Дата документу 05.03.2020 Справа № 310/7419/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/456/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/7419/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Москва Російської Федерації, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 08.09.2019 року приблизно о 01 годині, знаходячись в приміщенні розважального кіноатракціону «12D», розташованому напроти будинку АДРЕСА_2 , де він працював оператором, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу з каси вказаного атракціону таємно викрав грошові кошти в сумі 1835 грн., які належали ФОП ОСОБА_9 . Після цього, ОСОБА_7 з викраденими грошима залишив місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав ФОП ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 1835 грн.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно. Йому призначено покарання у виді 6 місяців арешту.

На підставі ч.1 ст.71 КК за сукупністю вироків, з урахуванням ст.72 КК, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.08.2019 року остаточно призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок суду змінити, на підставі ст.69 КК призначити йому більш м`яке покарання у виді громадських робіт. Свої вимоги мотивував тим, що він вчинив злочин середньої тяжкості, в якому щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, за місцем проживання характеризується задовільно, на спеціальних обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, працює, за місцем роботи характеризується добре. А тому з урахуванням зазначених обставин призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та його особі.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому покарання колегія суддів виходила з наступного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до злочинів середньої тяжкості, обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, дані про особу обвинуваченого, який задовільно характеризується за місцем проживання, не перебуває на спеціальних обліках у лікаря нарколога та психіатра. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді арешту, яке буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого.

Разом з тим, колегія суддів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, суми викрадених обвинуваченим у потерпілого грошових коштів, а також з огляду на повне визнання обвинуваченим своєї вини та його щирого каяття, вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання у виді арешту на строк, що є мінімально можливим за санкцією ч.2 ст.185 КК.

При цьому колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ст.69 КК та призначення обвинуваченому покарання у виді громадських робіт, як того вимагав в апеляційній скарзі обвинувачений. Адже у даній справі судом не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, застосування положень ст.69 КК обов`язково має відбуватись з урахуванням особи винного. Проте наявність непогашеної судимості ОСОБА_7 і вчинення ним нового злочину однозначно свідчать про неможливість призначення більш м`якого виду покарання, не зазначеного санкцією ч.2 ст.185 КК.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із рішенням суду першої інстанції про призначення обвинуваченому остаточного покарання на підставі ст.71 КК виходячи з такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання на підставі ст.71 КК, у вироку зазначив, що обвинуваченим вчинено злочин після постановлення щодо нього вироку Бердянським міськрайонним судом Запорізької області від 16.08.2019 року. Однак при цьому суд першої інстанції не взяв до уваги, що цей вирок на час вчинення обвинуваченим злочину у даній справі не набрав законної сили.

Відповідно до ст.17 КПК особа не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Тобто, до того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і відповідні державні органи повинні поводитися з нею як з невинуватою собою. Це означає, що до набрання обвинувальним вироком законної сили особа не може вважатися такою, що піддана кримінальному покаранню, а, відповідно, не може йти мова про невідбуте покарання.

Відтак, якщо новий злочин вчинено після постановлення вироку, але до набрання цим вироком законної сили, передбачені статтею 71 КК правила складання покарань не можуть бути застосовані.

Отже, виходячи з цього, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду про необхідність призначення обвинуваченому остаточного покарання відповідно до вимог ч.1 ст.71 КК і вважає за необхідне з огляду на положення п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» N7 від 24.10.2003 року ухвалити рішення про самостійне виконання вироку Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 серпня 2019 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 в цій справі в частині призначеного покарання змінити.

Скасувати призначене вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 листопада 2019 року покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді арешту на строк 3 (три) місяці.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 серпня 2019 року виконувати самостійно.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4