КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

05 березня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Тираспіль Республіки Молдови, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки села Горяне, Городоцького району, Вітебської області, Республіки Білорусь, громадянки України, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,
яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Вороніж, Російської Федерації, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року визнано винуватими та засуджено:
ОСОБА_6 за вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1 КК України, до покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України, до покарання у виді трьох років позбавлення волі.

ОСОБА_10 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України, до покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Цим же вироком судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, у травні-червні 2014 року у особи, провадження щодо якої зупинено та яку оголошено у розшук (надалі ОСОБА1), виник умисел на вчинення на території України терористичних актів шляхом вибухів з метою залякування і порушення громадської безпеки.

У червні 2014 року в місті Києві ОСОБА_6 , діючи в інтересах ОСОБИ 1, однак без намірів вчинення терористичних актів, вступив з ним у попередню змову з метою виготовлення без передбаченого законом дозволу саморобних вибухових речовин та вибухових пристроїв і погодився сприяти йому наданням відповідних засобів і знарядь.

У цей же час у місті Києві ОСОБА_6 , виконуючи прохання ОСОБИ 1, підшукав у відкритому доступі глобальної компютерної мережі «Internet» і надав їй інформацію про хімічні склади вибухових речовин, ідентифікованих назвами «кіса», «амонал» (суміші селітри на основі нітрату амонію, порошкоподібного алюмінію) та про способи дистанційного ініціювання їх загоряння з використанням мобільного телефону і електричного реле. ОСОБА_6 , усвідомлював, що ця інформація несе знання, оволодіння якими допоможе ОСОБІ 1 виготовити саморобні вибухові речовини та вибухові пристрої і бажав, щоб так відбулося.
У липні 2014 року ОСОБА_6 , продовжуючи реалізовувати спільний з ОСОБОЮ 1 злочинний задум, погодився на прохання останнього виготовити детонатор для дистанційного ініціювання електричним імпульсом загоряння вибухової речовини суміші селітри на основі нітрату амонію з порошкоподібним алюмінієм, поміщеної до металевих банок. З цією метою у вказаний час ОСОБА_6 у місті Києві одержав від ОСОБИ 1, мобільний телефонний апарат «Nокіа 7210», електричне реле «Таtami» і під контролем ОСОБИ 1 у своєму житлі за адресою: АДРЕСА_4 , розпочав виготовлення детонатора. Припаяв до пристрою вібраційного дзвінка телефону два ізольовані слабострумні дроти, вивівши їх вільні кінці назовні телефону та розпочав і здійснював підшукування у місті Києві у відкритому продажі іншого (з пропускною напругою у 3 вольти), а ніж одержав від ОСОБИ 1, електричного реле з метою укомплектування ним детонатора, який намагався виготовити.

Однак 26.08.2014 ОСОБА_6 добровільно припинив свою протиправну діяльність, про що заявив до Служби безпеки України і видав складові детонатора, який виготовляв для ОСОБИ 1.

Крім того, у липні 2014 року в місті Києві обвинувачена ОСОБА_8 , перебуваючи під впливом ідей ОСОБИ 1 щодо необхідності забезпечення самозахисту від представників радикальних суспільних рухів в Україні, однак не будучи обізнаною про дійсні наміри цієї особи, вступила з ОСОБОЮ 1 у попередню змову на придбання разом з ним групою осіб і на його користь без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї у вигляді самозарядних бойових пістолетів, детонаторів до вибухівки, радіостанцій, бінокля армійського.

У серпні 2014 року ОСОБА_8 , реалізуючи означений спільний злочинний задум, у місті Києві замовила у ОСОБА_14 безоплатне придбання самозарядних бойових пістолетів «ТТ» (Тульського Токарева) у кількості від трьох до пяти штук без передбаченого законом дозволу, а також детонаторів до вибухівки, радіостанцій, бінокля армійського.

У подальшому, 20.08.2014 ОСОБА_8 , умисно діючи в інтересах ОСОБИ 1, у ході телефонної бесіди з ОСОБА_14 , який у такий спосіб приймав участь у негласній слідчій (розшуковій) дії контрольованій поставці ОСОБА_8 вогнепальної зброї, погодилася одержати раніше обумовлені пістолети й інші речі в автоматичній камері схову Центрального залізничного вокзалу міста Києва.
22.08.2014 ОСОБА_8 у ході телефонної бесіди з ОСОБА_14 дізналася від останнього код доступу та ідентифікаційний номер автоматичної камери схову Центрального залізничного вокзалу міста Києва, куди у цей же день заздалегідь у межах негласної слідчої (розшукової) дії було поміщено пять пістолетів Макарова (із насвердленими стволами), упакованих у поліетиленовому пакеті чорного кольору. Після чого домовилась з ОСОБОЮ 1 зустрітись з ним на Центральному залізничному вокзалі міста Києва з метою одержання вогнепальної зброї, детонаторів до вибухівки, радіостанцій, бінокля армійського.

У подальшому 22.08.2014 приблизно о 17 годині ОСОБА_8 прибула на територію Центрального залізничного вокзалу міста Києва за адресою: місто Київ, площа Вокзальна, 1, де на неї вже чекали ОСОБА 1 та ОСОБА_10 і, зустрівшись з ними, повідомила ОСОБІ 1 код доступу (Д835) та ідентифікаційний номер (835) автоматичної камери схову, в якій мала знаходитись вогнепальна зброя й інші речі від ОСОБА_14 .

У цей же час ОСОБА_8 погодилася на пропозицію ОСОБИ 1, щоб він особисто забрав з автоматичної камери схову вогнепальну зброю разом з іншими речами.

ОСОБА_8 , перебуваючи разом з ОСОБА_10 на території Центрального залізничного вокзалу міста Києва перед фасадом його будівлі і бажаючи (маючи на меті), щоб ОСОБА 1 заволоділа замовленими у ОСОБА_14 вогнепальною зброєю й іншими речами, усвідомлювала, що у наступний момент, приблизно о 17 годині 30 хвилин 22.08.2014, ОСОБА 1 вирушила до приміщення автоматичних камер схову з наміром одержати ці зброю і речі.

ОСОБА 1 тим часом, відшукавши автоматичну камеру схову з ідентифікаційним номером 835 і увівши до її автоматичного замка код доступу Д835, відчинила її та забрала з неї поліетиленовий пакет з пістолетами, після чого одразу почала рухатися на вихід з розташованого за адресою: місто Київ, площа Вокзальна, 1 приміщення автоматичних камер схову Центрального залізничного вокзалу міста Києва, де й була зупинена співробітниками Служби безпеки України, в процесі огляду місця події в неї, у вилученому з автоматичної камери схову пакеті, виявлено пять пістолетів, котрі відповідають конструкції пістолета Макарова («ПМ»), однак не придатні до здійснення пострілів.
У такий спосіб ОСОБА_8 виконала усі дії, які вважала необхідними для одержання вогнепальної зброї від ОСОБА_14 , що не відбулося з причин, котрі не залежали від її волі.

Крім цього, у травні-червні 2014 року обвинувачений ОСОБА_10 познайомився і почав спілкуватися з ОСОБОЮ 1, який висловлював негативне відношення до демократичних перетворень в країні та виношував наміри зорганізуватися в групу з метою фізичного протистояння останнім.

Під впливом таких ідей ОСОБИ 1 у ОСОБА_10 , який не був обізнаний про дійсні наміри ОСОБИ 1, у липні 2014 року виник намір придбати для самозахисту вогнепальну зброю у вигляді пістолета Макарова, одразу після чого він розпочав її підшукування. У кінці липня 2014 року, домовившись шляхом листування у глобальній компютерній мережі «Іnternet» з користувачем, ідентифікованим найменуванням « ІНФОРМАЦІЯ_4 » про придбання у нього пістолета Макарова, ОСОБА_10 перерахував на електронний гаманець цієї ОСОБИ банківським переводом 3700 грн., однак у подальшому замовлення (зброї) не отримав, оскільки продавець (означений користувач) припинив спілкування та зник із звязку.

