Справа № 128/2426/19
УХВАЛА

26 грудня 2019 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького районного суду Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000280 від 12.04.2019 року відносно ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

У судовому засіданні прокурор клопотав про продовження строку тримання під вартою, враховуючи, що ризики, які стали підставою для встановлення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зникли. Просив врахувати, що обвинувачена вчинила особливо тяжкий злочин, немає стійких соціальних зв`язків, може уникати явки до суду, а також впливати на потерпілого та свідків, які проживають з обвинуваченою в одній місцевості.
Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_6 заперечили щодо клопотання прокурора, щодо продовження строку тримання під вартою, просили за зустрічним клопотання змінити міру запобіжного заходу на домашній арешт, враховуючи, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, працює хоч і не офіційно, є раніш не судимою, та не має наміру уникати явки до суду.

Заслухавши думку учасників судового провадження колегія суддів враховує,що у відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України визначено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двохмісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожна людина має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійсненого з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню нею злочину або її втечі після його вчинення.

Запобіжний захід до ОСОБА_7 застосовано за рішенням суду тобто, у спосіб встановлений кримінальним процесуальним законодавством України та був продовжений за ухвалою Вінницького міського суду від 25.07.2019 року. Застава не визначалася.

Вирішуючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_7 суд враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом.
Суд враховує, що злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_7 віднесений відповідно до ст.12 КК України до особливо тяжкого злочину, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 115 КК України строком покарання від 7 до 15 років позбавлення волі, що дає достатні підстави вважати, що обвинувачена, перебуваючи на волі, може, з метою уникнення від покарання, незаконно впливати на потерпілого та свідків, які підлягають виклику до суду, та які проживають в одній місцевості з обвинуваченою, а саме в с. Степанівка, Вінницького району Вінницької області, та уникати явки до суду, оскільки судовий розгляд по судовій справі ще не розпочато.
Також суд враховує, що ОСОБА_7 не має стійких соціальних зв`язків, не працює на протязі останнього року, не має постійного самостійного заробітку.

Дані обставини, в своїй сукупності, вказують про наявність ризиків передбачених п.п.1, 3-5 ч.1 ст. 177 КПК України, проживає з потерпілим та свідками у одній місцевості, а саме, в с. Степанівка, Вінницького району та області.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відтак, для запобігання вказаним ризикам, та враховуючи суспільний інтерес, що полягає у виконанні завдань, які передбачені ст.2 КПК України, зокрема, у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинувачених, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п.79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, колегія суддів вважає виправданим тримання ОСОБА_7 під вартою та недостатнім застосування щодо неї більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в зв`язку із чим клопотання сторони обвинуваченої щодо зміни запобіжного заходу на домашній арешт не підлягає.
Обставин, які є перешкодою для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачених ч.2 ст.183 КПК України - не встановлено.
У зв`язку із викладеним, на підставі ч.2 ст.315 та ч.3 ст.331 КПК України, колегія суддів вважає, що клопотання прокурора є обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, зустрічне клопотання сторони обвинуваченої до задоволення не підлягає, в зв`язку з чим ОСОБА_7 слід продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 2 місяців.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 183, 199 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Відмовити в задоволені клопотання захисника ОСОБА_6 заявленого в інтересах ОСОБА_7 , щодо зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.
Клопотання прокурора задоволити.
Продовжити строк дії запобіжного заходу тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, строком до 2 місяців до 24 лютого 2020 року включно.

Копію ухвали направити для виконання начальнику УВП№1 м. Вінниці.
Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду на протязі 7 діб з моменту її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3