Справа № 367/680/20
Провадження №1-кп/367/634/2020
УХВАЛА
Іменем України

28 лютого 2020 року Ірпінський міський суд Київської області у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі: секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду кримінальне провадження, внесене 16.05.2019 р. в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №000361, по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и в:

До Ірпінського міського суду Київської області з прокуратури Київської області надійшло зазначене вище кримінальне провадження.
В судовому засіданні прокурор висловив думку, що обвинувальний акт підсудний Ірпінському міському суду Київської області, відповідає вимогам закону і підлягає призначенню до судового розгляду.
Такої ж думки притримався представник потерпілого.
Потерпілий та інші захисники в судове засідання не з?явились.
В підготовчому судовому засіданні захисники заперечували проти призначення обвинувального акту до судового розгляду, тому що обвинувальний акт складений з порушенням вимог, встановлених ст. 291 КПК України, оскільки дане кримінальне провадження містить два обвинувальних акта щодо ОСОБА_9 , один з яких зараз перебуває на розгляді в Київському апеляційному суді. Крім того, в обвинувальному акті не конкретно сформульоване обвинувачення, оскільки прокурором не зазначено спосіб та час вчинення обвинуваченим інкримінованого йому діяння, а саме організації вчинення умисного вбивства потерпілого. Так, зокрема не вказано де, як саме та за яких обставин обвинувачений домовився з виконавцями про вчинення злочину.
Також вказували, що дане провадження не підсудне Ірпінському міському суду Київської області, оскільки не визначено місце вчинення ОСОБА_9 злочину, а слідство здійснювалось СУ ГУНП в Київській області, що розташовано у м. Києві.
Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав доводи захисників.
Заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, вивчивши обвинувальний акт і додані до нього документи, суд дійшов до висновку, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Згідно з ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим.
Чинним Кримінальним процесуальним кодексом не передбачено складання повторного обвинувального акту в одному й тому ж кримінальному провадженні після направлення його до суду.
Натомість, не зважаючи на те, що обвинувальний акт від 13.11.2019р. у кримінальному провадженні №000361, по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України, перебуває на розгляді в суді (відбувається перегляд Київським апеляційним судом ухвали суду про повернення обвинувального акту прокурору), його не повернуто судом, прокурор 24.01.2020р. безпідставно склав ще один обвинувальний акт у цьому ж провадженні і направив його до суду, що є порушенням вимог КПК України.
Крім того, згідно з ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини цієї статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Всі відомості, вказані в даній статті повинні бути узгоджені та не суперечити одна одній.
Пунктом «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, передбачено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
Вищевказаних вимог кримінального процесуального законодавства дотримано не було, оскільки в ньому відсутній конкретний і зрозумілий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, а ті, обставини, які викладені не узгоджені між собою та мають суперечності одна одній.
Також в даному обвинувальному акті обвинувачення не було сформульовано належним чином, оскільки воно містить істотні недоліки, що стосуються обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, є неконкретним, не зрозумілим та викладено сумбурним, важким для сприйняття текстом.
З вказаного обвинувального акту вбачається, що при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулюванні обвинувачення, було допущено протиріччя.
Так, на початку викладення фактичних обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України вказано, що ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_10 вчинити умисне вбивство на замовлення ОСОБА_11 .. За підготовку та виконання вказаного злочину ОСОБА_9 пообіцяв ОСОБА_10 невстановлену досудовим слідством суму грошових коштів, на що ОСОБА_10 погодився. Після чого, вказано, що ОСОБА_10 для виконання вказаного злочину залучив ОСОБА_12 , якому розповів про те, що ОСОБА_9 запропонував йому вчинити умисне вбивство ОСОБА_11 за невстановлену досудовим слідством суму грошових коштів та те, що він на вказану пропозицію погодився. Також, ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_12 вчинити вказаний злочин спільно з ним, а за виконану роботу він отримає частину грошових коштів, які йому пообіцяв передати ОСОБА_9 , на що ОСОБА_12 погодився. З метою реалізації злочинного умислу ОСОБА_10 та ОСОБА_12 попередньо домовились про спільне виконання замовлення ОСОБА_9 .
Далі, при викладенні фактичних обставин справи та формулюванні обвинувачення, прокурором описуються події вчинення ОСОБА_10 та ОСОБА_12 злочину, а саме незакінченого замаху на умисне вбивство ОСОБА_11 на замовлення, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.
Відповідно до ч. 3 ст. 27 КК України, організатором є особа, яка організувала вчинення злочину (злочинів) або керувала його (їх) підготовкою чи вчиненням. Організатором також є особа, яка утворила організовану групу чи злочинну організацію або керувала нею, або особа, яка забезпечувала фінансування чи організовувала приховування злочинної діяльності організованої групи або злочинної організації.
З такого викладу фактичних обставин вчинення злочину та сформульованого обвинувачення не зрозуміло коли та за яких обставин ОСОБА_9 , як організатор вчинення злочину, домовився, коли узгодив план його виконання з ОСОБА_12 , який згідно обвинувального акту був співвиконавцем злочину, оскільки з обвинувального акту вбачається, лише те, що ОСОБА_9 домовився з ОСОБА_10 про вчинення умисного вбивства на замовлення, а про залучення до цього ОСОБА_12 . ОСОБА_9 нічого не було відомо. Також не зазначено коли ОСОБА_9 узгоджував план дій по вчиненню вбивства ОСОБА_11 . Втім, в обвинувальному акті зазначено, що реалізація спільного злочинного умислу відбувалась за попередньо узгодженим між ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 планом.