22.08.2014 ОСОБА_10 у місті Києві на території станції метро «Політехнічний інститут» приблизно о 12 годині у черговий раз зустрівся з ОСОБОЮ 1, яка у ході зустрічі запропонувала разом з ним забрати з автоматичної камери схову відправлення з вогнепальною зброєю пістолетами, які у когось замовила ОСОБА_8 . Усвідомлюючи відсутність у нього передбаченого законом дозволу на придбання вогнепальної зброї ОСОБА_10 погодився і прибув разом з ОСОБОЮ 1 на Центральний залізничний вокзал міста Києва, де вони зустрілись з ОСОБА_8 , яка повідомила ОСОБІ 1 код доступу та ідентифікаційний номер автоматичної камери схову, де, з її слів, мали бути пістолети.
У цей же час ОСОБА_10 погодився на пропозицію ОСОБИ 1, щоб останній особисто забрав з автоматичної камери схову посилку з вогнепальною зброєю.

ОСОБА_10 , перебуваючи разом з ОСОБА_8 на території Центрального залізничного вокзалу міста Києва перед фасадом його будівлі і бажаючи, щоб ОСОБА 1 заволоділа в його інтересах пістолетами, усвідомлював, що у наступний момент, приблизно о 17 годині 30 хвилин 22.08.2014, ОСОБА 1 вирушила до приміщення автоматичних камер схову з наміром одержати цю зброю.

ОСОБА 1 тим часом, відшукавши автоматичну камеру схову з ідентифікаційним номером 835 і увівши до її автоматичного замка код доступу Д835, відчинила її та забрала з неї поліетиленовий пакет з вогнепальною зброєю, після чого одразу почала рухатися на вихід з розташованого за адресою: місто Київ, площа Вокзальна, 1 приміщення автоматичних камер схову Центрального залізничного вокзалу міста Києва, де й була зупинена співробітниками Служби безпеки України, в процесі огляду місця події в неї, у вилученому з автоматичної камери схову пакеті, виявлено пять пістолетів, котрі відповідають конструкції пістолета Макарова («ПМ»), однак не придатні до здійснення пострілів.
У такий спосіб ОСОБА_10 виконав усі дії, які вважав необхідними для одержання вогнепальної зброї пістолетів, що не відбулося з причин, котрі не залежали від його волі.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18.09.2018 року скасувати, а кримінальне провадження № 1-кп/760/63/18 стосовно ОСОБА_10 закрити.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що оскаржуваний вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Зокрема, як зазначає апелянт, мотивуючи свій вирок, суд першої інстанції залишив поза своєю увагою ту істотну обставину, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази того, що ОСОБА_10 дійсно має відношення до тих сайтів та соціальних мереж, які визнані судом одним із джерел доказів його вини.

Крім того, апелянт вказує на те, що навіть якщо припустити, що користувачем відповідних мереж дійсно є ОСОБА_10 , суд не врахував того, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази того, що відповідні тексти, які наведені судом у вироку, дійсно писав ОСОБА_10 , а не хтось інший від його імені, а також не встановлено, коли насправді були надруковані вказані у Вироку тексти до чи після затримання ОСОБА_10 , адже сучасні технології дозволяють дистанційно надрукувати від імені користувача будь-що, і якщо ОСОБА_10 дійсно цікавився купівлею зброї, то якої саме вогнепальної чи невогнепальної, і ця обставина також не встановлена судом.

На думку апелянта, якщо припустити, що ОСОБА_10 дійсно колись раніше мав намір придбати зброю, це саме по собі не є беззаперечним доказом того, що 22.08.2014 він прибув на ЦЗВ саме з метою придбання пістолетів.

Також апелянт звертає увагу на те, що допитаний у суді свідок ОСОБА_15 дійсно вказав, що ОСОБА_10 познайомив його з ОСОБА_16 , але з приводу будь-яких розмов між ОСОБА_15 та ОСОБА_10 щодо придбання зброї (або взагалі стосовно зброї) свідок суду нічого не сказав.

Що стосується факту знаходження ОСОБА_10 разом з ОСОБА_8 та ОСОБОЮ 1на ЦЗВ 22.08.2014, то як зазначає захисник, це залишається просто фактом перебування в цей день ОСОБА_10 на вокзалі.

Як вважає апелянт, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази і того, що ОСОБА_10 був обізнаний з намірами інших учасників кримінального провадження, тим більше з протиправними намірами, якщо такі мали місце.

Крім того, як зазначає апелянт, навіть якщо припустити, що ОСОБА_10 прибув до ЦЗВ із намірами вчинити протиправні дії, то в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази того, що ОСОБА_10 дійсно мав на меті саме придбання, а не носіння, а не зберігання, а не передачу, а не збут саме вогнепальної, а не гладкоствольної мисливської зброї, чи бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв.

На думку апелянта, за логікою суду мета ОСОБА_10 саме у придбанні вогнепальної зброї ґрунтується на його намірі у минулому придбати собі зброю, але, як вказано вище, такий намір не доведений жодним доказом, і є лише припущенням слідства, яке судом прийняте як доказ, а отже, як вказує апелянт, всі мотиви суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях, що є прямим порушенням положень ч. 3 ст. 373 КПК України.

Також, як зазначає апелянт, у порушення вимог ч. 1 ст. 91 КПК України, у даному кримінальному провадженні не доказана подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18.09.2018 року стосовно ОСОБА_6 , а кримінальне провадження щодо останнього закрити.

В обґрунтування поданої скарги, захисник посилається на те, що Солом`янським районним судом м. Києва при розгляді справи допущені істотні порушення вимог процесуального закону, а саме в обґрунтування обвинувального вироку покладені докази, які є неналежними та недопустимими, а, отже і вирок суду, що ґрунтується та таких доказах, є незаконним та необґрунтованим.

На думку апелянта, неналежними та недопустимими доказами, покладеними в основу оскаржуваного вироку, зокрема, є протокол огляду від 26.08.14, що складений старшим слідчим ОВС СВ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області підполковником юстиції ОСОБА_17 ; протокол обшуку від 22.08.14, що складений слідчим СВ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області старшим лейтенантом ОСОБА_18 ; висновок експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз від 25.09.14 № 113/6-182/5-88/3.

Зокрема, як зазначає апелянт, у протоколі огляду від 26.08.14, що складений старшим слідчим ОВС СВ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області підполковником юстиції ОСОБА_17 в рамках кримінального провадження № 0000134 відсутні будь-які зазначення про ознайомлення громадянина ОСОБА_6 із гарантованими йому законодавством правами, зокрема, про право на захист та на відмову від самовикриття.

Крім того, як вказує апелянт, із протоколу огляду вбачається, що ОСОБА_6 «добровільно пред`явив та видав речі», чим фактично вчинив самовикриття (самозвинувачення), яке, як зазначає захисник, витікає із принципу кримінального процесуального законодавства як презумпція невинуватості і є по своїй суті вираженою та гарантованою Конституцією України можливістю кожного користуватись свободою вибору щодо того, чи надавати інформацію відповідно себе органам та особам, що ведуть кримінальний процес, чи не надавати, проте, під час проведення огляду 26.08.14 ОСОБА_6 був позбавлений такої можливості, оскільки навіть не був повідомлений слідчим про існування такого права, що підтверджується протоколом огляду, і його необізнаність про свої права спричинила у нього ілюзію безвиході, що можна також розцінювати як метод примусу до самовикриття з боку слідчого, а неповідомлення слідчим ОСОБА_6 про право на відмову від самовикриття, як вважає апелянт, фактично призвело до надання пояснень, що стали підставою для обвинувачення у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Звертає увагу апелянт і на те, що у протоколі огляду відсутня інформація про технічні характеристики фотоапарату, що використовувався при проведенні огляду (зазначено лише модель фотоапарату, і як вбачається із інформації, що міститься у вільному доступі у мережі Інтернет, у модельному ряді фотоапаратів UFO наявні фотоапарати UFO DC 1010, а також інші моделі, однак моделі UFO 1010 виробником не виготовляється), а також не зазначені умови та порядок використання фотоапарату.

Зокрема, як зазначає апелянт, у протоколі огляду після зазначення про використання фотозйомки відсутній підпис ОСОБА_6 , тобто ОСОБА_6 не був повідомлений належним чином про проведення фотозйомки, чим порушені його права, разом із тим, у останньому абзаці протоколу огляду міститься вислів, що «доповнень, зауважень, клопотань не має», під яким наявний підпис ОСОБА_6 та власноруч написано прізвище, у той же час, слідчим не роз`яснено ОСОБА_6 про право на надання доповнень, зауважень, заявлення клопотань, і врешті про відмову від підписання протоколу.

