печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві заяву адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_9 про бездіяльність прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України.

Адвокат ОСОБА_5 , в інтересах володільця майна ОСОБА_9 , звернувся до суду з заявою на бездіяльність прокурора щодо неповернення ОСОБА_9 тимчасово вилученого майна. В обґрунтування поданої заяви, зазначає, що 02.04.2015 року під час проведення обшуку у приватному буд. АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_9 - колишній дружині обвинуваченого ОСОБА_6 , були вилучені речі і документи, у тому числі і належні ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 266 966 грн. та 14 910 ЄВРО. Вказує, що дані грошові кошти є особистими заощадженнями ОСОБА_9 . Зазначає, з огляду на ст.ст. 167, 234 КПК України, що вказані грошові кошти мають статус тимчасово вилученого майна, яке не було повернуто у строки передбачені ч. 5 ст. 171 КПК України, та на відсутність ухвали суду про накладення на них арешту. Вважає, що вжитий захід кримінального провадження порушує право власності третьої особи ОСОБА_9 , яка не має жодного відношення до даного кримінального провадження, а вказане в своїй сукупності свідчить про безпідставність та необґрунтованість неповернення останній грошових коштів в сумі 266 966 грн. та 14 910 євро.

В судовому засіданні представник володільця майна адвокат ОСОБА_5 заяву підтримав з викладених в ній підстав, просив її задовольнити.

Захисник - адвокат ОСОБА_4 , обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проти задоволення заяви не заперечували.

Прокурор в судовому засіданні, заперечував проти задоволення заяви, оскільки вказані грошові кошти були визнані слідчим речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Суд, враховуючи процесуально позицію учасників кримінального провадження, дослідивши в нарадчій кімнаті матеріали кримінального провадження, дійшов наступних висновків.

Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 303 КПК України визначено, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Також, при вирішенні питання щодо доцільності та можливості розгляду вказаної заяви щодо повернення грошових коштів на даній стадії судового провадження, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Суд має певну свободу у здійсненні своїх повноважень, що надані йому статтею 41 Конвенції, що підтверджується у тексті прикметником «справедливий» та словосполученням «у разі необхідності» (див. рішення від 06 листопада 1980 року у справі «Гуццарді проти Італії», п. 114 Series A № 39).

В судовому засіданні встановлено, що 02.04.2015 року під час проведення обшуку у приватному буд. АДРЕСА_1 , були вилучені грошові кошти в сумі 266 966 грн. та 14 910 євро.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно з ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право серед іншого, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як встановлено під час розгляду даної заяви та вбачається з матеріалів, наданих до неї, обшук було проведено за місцем проживання колишньої дружини ОСОБА_6 ОСОБА_9 , шлюб між якими було розірвано 03.04.1999 року, після чого ОСОБА_6 з нею за вказаною адресою не проживав. Вказані грошові кошти були отримані ОСОБА_9 як компенсація за пошкодження її автомобіля з напівпричепом, отримані внаслідок ДТП, що підтверджується копіями наданих до суду документів.

Враховуючи викладене обвинувачений ОСОБА_6 на даний час не є власником вказаних грошових коштів та і не був на час проведення обшуку 02.04.2015 року, під час якого їх було вилучено.

Сам по собі факт надання дозволу на проведення обшуку з метою виявлення та вилучення певних речей та документів, предметів і грошових коштів ще не вказує на те, що вилучені речі, предмети та документи відповідають критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167, ст. 98 КПК України. Зазначене також обґрунтовується тим, що у випадку вилучення майна, яке, за переконанням органу досудового розслідування, містить відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення чи здобуте злочинним шляхом, тощо, він не пізніше наступного робочого дня зобов`язаний звернутись до слідчого судді з клопотанням в порядку ч. 5 ст. 171 КПК України про його арешт, довівши наявність обставин, визначених ст. 98, ч. 2 ст. 167, ст. 170 КПК України.

Враховуючи зазначене, суд вважає необґрунтованими твердження прокурора, що саме ці грошові кошти здобуті злочинним шляхом, а тому відповідають критеріям визначеним ст. 98 КПК України, з огляду на те, що вони не є власністю ОСОБА_6 , вилучені за місцем проживання його дружини, з якою він не проживав та був з нею розлучений та належать ОСОБА_9 .

При цьому слід зазначити, що відповідно до абз. 2 п. 2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276 - 279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.

У скарзі суб`єкт звернення порушує перед судом питання щодо повернення належного майна ОСОБА_9 , при цьому у судовому засіданні встановлено, що вилучене майно не є коштами здобутими злочинним шляхом, а тому прямо не передбачені в ухвалі про надання дозволу на проведення обшуку, тобто вважаються тимчасово вилученим, в розумінні ст. 169 КПК України.

Окрім того, арешт на тимчасово вилучене майно під час проведення обшуку 02.04.2015 року, в порядку та на підставах, передбачених ч. 5 ст. 171 КПК України, протягом 48 годин накладено у передбаченому законом порядку не було.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що доводи заяви щодо бездіяльності, яка полягає у неповерненні вилученого майна - грошових коштів в розмірі 266 966 грн. та 14 910 євро є обґрунтованими, а наданими матеріалами доведено, що вказаний захід забезпечення кримінального провадження наразі порушує право власності, володіння та користування третьої особи.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Враховуючи, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, з урахуванням досліджених матеріалів, наданих пояснень, відсутності судового рішення про арешт майна в порядку ч. 5 ст. 171 КПК України, суддя приходить до висновку, про необхідність повернення вилученого під час обшуку 02.04.2015 року майна, яке не входило до переліку, щодо якого надавався дозвіл на відшукання та вилучення майна, яке з огляду на означене є тимчасово вилученим в розумінні ч. 7 ст. 236 КПК України та не є речовими доказами в розумінні положень ст. 98 КПК України, а відтак заява підлягає задоволенню.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 169, 171, 303, 309 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Заяву адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_9 бездіяльність прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна задовольнити.

Зобов`язати співробітників прокуратури м. Києва повернути ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 належні їй грошові кошти в сумі 266 966 грн. та 14 910 ЄВРО, які були вилучені 02.04.2015 року за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 та постановою слідчого в ОВС СВ прокуратури м. Києва від 12.05.2015 року скеровані для зберігання до управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України у м. Києві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1