Таким чином, при викладені фактичних обставин вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, які прокурор вважає встановленими та формулюванні обвинувачення було допущено викладення цих обставин не послідовно та суперечливо, без зрозумілого зазначення способу та обставин вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину, зокрема не зазначено як саме він вчиняв злочин, організував вчинення інкримінованого йому злочину та яким чином керував діями виконавців, про участь одного з яких, а саме ОСОБА_12 , згідно однієї частини обвинувального акту, обвинуваченому було не відомо, а згідно іншої частини дії виконавця ОСОБА_12 були попередньо узгоджені з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ..
Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.10.2012 № 223-1430/0/4-12, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, зокрема, якщо цей документ містить положення, що суперечать одне одному, до нього не долучено передбачені законом додатки.
Вивчивши обвинувальний акт, суд вважає, що такий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, які містяться в даному обвинувальному акті, є не зрозумілими та його положення суперечать одне одному, оскільки з викладеного не можливо встановити обставини вчинення ОСОБА_9 злочину, які потребують доказування під час судового розгляду, що може призвести до неможливості визначення обсягу дослідження доказів по даному кримінальному провадженню.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008р. зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваному він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 20.04.2006р. у справі І.Н. та інші проти Австрії, п.34).
Відсутність в обвинувальному акті зрозумілого формулювання обвинувачення унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що безперечно, порушує право особи на захист та ухвалене судове рішення за таких обставин, у будь-якому разі повинно бути визнано незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Враховуючи викладене, суд вважає, що даний обвинувальний акт всупереч ст. 291 КПК України не містить у собі належним чином сформульованого обвинувачення, та послідовних фактичних обставин кримінального правопорушення, яке прокурор вважає встановленими, що порушує вимоги норм як чинного законодавства України, так і міжнародної практики, оскільки для повноцінного захисту своїх прав особа має право знати, в чому вона обвинувачується.
Вказані вище недоліки також позбавляють суд можливості роз?яснити обвинуваченому суть пред?явленого обвинувачення, а йому самому розуміти у скоєнні яких дій його звинувачують.
Крім того, відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Обвинувачення, відповідно до ч. 1 ст. 3 КПК України це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Також колегія суддів прийшла до висновку, що при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення відносно ОСОБА_9 прокурором порушено принцип презумпції невинуватості, закріплений у ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 (далі - Конвенція), положення якої підлягають застосуванню відповідно до ч. 2 ст. 1, ст. 9 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Пунктом 2 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Частина 5 ст. 17 КПК України (відповідно до якої поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою) встановлює механізм втілення презумпції невинуватості під час здійснення кримінального провадження, якого з огляду на вимоги ч. 1 ст. 9 КПК України повинні дотримуватися не тільки суд, а й прокурор, слідчий, інші службові особи органів державної влади, зокрема, і під час складання та затвердження обвинувального акту.
Не вдаючись до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що в порушення зазначених вище вимог в обвинувальному акті стверджується, що ОСОБА_9 з ОСОБА_10 та ОСОБА_12 вчинили незакінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_11 , тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене за попередньою змовою групою осіб, на замовлення, з корисливих мотивів, тобто особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця.
Таким чином, фактично в даному обвинувальному акті викладено обставини вчинення злочину іншими особами ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , як окремо так і спільно із обвинуваченим, які не є обвинуваченими по даному провадженню, відсутні й відомості про наявність щодо цих осіб прийнятого судового рішення щодо їх вини, що є порушенням також вимог ст.ст. 291, 337 КПК України.
Вищеописані порушення вказують на те, що складений обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України та порушує гарантовані законом процесуальні права сторін кримінального провадження, порушує основні засади кримінального провадження, зокрема верховенство права, а також права осіб, які не є обвинуваченими за даним обвинувальним актом та не мають права на захист від викладеного в ньому обвинувачення в даному кримінальному провадженні, а тому обвинувальний акт з доданими до нього документами підлягає поверненню прокурору для усунення зазначених недоліків.
Суд не приймає до уваги посилання сторони захисту на те, що дане кримінальне провадження не підсудне Ірпінському міському суду Київської області, оскільки з обвинувального акту вбачається, що злочин, у вчиненні якого звинувачується ОСОБА_9 спільно з іншими особами, було скоєно в м. Ірпіні Київської області.
Отже, виходячи із приписів ст. 32 КПК України, таке провадження підсудне Ірпінському міському суду, а отже відсутні підстави для його направлення до апеляційного суду з метою зміни підсудності.
Крім того, в судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , оскільки такий строк спливає, а ризики, які було враховано при обранні такого запобіжного заходу, не відпали.