Що стосується неналежності та недопустимості протоколу обшуку від 22.08.14, складеного слідчим СВ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області старшим лейтенантом ОСОБА_18 , апелянт вказує на те, що відповідно до інформації, що міститься у вступній частині протоколу обшуку, обшук проводився в рамках кримінального провадження № 000194 від 19.08.17, у той же час, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.08.14 надано дозвіл на проведення обшуку у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 в рамках кримінального провадження № 000134 від 19.08.14, проте, як вказує захисник, в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні будь-які ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21.08.14 по кримінальному провадженню № 000194 від 19.08.17, з чого, на думку захисника, випливає, що слідчий ОСОБА_18 провів обшук житла із порушенням положень ч. 2 ст. 234 КПК України, тобто при відсутності ухвали слідчого судді, якою б був наданий дозвіл на проведення обшуку.

Звертає увагу апелянт і на те, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.08.14 надано дозвіл на проведення обшуку в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 старшому слідчому в ОВС СВ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_17 в рамках кримінального провадження № 000134 від 19.08.17, однак, як вбачається з протоколу обшуку від 22.08.14 обшук у вищевказаній квартирі проведений слідчим СВ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області старшим лейтенантом ОСОБА_18 , і таким чином, при проведенні обшуку 22.08.14 слідчий ОСОБА_18 не мав права проводити обшук, оскільки не зазначений в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 21.08.14.

Крім того, як зазначає апелянт, у протоколі обшуку на 1 аркуші зазначено, що особам, що беруть участь у обшуку, роз`яснено їх права та обов`язки, про що вони мають поставити підписи, у той же час у відповідному місці їх підписи відсутні, а також у протоколі огляду відсутня інформація про технічні характеристики фотоапарату (зазначено лише назву виробника «Canon»), що використовувався при проведенні огляду, а також не зазначені умови та порядок використання фотоапарату, а також відсутні підписи осіб, що брали участь у обшуку, у відповідному полі, які б свідчили про ознайомлення із тим, що обшук фіксуватиметься за допомогою технічних засобів.

Вказує апелянт і на те, що особою, якій пред`явлено ухвалу слідчого про проведення обшуку та яка на момент проведення обшуку займала приміщення, є ОСОБА_19 , проте, ідентифікувати цю особу немає можливості, через відсутність її даних.

Крім того, звертає увагу апелянт на таблицю, яка наявна у протоколі обшуку, що містить три стовпці із назвою «№», «Назва, кількість, міра, вага, матеріал, з якого виготовлено предмет, індивідуальні ознаки», «Місце та обставини знайдення», проте, слідчим не було описано кількість та вагу, а також ідентифікуючі ознаки вилучених предметів.

Що стосується неналежності та недопустимості висновку експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз від 25.09.14 № 113/6-182/5-88/3, як доказу сторони обвинувачення, то як зазначає захисник, у висновку експерта не зазначено спосіб доставки досліджуваних об`єктів та відсутній запис про відповідність матеріалів та об`єктів, що надійшли до експертної установи (експерта), матеріалам, зазначеним у документі про призначення експертизи.

Крім того, апелянт вказує на те, що під час проведення експертизи експертом використано лише одне із дев`яти джерел із Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, що використовується під час проведення судових експертиз, у той же час, на основі одного із джерел, які не входять до затвердженого Переліку, експертом зроблений один із ключових висновків експертизи (ст. 6 висновку експерта) «суміш, яка має в своєму складі аміачну селітру 91,8%, алюміній 4 %, мінеральне масло (дизпаливо) 4,2 % має тротиловий еквівалент 0,96».

Також апелянт вказує на те, що експертом для перевірки можливості здійснення вибуху за допомогою об`єктів №№ 1-1, 1-2, 1-4, що є жерстяними банками з-під напоїв, місткістю 0,5 л кожна, з кожної з яких виходять по 2 дроти, експерт застосував додаткове обладнання, а саме магістральні дроти СПП-1 та конденсаторну підривну машинку КПМ-3, проте, як звертає увагу апелянт, такі прилади, як магістральні дроти СПП-1 та конденсаторну підривну машину КПМ-3 не зазначені у переліку приладів та обладнання, що використовувалось під час проведення досліджень, крім того, не зазначено експертом технічних характеристик конденсаторної підривної машини КПМ-3 та довжини, січення, кольору та інших характеристик магістральних дротів СПП-1.

Зазначає апелянт і про те, що на ст. 5 висновку експерта зазначено: «… об`єкти №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4 є саморобними вибуховими пристроями з несправними та неправильно обраними засобами ініціювання (відсутній додатковий детонатор), без елементів живлення…», у той же час, експерт у наступному абзаці експертного висновку зазначає, що «в даному випадку для підриву об`єктів №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4 найефективніше використовувати електродетонатори (капсули-детонатори) з індивідуальними бризантними вибуховими речовинами (тротил, гексоген) масою не менше 30 гр.», таким чином, як вказує апелянт, експерт зробив припущення, за якої умови, можливий підрив вищенаведених об`єктів, а з наданих до проведення експертизи речовин вбачається, що таких речовин до експертизи не надано, а зі змісту протоколу огляду та обшуку вбачається, що слідчими таких речовин не було знайдено та вилучено в рамках кримінального провадження № 0000134.

Звертає увагу захисник і на те, що експертом не було встановлено, чи взагалі можливий вибух та якої потужності, якщо можливий, у тій пропорційності речовин, які містились у жерстяних банках, наданих до експертного дослідження, натомість експерт зазначив, які саме речовини і необхідні пропорції, щоб у відповідності до «даних довідкової літератури», відбувся вибух, крім цього, експертом не було визначено масових долів наданих до експертизи речовин, не визначено процентного співвідношення речовин у наданих сумішах, а, отже висновок експерта не стосується речовин, що надані до експертного дослідження.

На думку захисника, є недопустимими доказами і похідні від них (протоколи), тобто вилучені під час незаконного проведення процесуальних дій речові докази та висновки експертів щодо цих предметів та речовин, оскільки відповідно до вимог ч. 5 ст. 101 КПК України висновок експерта не може ґрунтуватись на доказах, які визнані судом не допустимими.

Не погоджуючись із зазначеним вироком суду, захисник обвинуваченої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 , обвинуваченої за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України закрити.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник посилається на те, що вирок Солом`янського районного суду м. Києва є незаконним та винесеним з грубим порушенням вимог процесуального закону, висновки суду в якому не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, як зазначає апелянт, у мотивувальній частині вироку, судом спотворено та перекручено показання ОСОБА_8 , а докази, на які посилається суд, як на докази вини її підзахисної, зібрані з грубими порушенням норм кримінального процесуального закону незаконним шляхом, а обвинувачення ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого їй злочину є надуманим, спровокованим працівниками контррозвідки СБУ.

Як вказує апелянт, її підзахисна у своєму допиті зазначила, і ці обставини були перевірені судом під час дослідження речових доказів мобільного телефону, про те, що влітку 2014 року, вона отримала смс повідомлення з невідомого їй номеру, в якому було зазначено «Света, это ОСОБА_20 . К тебе придет мой человек и сделает все что попросиш». Дійсно, через певний проміжок часу до ОСОБА_8 зателефонував чоловік, який запитав чи отримала ОСОБА_8 смс та запропонував їй зустрітись, а ОСОБА_8 лише з цікавості пішла на цю зустріч, і як в подальшому стало відомо, даний чоловік діяв за відповідними вказівками працівників контррозвідки СБ України та за ініціативою особи, яка була уповноважена на провокацію незаконних дій, саме за ініціативою ОСОБА_14 між ним та ОСОБА_8 відбулись декілька розмов по телефону та одна зустріч, фіксація якої покладена в основу обвинувачення.

