Справа №585/3807/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/219/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 липня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_8 про визнання існування порушення всіх законів про захист прав людини по відношенню до нього на право мати захисника, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_8 , із заявою про визнання існування порушення всіх законів про захист прав людини по відношенню до нього на право мати захисника. Свою заяву ОСОБА_8 мотивував тим, що 04.03.2004 року його незаконно затримали в м. Острог, Ровенської області. Вказував, що обшук в його будинку проводився без його участі, та участі адвоката, а після його доставки в м. Хмельницьк у ВБОЗ також не надали захисника до початку допиту. Зазначав, що працівники міліції примушували його взяти на себе нерозкриті злочини по Хмельницькій області в тому числі і вбивствах та протягом трьох днів захисника не забезпечили. Наголошує, що 06.03.2004 року з приміщення поліції ВБОЗ його випустили, однак при вході його затримали працівники ВБОЗ міліції м. Нікополь Дніпропетровської області, і відразу відвезли в міліцію м. Нікополь, де його незаконно тримали, били, морально погрожували, без надання адвоката до 10.03.2004 року, примушували визнати свою вину у злочинах які він не вчиняв. Зазначає, що перший раз йому надали можливість на побачення з адвокатом 10.03.2004 року. У суді з грубим порушенням всіх процесуальних законів розглядалася справа суддею ОСОБА_9 без секретаря судового засідання, прокурора, технічні засоби були відсутні, протоколів судових засідань не було. Згодом, йому надали можливість побачитися з адвокатом лише на початку вересня 2004 року в СІЗО м. Дніпропетровська.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 липня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про визнання існування порушення всіх законів про захист прав людини по відношенню до нього на право мати захисника.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вважаючи оскаржувану ухвалу суду незаконною, просив ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27.08.2020 року скасувати повністю та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву та визнати існування порушення всіх законів про захист прав людини по відношенню до нього на право мати захисника.

Також, в ході апеляційного розгляду він усно доповнив свої апеляційні вимоги і просив колегію суддів, крім первісних вимог, також визнати порушення ст.6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод відносно нього та скасувати вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2007 року.

В обґрунтуванні вимог апеляційної скарги, засуджений вказує, що з моменту його затримання, закони, які стосуються надання права на захист щодо нього були грубо порушені. Звертає увагу, що він обґрунтовано, з доказами, об`єктивно та всебічно довів, що було порушено його право на захист.

Заслухавши суддю доповідача, щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, доводи засудженого ОСОБА_8 , та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги з доповненнями, просили ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву засудженого задовольнити в повному обсязі, думку прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги засудженого заперечив, просив оскаржуване рішення суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, та встановлено судом першої інстанції, вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.08.2005 року справа №1-11 2005 рік ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочинів передбачених п.6 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 121, ч.2 ст. 147, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 189, ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 289, ч.4 ст. 296 КК України та на підставі ч.1 ст. 70 КК України призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років з конфіскацією в дохід держави всього особисто йому належного майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 27.06.2006 року вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.08.2005 року справа №1-11 2005 рік щодо ОСОБА_8 скасовано внаслідок м?якості призначеного покарання, а справу направлено на новий судовий розгляд в іншому складі суддів.

Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2007 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні злочинів передбачених п.6 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 121, ч.2 ст. 147, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 189, ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 289, ч.4 ст. 296 КК України та на підставі ч.1 ст. 70 КК України призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 19.02.2008 року вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2007 року щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.

Як вбачається зі змісту заяви, засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду першої інстанції в порядку ст. 537 КПК України і просив визнати існування порушення всіх законів про захист прав людини по відношенню до нього на право мати захисника в період досудового слідства.

Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_8 , суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання на підставі вироку суду, що набрав законної сили, через що вчинення дій, зазначених у його заяві, а саме про визнання існування порушення його права на захист в період досудового слідства, не охоплюється ст. 537 КПК України, тобто питання, які ставляться засудженим не підлягають розгляду в порядку виконання вироків.

Такі висновки суду, на думку колегії суддів, є обґрунтованими та відповідають вимогам кримінального закону.

Так, положеннями ст. 537 КПК України чітко визначено коло питань, які можуть бути вирішені під час виконання вироків, зокрема: 1) про відстрочку виконання вироку; 2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; 3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким; 4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; 5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років; 6) про звільнення від покарання за хворобою; 7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення; 8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком; 9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку; 10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України; 11) про застосування покарання за наявності кількох вироків; 12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді; 13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; 13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; 13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); 13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням; 14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції на стадії виконання вироку не уповноважений вирішувати питання, що стосуються порушення права засудженого на захист під час досудового розслідування.

Доводи засудженого, стосовно того, що він обґрунтовано, з доказами, об`єктивно та всебічно довів, що було порушено його право на захист жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що питання визнання існування порушення його права на захист в період досудового слідства не відноситься до переліку питань, що підлягають розгляду порядку ст. 537 КПК України.

Що стосується заявлених засудженим усних доповнень в суді апеляційної інстанції, щодо порушення ст.6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод відносно нього та скасування вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2007 року, то колегія судді наголошує, що вказані питання жодним чином не стосуються стадії виконання судового рішення, а тому не підлягають вирішенню в порядку ст. 537 КПК України.

Порушень матеріального та процесуального права допущених суддею під час розгляду даної заяви ОСОБА_8 , апеляційним судом не встановлено.

Прийняте рішення повністю відповідає вимогам закону, є належним чином обґрунтованим і мотивованим, підстав для його зміни чи скасування колегією суддів не встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про визнання існування порушення всіх законів про захист прав людини по відношенню до нього на право мати захисника, у зв`язку з чим вимоги його апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 липня 2020 року, якою ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні його заяви про визнання існування порушення всіх законів про захист прав людини по відношенню до нього на право мати захисника без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4