Справа № 488/2503/17
Провадження № 1-м/488/5/20
У Х В А Л А
іменем України

05.10.2020 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря- ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно громадянина України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , -

ВСТАНОВИВ:
11.07.2017 року до Корабельного районного суду міста Миколаєва надійшло клопотання Міністерства юстиції України (далі- Клопотання) про приведення у відповідність до чинного законодавства України вироку Дорогомиловського районного суду міста Москви від 25.08.2016 року, для подальшого відбування покарання засудженим ОСОБА_5 на території України відповідно до Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року.

Рішення у даній справі скасоване ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, матеріали клопотання повернуто до суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідно до Клопотання Міністерство юстиції України (далі - Міністерство) просить привести у відповідність із законодавством України вирок Дорогомиловського районного суду м.Москви від 25 серпня 2016 року відносно громадянина України ОСОБА_5 , засудженого до 10 років 6 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування клопотання Міністерство зазначає, що згаданий вирок іноземної держави набрав законної сили, ОСОБА_5 відбуває покарання у ФКУ «Виправна колонія № 6 УФСВП Росії по Липецькій області», кінець строк відбування покарання 05.11.2026 року.

Останнє відоме місце проживання та реєстрації ОСОБА_5 в Україні АДРЕСА_1 . Міністерством юстиції України вирішено прийняти в Україну засудженого вироком суду Російської Федерації громадянина України ОСОБА_5 для подальшого відбування покарання на території України, у зв`язку з чим Міністерство звернулось до суду з даним клопотанням. При цьому, з посиланням на ч.1 ст.610 КПК України, розгляд клопотання Міністерство просило провести без участі його представника.

На підставі ст.107 КПК України фіксування кримінального провадження здійснюється за допомогою технічних засобів.

Захисник засудженого ОСОБА_4 просила дане клопотання задовольнити, мотивуючи наявністю всіх законних підстав задля цього та права засудженого відбувати покарання на території держави, громадянином якої він є. При цьому просила не змінювати міри покарання та не застосовувати положення ч.5 ст.72 КК України у редакції чинній на час скоєння злочину ОСОБА_5 , посилаючись на те, що в іншому випадку Російською Федерацією буде відмовлено ОСОБА_5 у передачі до України та що погіршує його становище, позбавляє його можливості побачень із рідними, та можливості скористатися правом на подання заяви про умовно-дострокове звільнення, в чому в Російській Федерації відмовляють громадянам іноземної держави.

Прокурор не заперечував проти задоволення клопотання Міністерства юстиції України та приведення у відповідність із законодавством України вироку Дорогомиловського районного суду м.Москви Російської Федерації від 25.08.2016 року. При цьому вважав за необхідне застосування положень ст.68 КК України та призначити до відбування на території України покарання терміном 6 років і вісім місяців позбавлення волі.

Заслухавши думку прокурора та захисника засудженого ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення у відповідність із законодавством України вироку іноземного суду, винесеного відносно громадянина України ОСОБА_5 підлягає задоволенню, виходячи з такого.

25 серпня 2016 року громадянина України ОСОБА_5 засуджено вироком Дорогомиловського районного суду м.Москви Російської Федерації за ч.3 ст.30, п. г ч.4 ст. 228-1 КК РФ до 10-ти років і 6-ти місяців позбавлення волі.

Ухвалою судової колегії апеляційної інстанції по кримінальним справам Московського міського суду суду від 25.10.2016 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. Вирок набрав законної сили 25 жовтня 2016 року та приведений до виконання.

Постановою президіума Московського міського суду від 02 жовтня 2018 року частково задоволено касаційну скаргу засудженого, змінено вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного сду і ОСОБА_5 призначене покарання за ч.3 ст.30, п. г ч.4 ст. 228.1 КК України у виді 9-ти років позбавлення волі.

ОСОБА_5 звернувся із заявою про можливість його передачі для подальшого відбування покарання до України, громадянином якої він є. Також письмово підтвердив, що йому роз`яснені юридичні наслідки його передачі до України для подальшого відбування покарання.

Відповідно до даних установи відбування покарання РФ, станом на 11.04.2017 року ОСОБА_5 відбув 11 місяців 5 днів, невідбутий строк 09 років 6 місяців 25 днів.

Згідно листа Державної міграційної служби України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Корабельного районного суду м.Миколаєва від 08.08.2017 року, яка в подальшому була скасована, дане клопотання вже розглядалося та визначено ОСОБА_5 термін відбування покарання за законодавством України на її території строк терміном 6 років 8 місяців позбавлення волі.

Постановою Правобережного районного суду міста Липецька від 19.03.2018 року, у зв`язку з тим, що покарання, яке визначене ОСОБА_5 для відбування на території України не відповідає принципу справедливості, а також цілям та завданням, що визначені ч.1 ст.6 КК РФ, тобто, за думкою суду, таке покарання не відповідає характеру та ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його скоєння та особи винного, і за вказаного, було відмовлено у передачі засудженого для відбування ним покарання на території України.

Вирішуючи питання про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України суд враховує наступні положення законодавства України.