Крім того, на думку апелянта абсолютно недопустимим доказом є протокол за результатами проведення негласного розшукового заходу від 04.12.2014 року та диск CD-R VIDEX № 2298 від 04.12.2014, оскільки, як убачається з вказаного протоколу, старшим уповноваженим 1 відділу 2 управління Департаменту контррозвідки СБ України, старшим лейтенантом ОСОБА_21 у службовому кабінеті № 122, на підставі положень п. 6 ст. 7 ЗУ «Про контррозвідувальну діяльність» та за ухвалою голови Апеляційного суду м. Києва ОСОБА_22 № 01-1597 цт від 03.03.2014 року, за результатами проведення 07.08.2014 ДОД СБ України негласних розшукових заходів, з метою пошуку ознак або фактів терористичної та іншої протиправної діяльності, стосовно невстановлених осіб, складено протокол, у якому зазначені фактичні дані, які згідно з п. 1 ст. 10 ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність» та ч. 1 ст. 256 КПК України можуть бути використані для початку досудового розслідування стосовно громадянки України ОСОБА_8 , і дані, які ОСОБА_21 були занесені у протокол містилися на диску CD-R VIDEX № 2298 на якому міститься аудіо файл (розмова двох осіб жіночої та чоловічої статі). Дана розмова, відповідно до протоколу відбулась 07.08.2014 та фіксувалась на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 03.03.2014 № 01-1597, даний негласний розшуковий захід був проведений 07.08.2014 року, на підставі ухвали судді Апеляційного суду м. Києва ОСОБА_22 № 01-1597-ц від 03.03.2014 року, і за клопотанням захисту, судом було зобов`язано прокурора надати відомості стосовно того, чи здійснювалось проведення негласних слідчих дій відносно ОСОБА_8 відповідно до чинного законодавства, а саме з дозволу суду, і прокурором до матеріалів справи був наданий лист відповідь Апеляційного суду м. Києва від 16.01.2016 року № 01/1/35, з тексту якого вбачається, що слідчим суддею Апеляційного суду м. Києва, були постановлені ухвали на проведення оперативно-розшукових заходів, які зареєстровані за № 01-4624цт від 24.06.2014 року та 01-5963цт від 31.07.2014, разом з тим, повідомлено, що 03.10.2014 року до Апеляційного суду м. Києва надійшло повідомлення Департаменту контррозвідки Служби Безпеки України, реєстраційний № 2/1/4-39167 від 26.09.2014 року, про закриття контр розвідувальної справи та можливості знищення ухвали № 01-5963цт від 31.07.2014 року, яка була знищена відповідно до акту знищення документів № 84/2014 від 25.12.2014 року.

На думку апелянта, підтвердження того, що апеляційним судом виносилась ухвала № 01-1597 від 03.03.2014 року якою було надано дозвіл на проведення негласних розшукових заходів відносно ОСОБА_8 в матеріалах кримінального провадження не міститься, а тому є очевидним те, що оперативно-розшукові заходи відносно ОСОБА_8 проводилися без ухвали слідчого судді.

Що стосується фіксації розмови її підзахисної, то вона, як вважає апелянт, відбувалась у незаконний спосіб, без відповідного дозволу суду, з порушенням її прав і свобод, що у розумінні ст. 87 КПК України є очевидно недопустимим доказом, в той же час даний доказ покладений в основу висновків суду про винуватість її підзахисної, і крім того, як зазначає апелянт, після прослуховування аудіо запису, що міститься на наданому в якості доказу, диску CD-R VIDEX № 2298 стає очевидним, що стенограма, яка зафіксована у протоколі від 04.12.2014 року, не відповідає змісту бесіди, основна частина розмови на даному диску не прослуховується і не можливо зрозуміти, що саме було сказано учасниками зафіксованої розмови.

Також апелянт звертає увагу на протокол за результатами контролю за вчиненням злочину (контрольованої поставки) від 23 серпня 2014 року, який на її переконання, має дуже суттєвий доказ того, що дії її підзахисної були спровоковані співробітниками СБУ, адже, як зазначено у протоколі, до участі у контролі за вчиненням злочину був залучений громадянин ОСОБА_14 , який відповідно до пояснень її підзахисної був ініціатором зустрічі, що відбулась 21.07.2014 року після отримання ОСОБА_8 смс повідомлення, друга зустріч, 07.08.2014 року, (щодо якої здійснювалась незаконна аудіо фіксація) відбулася також за ініціативою особи, яка була залучена співробітниками СБУ, також, як вбачається з тексту самого протоколу, ОСОБА_23 був ініціатором телефонних розмов з ОСОБА_8 20.08.2014 року, 21.08.2014 року та 22.08.2014 року, чим провокував та підбурював її на здійснення відповідних дій.

Зокрема, захисник вказує і на те, що стороні захисту, під час досудового слідства не було відкрито як доказ та надано для ознайомлення постанову прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 20.08.2014, а дана постанова була надана прокурором вже під час судового слідства, не відкриваючи даний доказ захисту.

Крім того, як зазначає апелянт, недопустимими доказами є протокол огляду від 22 грудня 2014 року протоколу від 21.08.2014 року за результатами проведення негласного розшукового заходу та долученого до нього оптичного комп`ютерного диску CD-R VIDEX, адже, ні під час досудового розслідування, ні під час розгляду справи у суді, прокурором не надано доказів, що підтверджують правову підставу проведення негласного розшукового заходу, як і не надано доказів правомірності отримання слідчим цих доказів, і, як вказує апелянт, аналізуючи даний протокол не можливо встановити, на якій правовій підставі відбувалось прослуховування розмов між абонентами телефонів вказаних у даному протоколі. Недопустимим доказом є протокол за результатами проведення негласного розшукового заходу від 21.08.2014 року, адже, крім відомостей, які були отримані в судовому засіданні про те, що слідчим суддею апеляційного суду м. Києва дійсно була постановлена ухвала на проведення оперативно-розшукових заходів № 01-4624 від 24.06.2014 року, які були надані стороною обвинувачення, всупереч положень ст. 290 КПК України, не відкриваючи цього доказу стороні захисту.

На думку захисника, матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що матеріали оперативно розшукової діяльності відносно її підзахисної були отримані уповноваженими на це суб`єктами та з відомого, що може бути перевірений, і не забороненого законом джерела; зібрані у встановленому законом порядку та з дотриманням встановленої форми, що гарантує захист прав і законних інтересів громадян, а також, як вважає апелянт, з матеріалів кримінального провадження не вбачається, яка саме достатня інформація, одержана в установленому законом порядку, стала підставою для заведення оперативно-розшукової справи, і, відповідно, чи були наявні законні підстави для проведення оперативно-розшукових заходів, результати яких надані в якості доказів у даному кримінальному провадженні.

Також, апелянт вказує на те, що є очевидним, що працівниками контррозвідки СБ України було спровоковано дії ОСОБА_8 з метою встановлення неіснуючого злочину, тобто отримання доказів для порушення кримінальної справи, оскільки сам ОСОБА_14 , в судовому засіданні підтвердив те, що він ініціював зустріч з ОСОБА_8 , а також підтвердив показання її підзахисної про те, що ніякої зброї вона не шукала.

Звертає увагу захисник і на те, що показання її підзахисної, викладені судом у мотивувальній частині вироку перекручені та спотворені, адже ОСОБА_8 ніколи не зазначала, що пропонувала ОСОБА_14 надалі спілкуватися в програмі «Кріптокет», а навпаки, вона зазначала, що ОСОБА_14 наполягав на тому, щоб подальше спілкування проходило не по телефону, а в Інтернет програмі.

На думку апелянта, не відповідають дійсності твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 вказувала про тиск зі сторони правоохоронних органів з метою уникнення покарання, оскільки доказів звернення з відповідними заявами не існує. Це твердження, як зазначає апелянт, не тільки не відповідає дійсності, а й є абсурдним, оскільки, як вважає апелянт, ОСОБА_8 мала можливість отримати за угодою укладеною з прокурором три роки позбавлення волі з іспитовим строком на один рік і забути про цю історію, однак вона вибрала шлях доведення своєї невинуватості у суді.