Представник потерпілого підтримав клопотання прокурора. Зазначивши, що потерпілий на даний час, побоюється за своє життя, оскільки обвинуваченим не було доведено злочин до кінця, а перебуваючи на волі матиме можливість на повторну спробу вбивства потерпілого.
Захисники заперечували проти клопотання прокурора, оскільки відсутні докази наявності ризиків, на які в своєму клопотанні вказував прокурор, обвинувачений має захворювання, які потребують обслідування та лікування, в тому числі операбельного. Просили змінити запобіжний захід щодо обвинуваченого на інший, більш м?який, в тому числі у виді цілодобового домашнього арешту.

Обвинувачений підтримав думку та клопотання захисника.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

В судовому засіданні встановлено, що обвинуваченому ОСОБА_9 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, дія якого закінчується 15.03.2020 р., але суд не має можливості призначити наступне судове засідання до цієї дати.

Суд, заслухавши доводи та заперечення сторін, дійшов висновку, що залишаються ризики, які є підставою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Так, відповідно до п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.
При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Так, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Судом враховується, що обвинувачений ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, в якому він згідно обвинувачення є замовником умисного вбивства, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, яке не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду з метою уникнути покарання за вчинене, незаконно впливати на потерпілого, свідків, які ще не допитувались у судовому засіданні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити нові кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Суд не приймає до уваги доводи сторони захисту з приводу того, що обвинуваченому може бути замінений запобіжний захід на більш м`який, з підстав, що обвинувачений має ряд тяжких та хронічних захворювань, які є небезпечними для життя та здоров`я останнього, та за період часу, протягом якого ОСОБА_9 знаходиться під вартою стан його здоров`я погіршився, а в умовах слідчого ізолятора йому не надають необхідну медичну допомогу. Як вбачається із листа завідуючого Київської медичної частини від 18.12.2019р., на теперішній час стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 розцінюється як задовільний та самостійно за медичною допомогою до лікарів медичної частини обвинувачений не звертається.
Крім того, суд критично ставиться до доводів сторони захисту про те, що обвинувачений має постійне місце проживання, родину, міцні соціальні зв`язки та роботу, не має мети переховуватись від суду, впливати на свідків та потерпілого по даному кримінальному провадженню та перешкоджати іншим чином або продовжити злочинну діяльність, а тому щодо нього може бути обраний більш м`який запобіжний захід такий як, домашній арешт за місцем реєстрації. Наявність місця реєстрації, роботи, родини у обвинуваченого, на думку суду, не спростовують доводів прокурора про наявність ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та не є гарантією виконання ним своїх процесуальних обов`язків та запобіганню спробам переховуватись від суду, з метою уникнення покарання за скоєне, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Також суду не надано доказів того, що обвинувачений не має змоги отримувати необхідну медичну допомогу в умовах СІЗО, в тому числі в разі потреби і в інших медичних закладах.
Крім того, будь-яких даних про усунення ризиків, наявність яких слугувала підставою для обрання та продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стороною захисту не надано, у зв`язку з чим суд, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого в ході судового слідства, виконання процесуальних рішень у справі, дійшов висновку, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, а тому вважає за доцільне залишити ОСОБА_9 раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що менш суворі запобіжні заходи, у тому числі домашній арешт, не зможуть забезпечити уникнення зазначених ризиків та покладених на обвинуваченого ОСОБА_9 обов`язків, у зв`язку з чим є достатні підстави для застосування такого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою.
Таким чином, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_9 необхідно продовжити строк тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів.
Також, з огляду на повідомлення захисниками та обвинуваченим про ігнорування посадовими особами установи попереднього ув`язнення звернень обвинуваченого та захисників щодо надання ОСОБА_9 необхідної медичної допомоги в умовах слідчого ізолятора та проведення необхідного обстеження, відповідно до завдань кримінального судочинства, яке повинно здійснюватись на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими, і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність, суд, вважає за необхідне зобов`язати начальника установи попереднього ув`язнення організувати медичне обстеження обвинуваченого ОСОБА_9 лікарем нейрохірургом та у разі необхідності забезпечити надання необхідної медичної допомоги, у зв`язку з наявними у нього хворобами. А також направити дану ухвалу суду для здійснення контрою за її виконанням в цій частині до Міністерства юстиції України.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 290, 291, 314, 315 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Повернути прокурору для усунення недоліків обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному 16.05.2019 р. в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №000361, по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Зазначені в ухвалі недоліки обвинувального акту прокурору усунути протягом 10 днів.

Задовольнити клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 (шістдесят) днів.

Відмовити у задоволенні клопотання захисників про зміну виду запобіжного заходу.

Зобов`язати начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» провести медичне обстеження обвинуваченого ОСОБА_9 та у разі потреби надати йому необхідну медичну допомогу, про результати повідомити суд.
Строк дії ухвали суду в частині продовження строку тримання під вартою, обчислювати з 28.02.2020 р. по 27.04.2020 р. включно.

Повний текст ухвали буде складено у строк до п`яти днів і проголошено 04.03.2020 р. о 08 год 30 хв.

На ухвалу може бути подано апеляцію до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд на протязі семи днів з дня проголошення ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3