Відповідальність за суспільно небезпечне діяння, за яке засуджено ОСОБА_5 в Російській Федерації, передбачена також законодавством України зокрема за ч.3 ст.15, ч.2 ст.307КК України, а саме - замах на незаконний збут наркотичних речовин у великому розмірі, за яке передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.

Відповідно до вимог ч.1 ст.602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний та території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Розглядаючи клопотання про приведення вироку суду РФ, суд виходить із положень Конституції України, глави 46 КПК України, якими регламентовано визнання та виконання вироків судів іноземних держав та передача засуджених осіб, Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та норм Кримінального кодексу України.

Так, відповідно до ст.10 Європейської Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 р., яка є частиною національного законодавства, на підставі Закону України «Про приєднання України до Європейської Конвенції про передачу засуджених осіб» від 22.09.1995 року та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», у разі продовження виконання вироку держава виконання вироку дотримується характеру і тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку.

Однак, якщо це покарання за своєю природою або тривалістю є несумісним із законодавством держави виконання вироку або якщо її законодавство цього вимагає, ця держава може на основі судової або адміністративної постанови співвіднести призначену міру покарання з покаранням чи заходом, передбаченим її власним законодавством за вчинення аналогічного злочину.

За своїм характером таке покарання або такий захід повинні у міру можливості відповідати покаранню або заходу, призначеному у вироку для виконання. Покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку.

Відповідно до ч.4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:

1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;

2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

Відповідно до ч.3 ст.68 КК України, строк покарання за замах не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, тобто в даному випадку не може перевищувати 6-ти років і 8-ми місяців позбавлення волі.

На це вказує і остання практика апеляційної судової інстанції Миколаївської області, висловлена, наприклад у справі № 477/423/18 від 04.02.2020 р.

Враховуючи, що за своїм характером покарання не повинне посилювати кримінальне покарання засудженої особи, суд вважає за необхідне не призначати додаткове покарання, передбачене ч.2 ст.307 КК України у виді конфіскації майна засудженого.

З метою забезпечення виконання в Україні покарання, призначеного громадянину України ОСОБА_5 судом Російської Федерації, керуючись ст.9 Конституції України, ст.ст.10,11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, ст.ст.606-610 КПК України, суд за кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.15, ч.2 ст.307 КК України, з урахуванням положень ч.3 ст.68 КК України, визначає засудженому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на шість років і вісім місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 72 Кримінального кодексу України, строк відбування покарання слід рахувати з часу затримання ОСОБА_5 , тобто з 06.05.2016 року.

Зі змісту вироку відносно ОСОБА_5 , слідує, що засуджений вчинив злочин 05 травня 2016 року, тому при вирішенні питання щодо порядку зарахування засудженому у строк покарання строку попереднього ув`язнення необхідно керуватися правилами ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VІІІ від 26.11.2015 року та у відбутий строк покарання зарахувати термін його перебування під вартою з 06.05.2016 року по 25 жовтня 2016 року включно (день набрання вироком законної сили) з розрахунку: один день перебування під вартою дорівнює двом дням позбавлення волі.

Визначення судом виду кримінально-виконавчої установи, в якій належить відбувати покарання засудженому, діючим законодавством України не передбачено.

Стосовно посилання захисника щодо призначення покарання засудженому саме такої тривалості, як то визначено призидіумом Московського міського суду з огляду на практику відмови запитуючою стороною у передачі засудженого для відбування покарання у разі зменшення строку покарання, то позиція Договірних сторін у певних обставинах не може бути підставою для ігнорування положень законодавства Сторони виконання вироку та міжнародних договорів.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст.15 та ч.2 ст. 307 Кримінального кодексу України, ст.9 Конституції України, ст. ст.9, 10, 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, ст.ст. 609, 610 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

Клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України задовольнити.

Привести у відповідність із законодавством України вирок Дорогомиловського районного суду міста Москви від 25 серпня 2016 року, з урахуванням постанови Президіума Московського міського суду від 02.10.2018 року, яким громадянин України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м.Миколаєва, останнє відоме місце проживання в Україні: АДРЕСА_1 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.30, п. г ч.4 ст. 228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації та засуджений до позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму.

Визначити положення Кримінального кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_5 визнано винним, а саме: ч.3 ст.30, п. г ч.4 ст. 228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації відповідає ч.3 ст.15, ч.2 ст.307 Кримінального кодексу України.

Визначити засудженому ОСОБА_5 покарання, що підлягає відбуванню на території України за вироком Дорогомиловського районного суду міста Москви від 25 серпня 2016 р. та постанови Президіума Московського міського суду від 02.10.2018 року, з урахуванням положень ч.3 ст. 68 КК України, у виді 6 (шести) років і 8 (восьми) місяців позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст.72 Кримінального кодексу України, строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 слід рахувати з часу затримання, зокрема з 06 травня 2016 року, в строк відбування покарання зарахувавши термін його перебування під вартою з 06 травня 2016 року по 25 жовтня 2016 року (дату набрання вироком законної сили) включно в розрахунку: один день перебування під вартою дорівнює двом дням позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Корабельний районний суд м.Миколаєва протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1