Зокрема, як вказує апелянт, відповідно до обвинувачення предметом злочину, що вчинила її підзахисна є п`ять пістолетів «Макарова», в той же час, відповідно до висновку експерта № 114/6 від 04.09.2014 року, який наданий стороною обвинувачення в якості доказу до матеріалів справи, - «надані на експертизу пістолети в кількості 5 (п`яти) шт. №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , ЕВ 231 М, БВ 361 М, МХ 292, конструкції Макарова «МП», не є вогнепальною зброєю, а є учбовими пістолетами Макарова, калібру 9Х18, які призначені для навчання та відпрацювання навиків поводження зі зброєю особовим складом силових підрозділів МВС, МО, СБУ.
Як вважає захисник, очевидним є те, що вина її підзахисної в інкримінованому їй злочині не доведена, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на доказах, які сфабриковані, або зібрані з грубим порушенням норм кримінального процесуального законодавства України, а обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні закінченого замаху на придбання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу ґрунтується на очевидно недопустимих доказах, здобутих внаслідок підбурювання та провокації з боку працівників правоохоронних органів, а від так з порушенням вимог ст.ст. 87, 370 КПК України та п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження; проаналізувавши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинувачених; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторони захисту підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог, передбачених ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно вимог, наведених у ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Перевіривши вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 напредмет його відповідності зазначеним вище та іншим вимогам кримінального процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення не може бути визнане законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, свої висновки про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1 КК України, а ОСОБА_8 і ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, суд першої інстанції обґрунтував тим, що, не дивлячись на невизнання обвинуваченими своєї вини, їх винуватість у скоєнні інкримінованого кожному із них злочину, за встановлених судом обставин, повністю доведена в судовому засіданні та підтверджується наступними доказами:
1. Аудіо записом, що знаходиться на оптичному носії CD-R диску № 2034 від 20.08.2014 року та даними протоколу за результатами проведення негласного розшукового заходу від 21.08.2014 року …(т. 2, а.с. 151-158);
2. Даними проколу огляду від 22.08.2014 року та фототаблицями до нього проведеного за участі ОСОБИ 1, двох понятих та співробітників СБУ, згідно якого на території приміщення автоматичних камер схову Центрального залізничного вокзалу м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Вокзальна, 1 у проході напроти третього та четвертого рядів автоматичних камер схову знаходиться ОСОБА 1. Біля ніг ОСОБИ 1 було виявлено пакет чорного кольору з вкладенням… (т. 2, а.с. 160-162);

3. Даними протоколу огляду від 22.12.2014 року відповідно до якого проводився огляд протоколу від 21.08.2014 за результатами проведення негласного розшукового заходу та долученого до нього оптичного комп`ютерного диску «CD-R VIDEX» …(т. 2, а.с. 163-173);

4. Даними протоколу за результатами контролю за вчиненням злочину (контрольованої поставки) від 23.08.2014 року, … (т. 2, а.с. 175-177);

5. Відеозаписом, на якому зафіксовані вищезазначені події, що відбувалися на Центральному залізничному вокзалі м. Києва (т. 2, а.с.180);

6. Даними акту огляду та вкладення від 22.08.2014 року з фототаблицею до нього … (т. 2, а.с. 178-179);

7. Аудіо записом, що знаходиться на оптичному носії - CD-R диску № 2298 від 04.12.2014 та протоколом до нього за результатами проведення негласного розшукового заходу від 04.12.2014 року … (т. 2, а.с. 182-189);

8. Даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 15.10.2014 року, яким було надано всю наявну у володінні ПрАТ «МТС Україна» інформацію про телефонний зв`язок, надання телекомунікаційних послуг абонентам телефонних номерів: НОМЕР_3 (ОСОБА 1), НОМЕР_4 ( ОСОБА_10 ), НОМЕР_5 ( ОСОБА_8 ), НОМЕР_6 ( ОСОБА_6 ) у ході їх телефонних з`єднань між особою та іншими абонентами упродовж травня-серпня 2014 року. Надана інформація є додатком до оптичного комп`ютерного диску gmН206282612B22. (т. 2, а.с. 192-193). Тимчасовий доступ був наданий ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01.10.2014 року. (т. 2, а.с. 190-191);

9. Даними протоколу огляду від 15.10.2014 року та оптичним комп`ютерним диском з серійним номером gmH20682612B22 ... (т. 2, а.с. 194);

10. Даними протоколу огляду від 22.12.2014 року відповідно до якого об`єктом огляду є оптичний комп`ютерний диск з маркуванням gmH20682612B22 та написом «CD/KI-П/14-12955» … (т. 2, а.с. 195);

11. Висновком експерта від 04.09.2014 року відповідно до якого надані на експертизу пістолети в кількості 5 (п`яти) штук №№ НОМЕР_1 , РН 1130 М, ЕВ 231 М, БВ 361 М, МХ 292, конструкції Макарова «ПМ», не є вогнепальною зброєю, а є учбовими пістолетами Макарова, калібру 9х18, які призначені для навчання та відпрацювання навиків поводження зі зброєю особовим складом силових підрозділів МВС, МО, СБУ. Надані на дослідження 5 (п`ять) учбових пістолетів НОМЕР_1 , РН 1130 М, ЕВ 231 М, БВ 361 М, МХ 292, конструкції «ПМ» не придатні до здійснення пострілу так, як у кожного пістолета насвердлений ствол з рамкою (т. 2, а.с. 196-201);

12. Даними протоколу обшуку квартири, в якій проживала ОСОБА 1 від 22.08.2014 року та фототаблицею до нього … (т. 2, а.с. 210-217);

13. Даними протоколу огляду від 29.08.2014 року речей, вилучених під час обшуку житла ОСОБИ 1 22.08.2017 року… (т. 2, а.с. 218-226);

14. Даними протоколу огляду від 31.08.2014 року, фототаблицями до нього та оптичним диском з електронними файлами електронних сторінок електронно-інформаційних ресурсів у мережі «Internet», які були у пам`яті персонального комп`ютера вилученого у ОСОБИ 1, … (т. 2, а.с. 227-242);

15. Даними протоколу огляду від 28.08.2014 року та фото таблицями до нього відповідно до якого проводився огляд речей вилучених під час обшуку житла ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 243-246);

16. Даними протоколу обшуку від 22.08.2014 року проведеного за адресою: АДРЕСА_2 , за адресою проживання обвинуваченої ОСОБА_8 … (т. 2, а.с 249);

17. Даними протоколу огляду інформації в мережі Інтернет від 22.08.2014 року відповідно до якого проводився огляд інформації в мережі Інтернет за участі ОСОБА_10 . В соціальній мережі «Однокласники» на сторінці ОСОБА_10 …(т. 3, а.с. 9-17);

18. Даними протоколу огляду від 22.12.2014 року відповідно до якого проводився огляд електронно-інформаційних ресурсів у глобальній комп`ютерній мережі «Internet», на які виникають посилання в результаті пошуку засобами сайту «google.com.ua» за пошуковим параметром «купи ствол»… (т. 3, а.с. 18-21);

19. Даними постанови про проведення контролю за вчиненням злочину від 20.08.2014 … (т. 3, а.с. 93-94);

20. Заявою ОСОБА_6 , протоколом огляду від 26.08.2014 року та фототаблицею до нього … (т. 4, а.с. 231-234);

21. Висновком експерта від 25.09.2014 року відповідно до якого надані на експертизу речовини є саморобними вибуховими речовинами сумішами на основі нітрату амонію, порошкоподібного алюмінію та чорного пороху та сумішами на основі нітрату амонію, порошкоподібного алюмінію. Надані на експертизу речовини можуть використовуватись для виготовлення саморобних вибухових речовин… (т. 3, а.с. 29-45);
22. Даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 20.08.2014 року відповідно до якого свідку ОСОБА_14 було пред`явлено фототаблицю з 9 фотографічними зображеннями раніше невідомих осіб чоловічої статі, на якій ОСОБА_14 на фотографічному зображенні, позначеному № 7 упізнав ОСОБУ 1, … (т. 4, а.с. 237);

23. Даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 15.10.2014 року відповідно до якого свідку ОСОБА_14 було пред`явлено фототаблицю з 6 фотографічними зображеннями раніше невідомих осіб жіночої статі, на якій ОСОБА_14 на фотографічному зображенні, позначеному № 3 упізнав Світлану (Нікітіну), яка замовила у нього придбання вогнепальної зброї у вигляді п`яти пістолетів «ТТ» або інших армійських зразків, ті якій 22.08.2014 зранку на телефонний номер НОМЕР_5 свідок повідомив номер автоматичної камери схову Центрального залізничного вокзалу міста Києва (835), де мали знаходитися замовлені нею зброя, детонатори, радіостанції та бінокль. (т. 4, а.с. 238-239);

24. Даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 22.12.2014 року та електронний файл з відеозаписом впізнання свідком ОСОБА_15 , відповідно до якого свідку ОСОБА_15 було пред`явлено фототаблицю з 9 фотографічними зображеннями осіб чоловічої статі на якій на фотографічному зображенні, позначеному № 5 свідок упізнав ОСОБА_24 ( ОСОБА_10 ), … (т. 4, а.с. 241-243);

25. Даними протоколу огляду від 22.12.2014 року відповідно до якого було проведено огляд пред`явленою та добровільно виданої громадянином України ОСОБА_15 телефонної sim-картки, пред`явленої 22.12.2014, … (т. 4, а.с. 245-246);

