 ст. 186 КК України, як призначено і надто суворе покарання. Просить вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 травня 2020 року змінити, вважати його винним за ч. 3 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Потерпілий ОСОБА_13 , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду апеляційної скарги, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №610, в судове засідання не з`явився.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи захисника - адвоката ОСОБА_8 , який просить пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання, вважаючи кваліфікацію дій підзахисного за ч.3 ст.186 КК України вірною, думку прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_9 щодо законності вироку та залишення його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, є обґрунтованим та належно вмотивованим.

Твердження ОСОБА_6 щодо необхідності кваліфікації його дій судом за менш тяжке кримінальне правопорушення є безпідставним і спростовуються зібраними у справі доказами, перевіреними судом першої інстанції.
Як слідує з технічного носія інформації перебігу судового слідства, обвинувачений ОСОБА_10 , повністю визнавши свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, щиро розкаюючись у скоєному, підтвердив, що викрадення спільно з ОСОБА_11 та ОСОБА_7 зерна кукурудзи, належного ОСОБА_13 , було викрите сусідкою потерпілого - ОСОБА_12 , проте вони продовжили свої дії.
Обвинувачений ОСОБА_7 дав аналогічні показання.
З показань свідка ОСОБА_12 в суді першої інстанції вбачається, що 13 травня 2018 року вона була очевидцем того, як з домогосподарства ОСОБА_13 незнайомий їй чоловік подавав через огорожу подвір`я мішок ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вона почала кричати до крадіїв, однак крадіжка не була припинена.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» - крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - є викраденням, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Водночас, дії, розпочаті, як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами, і, незважаючи на це, продовжені з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати, як грабіж - відкрите викрадення чужого майна.
Обвинувачені підтверджують, що їхні дії, розпочаті, як крадіжка, були виявлені сусідкою потерпілого, яка усвідомлювала, що вчиняється злочин, і, незважаючи на це, продовжені ними з метою заволодіння майном.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вірно кваліфікував дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК України, підстав для перекваліфікації яких не вбачається.
Твердження апелянта та захисника адвоката ОСОБА_8 про призначення судом надто суворого покарання не є переконливими, оскільки термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішення судом даного питання ґрунтується на вимогах статей 50, 65 КК України.

Відповідно до визначених у цих статтях правових орієнтирів суд при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував характер та ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують покарання.

Зокрема, врахував тяжкість вчиненого злочину, віднесеного до умисних корисливих тяжких злочинів, особу ОСОБА_6 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, позитивну характеристику за місцем проживання, стан здоров`я обвинуваченого, пом`якшуючі покарання обставини - щире розкаяння і відшкодування заподіяної шкоди, і призначив ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 186 КК України, яке, на думку колегії суддів, є необхідним для виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчиненню нових злочинів, враховуючи їх системність з боку обвинуваченого.

Правомірно, на думку колегії суддів, призначено ОСОБА_6 і остаточне покарання за сукупністю злочинів, виходячи з положень ч. 4 ст. 70 КК України, згідно яких, за правилами, передбаченими в частині першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим і підстав для його зміни не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3