Номер провадження: 11-сс/813/494/20
Номер справи місцевого суду: 523/3597/20 1-кс/523/990/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 13.03.2020 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000575, внесеному до ЄРДР 04.05.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.194, ст.356, ч.1 ст.239, ст.356, ч.1 ст.197-1, ч.2 ст.240 КК України,

установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 13.03.2020 відмовлено в задоволенні клопотання слідчого Хаджибеєвського ВП Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 про накладення арешту на автомобіль ТАТRА моделі 815, жовтого кольору д/н НОМЕР_1 , завантажений піском та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 на вказаний автомобіль, який згідно свідоцтва, належить ОСОБА_8 ; спеціалізований вантажний - спеціалізований самоскид марки ТАТRА моделі 815, червоного кольору д/н НОМЕР_3 , завантажений піском та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 на вказаний автомобіль, який належить ОСОБА_9 ; спеціалізований вантажний - спеціалізований самоскид марки ТАТRA моделі 815, червоного кольору д/н НОМЕР_5 , завантажений піском, який згідно свідоцтва належить ОСОБА_9 ; свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 на вказаний автомобіль; свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 на вказаний автомобіль; свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 на вказаний автомобіль.
Відмовляючи у задоволенні клопотання, слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, що вищезазначене майно є об`єктом кримінально-протиправних дій, або є набутими в результаті вчинення кримінального правопорушення, та зберегло на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, слідчий суддя зазначив, що матеріали клопотання не містять переліку наявних ризиків, що доводять необхідність такого арешту, відсутні доводи про те, що незастосування заборони у вигляді арешту майна може призвести до зникнення, втрати або пошкодження вказаного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню. Вищезазначене майно не відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, тому підстави для накладення арешту на зазначене майно відсутні. Крім того, слідчий суддя вважав, що у разі накладення арешту на зазначене майно, це буде перешкоджати власнику користуватися та розпоряджатися його майном.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В своїй апеляційній скарзі прокурор місцевої прокуратури вказує, що вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою, мотивуючи апеляційну скаргу тим, що:
- слідчим суддею в оскаржуваному рішенні не в повній мірі досліджено клопотання слідчого;
- слідчим суддею не взято до уваги, що у відповідності до ст.98 КПК України, перелічене у клопотанні слідчого майно, на який він просить накласти арешт є речовими доказами, які можуть бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування у кримінальному провадженні;
- слідчий суддя не врахував, що у даному випадку арешт зазначеного в клопотанні слідчого майна, необхідний для забезпечення збереження речових доказів та подальшого проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.
На підставі цього, прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на майно, перелічене в клопотанні.
Представник власників майна адвокат ОСОБА_10 у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи вищезазначене, вислухавши думку прокурора, який не заперечував проти розгляду справи за відсутності нез`явившихся сторін, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку розглядати справу за відсутності представника власників майна адвоката ОСОБА_10 .

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Відповідно до мотивувальної частини ухвали, відмовляючи у задоволені клопотання, слідчий суддя виходив з того, щов порушення вимог ст. 171 КПК України у клопотанні не зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; в клопотанні не зазначено і до клопотання не додано документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, що унеможливлює перевірку правової підстави для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні.
Згідно з положеннями ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частина 3 статті 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Зі змісту клопотання слідчого про накладення арешту на майно вбачається, що з метою арешту майна є збереження його як речового доказу у кримінальному провадженні.

Разом з тим, відповідно до приписів ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації.

Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.

Натомість, у клопотанні не зазначено, якими доказами підтверджуються доводи слідчого про те, що зазначене майно відповідає критеріям, передбаченим ч.1 ст.98 КПК України.

Відповідно до приписів ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини четвертої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Як видно зі змісту клопотання, воно не відповідає вимогам ст.171 КПК України, оскільки, на виконання зазначеної норми закону, слідчий у клопотанні не зазначив мету накладання арешту, належним чином не мотивував своє клопотання та не навів докази, які його підтверджують.

До клопотання лише надано витяги з ЄДРСР, пояснення власників транспортних засобів та протокол огляду місця події, у ході якого було вилучено зазначені транспортні засоби. Будь яких інших документів та матеріалів, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, матеріали кримінального провадження не містять.

В матеріалах клопотання відсутня постанова слідчого або прокурора про визнання вилученого 11.03.2020 року в ході огляду місця події майна - речовими доказами у кримінальному провадженні.

Також у матеріалах кримінального провадження відсутні докази, що вищезазначене майно є об`єктом кримінально-протиправних дій, або є набутими в результаті вчинення кримінального правопорушення, та зберегло на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів клопотання, воно не містить переліку наявних ризиків, що доводять необхідність такого арешту, у клопотанні слідчого відсутні доводи про те, що незастосування заборони у вигляді арешту майна може призвести до зникнення, втрати або пошкодження вказаного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, оскільки дане твердження належним чином необґрунтовано та немотивоване, а є тільки звичайним посиланням на відповідну норму закону.

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий суддя дійшов вірного висновку, що клопотання слідчого не відповідає вимогам ст.171 КПК України, що унеможливлює перевірку правової підстави для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, а томудоводи апеляційної скарги не спростовують висновків слідчого судді, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування судового рішення.

Керуючись ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407,409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 13.03.2020 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000575, внесеному до ЄРДР 04.05.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.194, ст.356, ч.1 ст.239, ст.356, ч.1 ст.197-1, ч.2 ст.240 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3