26. Даними протоколу огляду від 26.08.2014 року та фототаблицею до нього відповідно до якого громадянин України ОСОБА_14 , пред`явив та добровільно видав мобільний телефонний апарат «Samsung GT-E1200i» (IMEI: НОМЕР_7 ) … (т. 4, а.с. 247-248);

27. Даними протоколу огляду від 23.08.2014 року та фото таблицею до нього відповідно до якого було оглянуто мобільний телефонний апарат у корпусі чорного кольору з написами «Samsung», «Duos» з двома sim-картками, котрі ідентифікуються у мережі зв`язку телефонними номерами: НОМЕР_8 , НОМЕР_9 … (т. 5, а.с. 2-3);

28. Даними протоколу огляду від 19.12.2014 року відповідно до якого було проведено огляд мобільного телефонного апарату, виданого ОСОБОЮ 1 22.08.2014 у ході огляду місця події у приміщенні автоматизованих камер схову Центрального залізничного вокзалу м. Києва …(т. 5, а.с. 4-5);

29. Даними протоколу огляду від 23.12.2014 року та фото таблицями до нього відповідно до якого було проведено огляд інформації, наявної на долученому до протоколу від 23.08.2014 за результати контролю за вчиненням злочину (контрольованої поставки) оптичному комп`ютерному диску… (т. 5, а.с. 8-10);

30. Даними протоколу огляду від 19.12.2014 року відповідно до якого було проведено огляд протоколу від 04.12.2014 за результатами проведення негласного розшукового заходу та долученого до нього оптичного комп`ютерного диску «CD-R VIDEX», які надійшли у розпорядження органу досудового розслідування з ДКР СБ України. (т. 5, а.с. 11).

Також, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення, дослідженими під час судового розгляду речовими доказами, на які містяться посилання у зазначених вище документах та висновках, у тому числі:

- п`ять пістолетів конструкції Макарова (із насвердленими стволами);

- мобільний телефонний апарат «Nokia 7210» з прикріпленими (припаяними) до вібродзвінка двома мідними проводами в ізоляції червоного та світло-синього кольорів. які виходять на зовні з отвору у корпусі, призначеному для підключення зарядного пристрою;

- зарядний пристрій «NOKIA ACP 12-E» у пластмасовому корпусі чорного кольору;

- електричне реле у корпусі чорного кольору з наявними на ньому написами «TATAMI», «HK23F-DC-5V-1Z», «2A 120V AC», «2A 24V DC»;

- два мідних проводи в ізоляції червоного та зеленого кольорів довжиною по 15 см кожний;

- складена рукописним способом на аркуші паперу схема функціонування електричного реле.

Окрім цього, як зазначив суд першої інстанції у своєму вироку, вина обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів підтверджується також показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_21 , ОСОБА_17 , ОСОБА_25 , а також експертів ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 .

Разом з тим, оцінюючи вищенаведені докази, суд першої інстанції хоча і зазначив у своєму рішенні про те, що визнає їх належними та допустимими, крім електронних файлів з відеозаписами обстановки на території Центрального залізничного вокзалу міста Києва за адресою: м. Київ, площа Вокзальна, 1, упродовж 17 та 18 годин 22 серпня 2014 року, проте, як вважає колегія суддів, всупереч вимогам ст. 94 КПК України, не оцінив кожний із наведених доказів з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, в даному випадку для ухвалення обвинувального вироку.
Більш того, формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, форми вини та мотивів кримінального правопорушення, інкримінованого кожному із обвинувачених, не в повній мірі відповідає висновкам суду першої інстанції, в яких суд обґрунтовує правову кваліфікацію дій обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 та відкидає показання кожного із них щодо їх непричетності до інкримінованих їм дій та незаконного тиску з боку співробітників Служби безпеки України, оскільки вказані висновки не узгоджуються з вимогами, передбаченими нормами матеріального права, згідно з якими закінчений замах на злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, за вчинення якого були засуджені ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , не може бути вчинений за попередньою змовою групою осіб, оскільки диспозиція вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність не містить у собі такої кваліфікуючої ознаки, а про наявність передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 67 КК України обставини, яка обтяжує їх покарання вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою (ч. 2 або 3 ст. 28) у вироку не зазначено. Навпаки, в оскаржуваному вироку міститься пряме посилання на відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинувачених, у тому числі ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .
До цього слід також додати і те, що вказані вище висновки суду першої інстанції, зокрема про те, що дії ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України, були поєднані єдиним умислом між собою та ОСОБОЮ 1, і спрямовані на досягнення злочинного результату у виді придбання зброї без передбаченого законом дозволу, а також про мотиви дій всіх трьох обвинувачених не тільки не охоплюються правовою кваліфікацією тих злочинів, які їм інкримінуються, а й ґрунтуються, в переважній більшості на доказах, які були зібрані з істотним порушенням вимог КПК України.
Зокрема, розглядаючи дане кримінальне провадження, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до вимог, передбачених ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається, за виключенням огляду місця події, який, у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після завершення огляду, а також те, що, згідно положень ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0000134, відомості про яке внесено до ЄРДР 19 серпня 2014 року, досудове розслідування у зазначеному провадження розпочалося за фактом підшукування упродовж червня-серпня 2014 року в м. Києві невстановленою особою засобів (вогнепальної зброї та боєприпасів до неї, електродетонаторів, радіостанцій) для вчинення терористичного акту, тобто застосування зброї, вчинення вибухів, підпалів на території України, які створюють небезпеку для життя, здоров`я людини з метою впливу на прийняття рішень органами державної влади (відкликання частини особового складу Збройних Сил України із зони проведення антитерористичної операції для охорони стратегічних об`єктів життєдіяльності населення у місті Києві) злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 258 КК України.
Незважаючи, на вказані обставини, а також наявність у органа досудового розслідування слідчого відділу ГУ СБ України у м. Києві та Київській області даних про причетність ОСОБА_8 та ОСОБА_10 до вчинення дій, які мали місце 22 серпня 2014 року на території Центрального залізничного вокзалу міста Києва (м. Київ, площа Вокзальна, 1), а саме до вчинення замаху на придбання без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї (п`яти пістолетів конструкції Макарова) за попередньою змовою між собою та іншою особою ОСОБА 1, відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_10 були внесені до ЄРДР лише 24 вересня 2014 року, а щодо ОСОБА_6 за ознаками ч. 2 ст. 263-1 КК України лише 14 жовтня 2014 року, що підтверджується приєднаними до матеріалів судової справи витягами з ЄРДР.
При цьому, до внесення відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а також про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263-1 КК України щодо ОСОБА_6 , органом досудового слідства щодо них проводилися не лише слідчі (розшукові) дії, а й негласні слідчі (розшукові) дії, пов`язані із втручанням у приватне спілкування, а саме зняття інформації з електронних інформаційних систем, а також контроль за вчиненням злочину із застосуванням аудіо- та відеоконтролю особи, без ухвали слідчого судді.

Про вказані обставини свідчать не лише відсутність ухвал слідчих суддів про надання дозволу на прослуховування мобільних телефонів, якими станом на серпень 2014 року користувались обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а й інші дані та докази, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку.

Перш за все це стосується показань свідка ОСОБА_14 , який крім іншого показав суду про те, що на залізничному вокзалі, коли відбувався контроль за вчиненням злочину, свідок мав при собі звукозаписуючий пристрій, який йому дали співробітники СБУ, після чого він віддав його їм назад.

Більш того, встановивши факт здійснення відеоконтролю за ОСОБОЮ 1 та обвинуваченими ОСОБА_8 і ОСОБА_10 під час проведення контролю за вчиненням злочину, а також визнавши електронні файли з відеозаписами обстановки на території Центрального залізничного вокзалу міста Києва 22 серпня 2014 року, недопустимим доказом, суд першої інстанції взагалі залишив без оцінки, з точки зору належності та допустимості, як саму негласну слідчу дію у виді контролю за вчиненням злочину, так і отримані в результаті її проведення докази, у тому числі протокол за результатами контролю за вчиненням злочину (контрольованої поставки) від 23.08.2014 року.

