Номер провадження: 11-кп/813/886/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м.Одеси від 16 липня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0011719 від 29 жовтня 2013 року відносно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, без освіти, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення та фактичні обставини,
встановлені судом першої інстанції.

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в строк відбуття покарання зарахований строк тримання ОСОБА_8 під вартою з 24 листопада 2014 року по 24 червня 2016 року та з 13 березня 2019 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою визначено вважати продовженим до набрання вироком законної сили.
Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.
Оскаржуваним вироком встановлено, що 28 липня 2013 року приблизно о 02 годині, ОСОБА_8 , знаходячись неподалік ресторану "Острів", що знаходиться на пляжі "Отрада", 11 у Приморському районі в м.Одесі, умисно, маючи при собі металевий предмет, заздалегідь підготовлений для нанесення ударів і спричинення тілесних ушкоджень, в ході конфлікту з потерпілим ОСОБА_9 наніс останньому вказаним предметом удар по голові, від якого потерпілий впав на землю, після чого ОСОБА_8 наніс потерпілому ще декілька ударів в область голови, завдавши йому тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми у формі забиття правої лобової частинки головного мозку середньої тяжкості, відкритий лінійний перелом потиличної області зліва, осколкові переломи передньої і задньої стінок лобних пазух, передніх осередків решітчастої кістки, внутрішніх стінок обох орбіт, кісток носа, носової перегородки, забитої рани надбрівної дуги, нижньої повіки правого ока, що є тяжкими тілесними ушкодженнями, які були небезпечними для життя потерпілого в момент їх заподіяння.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі не оскаржувала доведеність вини ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій, однак просила вирок суду скасувати, у зв`язку з надмірною суворістю призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що суд першої інстанції мав усі законні підстави для призначення ОСОБА_8 більш м`якого покарання, оскільки останній раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, проживає разом з матір`ю та братом, задовільно характеризується за місцем проживання, потребує хірургічного втручання внаслідок перенесеної травми.

Обвинувачений ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі також не оскаржував доведеність його вини та правильності кваліфікації його дій, однак просив призначити йому більш м`яке покарання, а саме: обмежитись тим строком покарання, який він наразі відбув, перебуваючи у слідчому ізоляторі. ОСОБА_8 зазначив, що призначене йому покарання у виді 7 років позбавлення волі є занадто суворим та не відповідає тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 , підтримали свої апеляційні скарги в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, просив апеляційний суд залишити вирок без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, обвинуваченого, захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а його дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент його заподіяння.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінальних покарань" (далі - Постанова ПВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У відповідності до п.2 Постанови ПВСУ, висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Згідно з п.4 вищевказаної Постанови ПВСУ, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відповідно до приписів ст.65 КК України та висновків постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого.

З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції врахував відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання та відсутність обставин, передбачених статтею 67 КК України, які б обтяжували покарання ОСОБА_8 .

Проте, суд першої інстанції слушно зауважив, що незважаючи на повне визнання своєї вини у вчиненому ОСОБА_8 щиро не розкаявся, так як тривалий час свою вину заперечував, заподіяну потерпілому матеріальну та моральну шкоду не відшкодував.

Крім цього, суд першої інстанції врахував характер вчиненого злочину, що полягає у завданні шкоди найбільш охоронюваним цінностям суспільства - життю та здоров`ю потерпілого, а також ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, який є тяжким злочином, відповідно до положень ст.12 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу на фактичні обставини вчиненого злочину, а саме нанесення обвинуваченим важких травм потерпілому шляхом нанесення чисельних ударів по голові та обличчю залізною арматурою, що були небезпечними для життя в момент їх заподіяння.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції призначив йому покарання у виді позбавлення волі, посилаючись на те, що його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, а визначена міра покарання є необхідною для його виправлення.

При цьому, судом першої інстанції була врахована думка потерпілого та його представника, які просили призначити обвинуваченому ОСОБА_8 максимальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.121 КК України, у виді восьми років позбавлення волі.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення ним нових злочинів, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Щодо доводів захисника стосовно незадовільного стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 та необхідності хірургічного втручання, апеляційний суд вважає зазначити про таке.

Згідно відповіді філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінальної виконавчої служби України» в Одеській області, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 08.01.2020 року має задовільний стан здоров`я.

Згідно з ч.2 ст.84 КК України, особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28.09.1973 року звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли дальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків.

Відповідно до наказу МОЗ України № 1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» від 15 серпня 2014 року, питання про звільнення засуджених від відбування покарання за хворобою вирішуються на стадії виконання вироків на підставі акту огляду медико-соціальної експертної комісії (МСЕК).

На підставі викладено апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_8 та його захисник має право звернутися до суду з клопотанням про звільнення його від відбування покарання за хворобою, відповідно до ст.537 КПК України, що в подальшому може бути вирішено судом під час виконання вироку відносно нього.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що, враховуючи зарахований у строк покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення з 24 листопада 2014 року по 24 червня 2016 року та з 13 березня 2019 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, дає можливість ОСОБА_8 звернутися до суду з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржуваний вирок суду - без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0011719 від 29 жовтня 2013 року залишити без змін.
Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим який тримається під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4