Номер провадження: 11-сс/813/1325/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_9 ,

перекладача ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 22 липня 2020 року про відмову в застосуванні до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002531 від 19 липня 2020 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 22 липня 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 про застосування до ОСОБА_9 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою та до нього застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту в період доби з 22 години до 07 години, строком до 19 вересня 2020 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді прокурор Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, оскільки слідчим суддею не враховано:

1) наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК України;

2) тяжкість вчиненого злочину;

3) репутацію підозрюваного, який характеризується сусідами за місцем проживання виключно з негативної сторони.

Прокурор вважає, що слідчим суддею не враховано наявність ризику вчинення ОСОБА_9 нового злочину, незаконного впливу на потерпілу та свідків, з метою змінити їх показання, оскільки підозрюваний проживає з потерпілою в одній квартирі.

Вказаний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_9 неодноразово здійснював насильство над потерпілою, що підтверджується викликами поліції за місцем їх проживання.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Підозрюваний ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили апеляційний суд залишити оскаржену ухвалу без змін.

Потерпіла ОСОБА_7 просила апеляційний суд не застосовувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки домовилася з ним про відшкодування витрат на операцію, які становлять 40 000 грн. та на теперішній час ОСОБА_9 відшкодував їй 1100 грн.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, підозрюваного та його захисника, потерпілу, дослідивши матеріали судового провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.) с законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення наведеного в практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчиненні правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин». Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України є обґрунтованою.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_9 підозрюється в тому, що 17.07.2020 р. приблизно о 23:00 останній перебував у приміщенні своєї квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій він на протязі п`яти років спільно проживав із своєю цивільною дружиною ОСОБА_7 , з якою в цей час вживав спиртні напої. Під час вживання спиртних напоїв, між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 виникла сварка. В ході сварки ОСОБА_9 та ОСОБА_7 стали ображати один одного нецензурними словами. В ході конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у ОСОБА_9 раптово виник злочинний умисел, направлений на умисне спричинення своїй цивільній дружині ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень.

Для реалізації свого злочинного наміру ОСОБА_9 , в подальшому діючи умисно, протиправно, передбачаючи суспільно небезпечний характер свої дій та бажаючи настання їх протиправних наслідків, з метою умисного спричинення тяжких тілесних ушкоджень дочекавшись доки ОСОБА_7 , після закінчення словесної перепалки, ляже відпочивати на ліжко, швидким темпом наблизився до ліжка, на якому на той час лежала на спині ОСОБА_7 , після чого умисно наніс два послідовних удари босою ступнею правої ноги в живіт ОСОБА_7 після чого схопивши її за волосся стягнув із ліжка на підлогу, де продовжив смикати її за руки та одяг, ображаючи при цьому її брутальною нецензурною лайкою. В результаті вищевказаних злочинних дій ОСОБА_9 , потерпілій ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота, розрив тонкої кишки, розлитий серозний перитоніт.

Після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , ОСОБА_9 залишив її лежачою на підлозі цієї кімнати, а сам в цей час пішов спати у іншу кімнату вище вказаної квартири. Приблизно о 06:00 18.07.2020 ОСОБА_9 виявив ОСОБА_7 у безпорадному стані лежачою на підлозі, після чого самостійно викликав карету швидкої медичної допомоги, працівниками якої ОСОБА_7 було доставлено до КНП «ОКЛ» ОМР де їй була надана невідкладна медична допомога.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема:

-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_7 , від 19.07.2020 року (а.п. 12-13);

-протоколом допиту потерпілої ОСОБА_7 від 19.07.2020 року (а.п. 14 -16);

-протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 20.07.2020 року (а.п. 32-36);

-протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 20.07.2020 року (а.п. 55-60);

-протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 21.07.2020 року (а.п. 61-64);

-заявою ОСОБА_9 від 20.07.2020 року (а.п.39);

-повідомленням про підозру ОСОБА_9 (а.п. 70-72);

-протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_9 від 21.07.2020 року (а.п. 86-89);

-медичною довідкою №13413 від 19.07.2020 року, відповідно до якої ОСОБА_7 знаходиться у відділенні інтенсивної терапії з діагнозом: закритої травми живота, розрив тонкої кишки, розлитий серозний перитоніт (а.п.11);

- іншими матеріалами кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування вказані докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини підозрюваного у вчиненні інкримінованих йому злочинів, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України в ході апеляційного розгляду не встановлено.

В апеляційній скарзі, як на підстави необхідності застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, прокурор посилається на тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі доведеності його вини.

Так, дійсно, ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років.

Разом з цим Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Під час апеляційного перегляду було встановлено, що з моменту застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді домашнього арешту в нічний час доби, останній належним чином виконував покладені на нього процесуальні обов`язки та не намагався переховуватись від органу досудового розслідування.

Крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_9 самостійно, за першою вимогою з`явився до апеляційного суду в судове засідання по розгляду апеляційної скарги прокурора.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що потерпіла ОСОБА_7 просила апеляційний суд не застосовувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки він відшкодовує їх кошти на лікування та вже відшкодував 1100 гривень.

Між тим, під час апеляційного розгляду встановлено, що потерпіла ОСОБА_7 на теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

За таких обставин апеляційний суд вважає необґрунтованим доводи прокурора про те, що підозрюваний ОСОБА_9 проживає з потерпілою в одній квартирі, у зв`язку з чим неможливо застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В свою чергу, прокурором не було надано доказів того, що підозрюваний ОСОБА_9 здійснює вплив на потерпілу чи свідків у цьому кримінальному провадженні.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, репутацію підозрюваного, обвинуваченого, тощо.

Так, ОСОБА_9 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , має на утриманні малолітню доньку 2015 року народження, працює за наймом.

За таких обставин апеляційний суд визнає, що у підозрюваного наявні міцні соціальні зв`язки, а тому ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, є мінімальним.

Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що існує ризик, передбачений п.5) ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що підозрюваний перебуваючи на свободі може вчинити новий злочин. Проте вважає, що застосований до нього запобіжних захід у виді домашнього арешту в нічний період доби зможе запобігти цьому ризику.

Разом з цим, апеляційний суд враховує закріплену в п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і розтлумачену в п. 86 рішення ЄСПЛ у справі «Макаренко проти України» (Makarenko v. Ukraine) від 30.01.2018 «презумпцію на користь звільнення» з урахуванням того, що запобігти встановленому ризику можливо, шляхом застосування до обвинуваченого домашнього арешту у певний період доби, з покладенням обов`язків.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не довів наявність виключних підстав, передбачених п.3 ч.2 ст.183 КПК України, які дають можливість застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою та не зміг обґрунтувати, чому інші більш м`які запобіжні заходи, а ніж тримання під вартою не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України та не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що застосований до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту в період доби з 22 години до 07 години, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, являється необхідним та достатнім в даному випадку для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_9 під час досудового розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчим суддею на підставі повного та всебічного дослідження обставин провадження та відповідно до приписів кримінального процесуального закону зроблений висновок про відсутність підстав для застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора, у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 22 липня 2020 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_9 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою та до нього застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту в період доби з 22 години до 07 години, строком до 19 вересня 2020 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4