При цьому, незважаючи на те, що рішення про проведення контролю за вчиненням було прийняте уповноваженим на те прокурором, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на те, що відповідно до вимог, передбачених ч. 3 ст. 271 КПК України, під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, якби слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.
З наявних у справі доказів не вбачається, що обвинувачена ОСОБА_8 , яка, згідно оскаржуваного вироку, перебуваючи під впливом ідей ОСОБИ 1 та вступивши з нею у попередню змову на придбання разом з ним групою осіб і на його користь без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї у вигляді бойових пістолетів, замовила у ОСОБА_14 безоплатне придбання самозарядних бойових пістолетів «ТТ» (Тульського Токарева) у кількості від трьох до п`яти штук, займалась пошуком осіб, які займаються безоплатним збутом вогнепальної зброї, в тому числі бойових пістолетів «ТТ» або іншої марки та безпосередньо замовляла у ОСОБА_14 придбання таких пістолетів, тим більше безкоштовно, що взагалі виглядає малоймовірним, навіть якщо припустити, що розмова про придбання зброї, зокрема бойових пістолетів, дійсно була.

Як встановлено судом першої інстанції, в тому числі з показань свідка ОСОБА_14 саме він першим зв`язався по телефону з ОСОБА_8 та домовився з нею про зустріч, під час якої, зі слів свідка, ОСОБА_8 повідомила, що виступає проти ситуації в Україні та підтримує антиукраїнські погляди, а потім, під час зв`язку в програмі «Кріптокет», де вони спілкувались уже втрьох, разом з чоловіком на ім`я « ОСОБА_16 », від ОСОБА_8 та ОСОБА_16 було озвучено прохання, що їм необхідно 5 пістолетів «ТТ» з глушниками та інше військове спорядження, в тому числі детонатор до вибухівки.

Однак, показання вказаного свідка про події, які відбувалися, як до, так і після початку досудового розслідування 19 серпня 2014 року, так само, як і інші докази сторони обвинувачення, пов`язані з підготовкою та проведенням заходів з контролю за вчиненням злочину, дозволяють стверджувати про те, що в даному випадку фактично мало місце провокування (підбурювання), зокрема ОСОБА_8 , на вчинення злочину, передбаченого ст. 263 КК України, з метою подальшого викриття її та інших осіб у підготовці до терористичного акту, що прямо заборонено законом, оскільки, крім іншого, в постанові прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину у формі контрольованої поставки вогнепальної зброї від 20 серпня 2014 року (т. 3, а.с. 93-94), всупереч вимогам ч. 7 ст. 271 КПК України, не викладено конкретних обставин, які б свідчили про відсутність під час негласної слідчої (розшукової) дії провокування особи на вчинення злочину.

Більш того, фактичні дані, які, згідно оскаржуваного вироку, передували подіям, які відбувались 22 серпня 2014 року на Центральному залізничному вокзалі м. Києва та які пов`язані з обвинуваченням ОСОБА_8 і ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263-1 КК України, були отримані в результаті негласних розшукових дій, які проводилися до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, а тому могли бути використані лише як підстава для внесення відповідних відомостей до реєстру, а не як докази вини особи у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення.

Приймаючи до уваги вищенаведене, а також положення статей 86, 87 КПК України про те, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, зокрема внаслідок здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов, колегія суддів вважає за необхідне визнати істотними порушеннями прав обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 та їх основоположних свобод та, як наслідок недопустимими, наступні докази:

1. Протокол за результатами проведення негласного розшукового заходу від 21.08.2014 року, разом з додатком CD-R № 2034 від 20.08.2014 щодо оперативно-технічних заходів зі зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж у період з 24.07.2014 р. по 17.08.2014 р., тобто до внесення відомостей до ЄРДР (т. 2, а.с. 151-159);
2. Протокол огляду від 22.12.2014 року, яким проводився огляд протоколу за результатами проведення негласного розшукового заходу від 21 серпня 2014 року зі стенограмами телефонних розмов між абонентами за період з 29.07.2014 по 11.08.2014, тобто до внесення відомостей до ЄРДР (т. 2, а.с. 163-173);
3. Протокол за результатами проведення негласного розшукового заходу від 04 грудня 2014 року, складений за результатами проведення 07.08.2014 р. негласних розшукових дій з метою пошуку ознак або фактів терористичної та іншої протиправної діяльності, разом з додатком CD-R № 2298 від 04.12.2014, тобто до внесення відомостей до ЄРДР (т. 2, а.с. 182-189);
4. Постанову про проведення контролю за вчиненням злочину від 20.08.2014 (т. 3, а.с. 93-94);
5. Акт огляду та вкладення від 22.08.2014 року з фототаблицею до нього (т. 2, а.с. 178-179);
6. Прокол огляду від 22.08.2014 року з фототаблицями до нього (т. 2, а.с. 160-162);
7. Протокол за результатами контролю за вчиненням злочину (контрольованої поставки) від 23.08.2014 року (т. 2, а.с. 175-177);
8. Оптичний комп`ютерний диск з електронним файлом, який містить відеозапис переміщень ОСОБИ 1, ОСОБА_10 , ОСОБА_8 22.08.2014 на території Центрального залізничного вокзалу міста Києва (т. 2, а.с. 180);
9. Протокол огляду оптичного комп`ютерного диску з відеозаписами обстановки на території Центрального залізничного вокзалу міста Києва з фототаблицею до нього від 23.12.2014 року (т. 5, а.с. 8-10);
10. Протокол огляду від 19.12.2014 року протоколу за результатами проведення негласного розшукового заходу від 04 грудня 2014 року та оптичного комп`ютерного диску «CD-R VIDEX» (т. 5, а.с. 11).
З аналогічних підстав, приймаючи до уваги пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про обставини його затримання 22 серпня 2020 року на ринку «Петрівка» та подальшого незаконного утримання, в тому числі в приміщенні ГУ СБ України у м. Києві та Київській області, без складання будь-яких процесуальних документів та роз`яснення йому прав, передбачених законом, зокрема ст. 63 Конституції України, які частково підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_25 , колегія суддів також вважає недопустимими доказами заяви ОСОБА_6 від 26.08.2014 року, в яких він добровільно повідомив Службу безпеки України про те, що протягом червня-серпня 2014 року в м. Києві за проханням ОСОБИ 1 дослівно: «пробовал изготовить дистанционное устройство для детонирования взравного вещества» та добровільно видав зазначені у заяві речі, видані йому ОСОБОЮ 1 для дослівно: «возможного изготовления дистанционного запала для взравного устройства» (т. 4, а.с. 231, 232), а також протокол огляду речей, пред`явлених громадянином ОСОБА_6 від 26.08.2014 року, з доданою до нього фототаблицею (т. 4, а.с. 233, 234).
Показання свідка ОСОБА_14 , який залучався органами досудового розслідування для викриття обвинувачених, зокрема ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_21 і ОСОБА_17 , які відповідно працювали на посадах оперуповноваженого Департаменту контррозвідки СБ України та старшого слідчого СВ ГУ СБУ в м. Києві та Київській області, так само як і протоколи пред`явлення особи для впізнання по фотографічним зображенням від 20.08.2014 року (т. 4, а.с. 235-236) та від 15.10.2014 року (т. 4, а.с. 238-239), згідно яких свідок ОСОБА_14 упізнав відповідно ОСОБУ 1 та ОСОБА_8 , а також протокол огляду мобільного телефонного апарата добровільно наданого свідком ОСОБА_14 від 26.08.2014 року з фототаблицею до нього (т. 4, а.с. 247-248), не можуть слугувати доказами на підтвердження вини обвинувачених, оскільки вказані свідки є зацікавленими особами, а тому надані ними фактичні дані, самі по собі, без їх підтвердження іншими належними, допустимими та достовірними доказами, не можуть бути визнані об`єктивними та такими, що не викликають будь-яких сумнівів у своїй достовірності.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з показаннями свідка ОСОБА_21 про те, що під час подій, які відбувались у серпні 2014 року, в тому числі проведення контролю за вчиненням злочину діяла ухвала Апеляційного суду м. Києва 01-6963цт від 31.07.2014 року, оскільки, як зазначалось вище, навіть якщо припустити, що така ухвала суду була, дані, отримані в результаті негласних розшукових дій, які проводились до внесення відомостей до ЄРДР, не можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні, відповідно до вимог ч. 3 ст. 214 КПК України.

