Номер провадження: 11-кп/813/1513/20
Номер справи місцевого суду: 521/8359/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судових засідань: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 23.04.2020 року в кримінальному провадженні №000001651 від 17.02.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_9 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, -

встановив:

оскаржуваним вироком районного суду:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ташкент, громадянин Російської Федерації, росіянин, одружений, з вищою освітою, працевлаштований за наймом, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення.
Згідно з оскаржуваним вироком районного суду ОСОБА_9 визнаний винним за те, що 27.02.2019 року, приблизно о 17 годин 30 хвилин, знаходячись біля під`їзду будинку АДРЕСА_3 , в ході конфлікту з ОСОБА_8 , який розпочався на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, з метою нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 наніс останньому кистю правої руки стиснутої в кулак один удар в область обличчя зліва, після чого взявши у руки камінь, що знаходився на асфальті, кинув його в область лівого плеча потерпілого ОСОБА_8 чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу в слизову оболонку лівої щоки, синця лівої надлопаткової області та калитки.
Спричинені потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу в слизову оболонку лівої щоки, синця лівої надлопаткової області та калитки, як кожне окреме та і в сукупності, мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більш 6-ти днів і за цим критерієм, згідно п.2.3.5 «Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відноситься до легкого тілесного ушкодження.
Не погоджуючись з вироком районного суду потерпілий ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини справи та доведеність вини обвинуваченого, просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, з підстав істотного порушення вимог КПК України. Потерпілий посилається на те, що суд, при формулюванні обвинувачення, невірно зазначив в мотивувальній частині вироку дату скоєння злочину. Також потерпілий посилається на неправильне застосування судом при призначенні покарання закону України про кримінальну відповідальність, оскільки на думку потерпілого покарання призначене обвинуваченому є занадто м`яким. Крім того, потерпілий вказує на незаконність вироку суду в частині відмови в задоволенні його цивільного позову.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу потерпілого частково та просив вирок суду скасувати в частині розгляду цивільного позову та призначити новий розгляд кримінального провадження в районному суді в цій частині в порядку цивільного судочинства; обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілого; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в обсязі, визначеному в порядку ч.3 ст.349 КПК. Ці обставини потерпілим не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК.
Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Щодо доводів потерпілого про невірне формулювання обвинувачення районним судом в частині визначення дати вчинення злочину, то ці доводи, з урахуванням того, що справа розглянута в районному суді в порядку ч.3 ст.349 КПК, мають бути розглянуті районним судом та вирішені в порядку ст. 379 КПК, оскільки можлива допущена описка не впливає на законність вироку районного суду та не може слугувати підставою для його скасування.
Перевіривши доводи апеляційної скарги потерпілого про невірне застосування судом вимог кримінального закону при призначені обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, з підстав його м`якості, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Перевіряючи вирок районного суду на відповідність його вимогам закону в частині призначеного покарання, апеляційний суд приходить до висновку про його законність та обґрунтованість.

Так, відповідно до ст. ст.50 і 65 КК України (далі КК) особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги потерпілого вбачається, що він порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував обставини, які у відповідності до ст. 66 КК пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття, визнання своєї вини. Також районний суд врахував відсутність обставин, які, відповідно до ст. 67 КК, обтяжують відповідальність обвинуваченого.

З урахуванням обставин справи та особи обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду про доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді штрафу.
Таким чином, правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, з урахуванням вимог ст.ст. 50, 65 КК, прийшов до вірного висновку, що призначене ОСОБА_9 покарання буде достатнім для виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, яке, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок м`якості та служити підставою для зміни вироку.

Щодо доводів потерпілого про незаконність вироку в частині вирішення судом цивільного позову у кримінальному провадженні, то вони є слушними, з огляду на таке.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Таким чином, вимоги закону стосовно мотивування судового рішення є процесуальними, а їх реалізація суттєво впливає на дотримання права особи на справедливий суд.
Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 349 КПК, якщо принаймні одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, заперечується стороною, спрощену процедуру судового розгляду застосовано бути не може.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі №521/11693/16-к, щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Крім того, у відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Отже, в процесуальному законодавстві передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
В свою чергу, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.
Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Таким чином, з викладеного убачається, що саме лише посилання судом на норму права не може вважатися належною мотивацією рішення або висновку; завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті; вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; ігнорування судом доречних аргументів сторони є грубим порушенням статті 6 Конвенції та сталої судової практики як Верховного суду України так і ЄСПЛ, у зв`язку з чим, вмотивованим і обґрунтованим судовим рішенням можливо назвати лише те, в якому правовий висновок суду ґрунтується на аналізі взаємозв`язку між наведеною правовою нормою та належними доказами наданими сторонами у справі.
За правилами ст.ст. 62, 128 КПК під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України (далі ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, зокрема, недоторканості права власності та розумності строків (ч. 5 ст. 128 КПК).
За правилами ст.12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно оскарженого вироку, в частині розгляду цивільного позову потерпілого, районний суд не дотримався наведених вище вимог, а тому оскаржуваний вирок районного суду в цій частині не можна вважати законним і обґрунтованим.

Так, як свідчать матеріали кримінального провадження, зокрема журнал судового засідання та звукозапис фіксації судового процесу в суді першої інстанції, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної та матеріальної шкоди не визнав.

Незважаючи на таку позицію обвинуваченого, районний суд прийняв рішення про здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК та не вжив відповідних заходів щодо забезпечення участі потерпілого в судовому засіданні з метою реалізації його права на подачу доказів та пояснень при розгляді цивільного позову.

В оскаржуваному судовому рішенні, районний суд зазначив, що підстави та розмір цивільного позову не підтверджуються дослідженими судом доказами, тому цивільний позов залишив без задоволення.
Разом з цим, як убачається з журналу судового засідання та звукозапису фіксації судового процесу, районний суд, під час судового розгляду, фактично не досліджував докази на підтвердження заявленого цивільного позову щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, чим порушено засади кримінального провадження законності та безпосередності дослідження доказів.
Зазначені порушення КПК України, на думку апеляційного суду, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в частині цивільного позову, а тому це порушення визнається судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке передбачено ч.1 ст. 412 КПК.
Водночас згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п.п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.
Відповідно ст. 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
При цьому, апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК, з яких слідує, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.
У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 КПК.
Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
За наявності зазначеного вище допущеного районними судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, враховуючи положення ст. 9 ч. 6 КПК та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, вирок районного суду, в частині вирішення питання щодо цивільного позову, не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню в цій частині. Оскільки порушення вимог кримінального процесуального закону було допущене у ході судового розгляду в суді першої інстанції і саме цей суд має повноваження на вчинення процесуальних дій, направлених на усунення порушень, на які вказано вище, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунення зазначеного порушення вимог кримінального процесуального закону в ході апеляційного розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд цивільного позову в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 23.04.2020 року, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений за ч.1 ст.125 КК України скасувати в частині вирішення цивільного позову та призначити новий розгляд кримінального провадження в районному суді, в порядку цивільного судочинства, в тому ж суді, в іншому складі суду.

Рекомендувати районному суду виправити описку в мотивувальній частині вироку щодо дати вчинення злочину.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4