Що ж стосується положень ст. 256 КПК України щодо використання результатів негласних слідчих (розшукових) дій у доказуванні, то у вказаній нормі йде мова про використання відповідних протоколів, аудіо- або відеозаписів, фотознімків та інших результатів, здобутих за допомогою застосування технічних засобів у встановленому законом порядку під час досудового розслідування, тобто після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Посилання у вироку суду на висновок експерта від 04.09.2014 року № 114/6 щодо вилучених у ОСОБИ 1 пістолетів в кількості 5 (п`яти) штук (т. 2, а.с. 196-201); висновок експертів від 25.09.2014 року № 113/6-182/5-88/3 щодо речовин та речей, вилучених у житлі ОСОБИ 1 та добровільно виданих ОСОБА_6 (т. 3, а.с. 29-45), а також показання допитаних у суді експертів ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 також не служити підтвердженням вини обвинувачених, оскільки, в силу вимог ст. 87 КПК України та доктрини «плодів отруєного дерева», яка сформульована у рішеннях Європейського суду з прав людини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.

Зокрема, як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.
Надані стороною обвинувачення та покладені в основу вироку письмові докази, а саме: протокол тимчасового доступу до речей і документів від 15.10.2014 року, разом з доданим до нього оптичним комп`ютерним диском (серійний номер gmН206282612B22) (т. 2, а.с. 192,193); протокол огляду від 15.10.2014 року, яким було оглянуто зміст оптичного комп`ютерного диску (gmН206282612B22) (т. 2, а.с. 194); протокол огляду від 22.12.2014 року, яким було оглянуто цей самий диск (т. 2, а.с. 195); протокол обшуку квартири, яка належить ОСОБА_8 від 22 серпня 2014 року, з додатком до нього план-схеми приміщень квартири (т. 3, а.с. 1-8); протокол огляду речей, вилучених у ході обшуку житла ОСОБА_8 від 28 серпня 2014 року, з доданою до нього фототаблицею (т. 2, а.с. 243-246); протокол огляду інформації в мережі Інтернет від 22.08.2014 року разом з роздруківкою скріншотів (т. 3, а.с. 9-19); протокол огляду від 22.12.2014 року, яким проводився огляд сторінок електронно-інформаційних ресурсів к глобальній комп`ютерній мережі «Інтернет» за пошуковим параметром «купи ствол» (т. 2, а.с. 18-21); протокол пред`явлення для впізнання по фотографічним зображенням від 22.12.2014 року (т. 4, а.с. 241-242), згідно якого свідок ОСОБА_15 упізнав ОСОБА_10 та ОСОБУ 1, з якими у кінці серпня 2014 року зустрічався біля станції метро «Політехнічний інститут» у м. Києві; протокол огляду від 22.12.2014 року з доданою до нього фототаблицею (т. 4, а.с. 245-246), згідно якого було оглянуто телефонну sim-картку, пред`явлену свідком ОСОБА_15 , а також протокол огляду мобільного телефонного апарата, добровільно виданого громадянином ОСОБА_10 від 23 серпня 2014 року з доданою до нього фототаблицею (т. 5, а.с. 2-3), хоча і отримані без порушень вимог кримінального процесуального закону, проте не можуть бути використані на підтвердження встановлених судом обставин скоєних обвинуваченими злочинів, оскільки, як окремо, так і в сукупності, вони не містять достатніх фактичних даних про наявність фактів та обставин, що мають значення для даного кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Що ж стосується інших доказів, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку на обґрунтування вини обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а саме: протоколу обшуку квартири, в якій проживала ОСОБА 1 від 22.08.2014 року з фототаблицею до нього (т.2, а.с.210-217); протоколу огляду від 29.08.2014 року речей, вилучених під час обшуку житла ОСОБИ 1 22.08.2017 року (т. 2, а.с. 218-226); протоколу огляду від 31.08.2014 року з фототаблицею до нього та оптичним диском з електронними файлами електронних сторінок електронно-інформаційних ресурсів у мережі «Internet», які були у пам`яті персонального комп`ютера вилученого у ОСОБИ 1 (т. 2, а.с. 227-242); протоколу огляду від 19.12.2014 року, відповідно до якого було проведено огляд мобільного телефонного апарату, виданого ОСОБОЮ 1 22.08.2014 у ході огляду місця події у приміщенні автоматизованих камер схову Центрального залізничного вокзалу м. Києва (т. 5, а.с. 4-5), то вони не можуть служити належними доказами, які прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні щодо вказаних вище обвинувачених або можливості чи неможливості використання інших доказів, оскільки безпосередньо стосуються лише ОСОБИ 1, провадження щодо якої, як зазначено у вироку, зупинено у зв`язку з її оголошенням у розшук.

Тим більше з урахуванням того, що як прямо зазначено у вироку суду обвинувачені не були обізнані щодо дійсних намірів ОСОБИ 1 на вчинення терористичних актів.

Не погоджується колегія суддів і з мотивами суду щодо неврахування окремих доказів, а саме показань обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , наданих ними під час судового розгляду, а також спростування тверджень останніх щодо застосування до них тиску з боку правоохоронних органів, з тих міркувань, що жоден з них не звертався з будь-якими скаргами щодо насильницьких дій або незаконного впливу під час досудового розслідування, оскільки висновки про це є недостатньо обґрунтованими та не ґрунтуються на приписах закону, в тому числі Конституції України, про те, що обовязок доказування вини особи покладається на слідчого та прокурора, а обвинувачені не зобовязані доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

З огляду на вищенаведене, положення ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав достатніх підстав для висновку про доведеність вини обвинуваченогоОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1 КК України, а обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , кожного окремо, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано, а судом у вироку не наведено, належних та допустимих доказів на підтвердження встановлених судом обставин, щодо пред`явленого кожному із них обвинувачення.

Таким чином, переглядаючи судове рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів встановила не тільки наявність підстав для скасування судового рішення щодо обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а й відсутність достатніх доказів для доведення в суді їх винуватості у вчиненні інкримінованих кожному із них кримінальних правопорушень та вичерпаність можливості їх отримати, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, є підставою для закриття кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 417 КПК України, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційних скарг захисників обвинувачених на вирок суду першої інстанції, колегія суддів вважає необхідним їх задовольнити; вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 скасувати, а кримінальне провадження щодо них закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення їх винуватості в суді та вичерпанням можливостей їх отримання.

Враховуючи те, що вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 закриттю, колегія суддів вважає також за необхідне прийняти рішення щодо речових доказів та щодо відшкодування процесуальних витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 284, 376, 404, 405, 407, 409, 417, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року, відповідно до якого обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1 КК України, а обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 ,кожного окремо, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263 КК України скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення їх винуватості в інкримінованих кожному із них кримінальних правопорушеннях у суді та вичерпанням можливостей їх отримання.

Речові докази, зазначені в постанові про визнання речовими доказами, приєднання до матеріалів кримінального провадження і визначення місця їх зберігання від 07 жовтня 2014 року (т. 3, а.с. 46), залишити зберігатися при матеріалах кримінального провадження, крім:

мобільного телефонного апарата «LG KF 300» з sim-карткою та флеш-накопичувача у корпусі чорного кольору з написами: «SP Silicon Power», «16 GB», вилучених 22.08.2014 під час обшуку житла підозрюваної ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , які повернути власнику, тобто ОСОБА_8 ;

мобільного телефонного апарата «Samsung Duos GT-C6712» з двома sim-картками, який 23.08.2014 було добровільно видано ОСОБА_10 у приміщенні слідчого відділу ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, який повернути власнику, тобто ОСОБА_10 ;

мобільного телефонного апарата «Nokia 7210» з прикріпленими (припаяними) до вібродзінка двома мідними проводами в ізоляції червоного та світло-синього кольорів, які виходять назовні з отвору у корпусі, призначеному для підключення зарядного пристрою; зарядного пристрою «NOKIA ACP 12-E» у пластмасовому корпусі чорного кольору; електричного реле у корпусі чорного кольору з наявними на ньому написами: «ТАТАМІ», «НК23F-DC-5V-1Z», «2A 120V AC», «2A 24V DC»; стартового пакету оператора мобільного зв`язку «Київстар» за тарифом «Вільний Київстар в мережі. Регіон 1», який складається з упаковки та sim-картки з телефонним номером НОМЕР_10 у пластиковому фабричному контейнері, які 26.08.2014 були добровільно видані ОСОБА_6 у приміщенні слідчого відділу ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, та які повернути власнику, тобто ОСОБА_6 .

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів у розмірі 9110 грн. 80 коп. прийняти на рахунок держави.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:_____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/193/2020

Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_29

Доповідач - суддя ОСОБА_1