ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/818/1661/20 Головуючи апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.12.2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.12.2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Обухівського району Київської області, громадянина України, з вищою освітою, військовозобов`язаного, не одруженого, приватного підприємця, зареєстрованого в АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 27.06.2019 року.
До вступу вироку в законну силу ОСОБА_7 залишено незмінним запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_15 моральну шкоду кожному, в розмірі по 250000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 250000 грн.
Роз`яснено право потерпілих на звернення про відшкодування матеріальної шкоди в порядку цивільного судочинства.
Крім того, цим же рішенням суду вирішена доля речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку, 13.02.2017 року близько о 15:50 год., ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Passat», р.н. НОМЕР_1 , рухався по пр. Лозовеньківському м. Харкова зі сторони району П`ятихатки в напрямку Олексіївки, де в районі будинку №5/1 порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України та рухаючись зі швидкістю близько 80 км/год по проїжджій частині, маючи об`єктивну видимість проїзної частини в напрямку свого руху не менш 250 м, перед зміною напрямку руху свого автомобіля, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, проявив неуважність і безпечність, скоїв виїзд на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos», р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_16 , який рухався в зустрічному напрямку, прямолінійно, по своїй смузі руху, в результаті чого водію автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_16 , 1973 року народження, згідно з висновком судово-медичної експертизи №419-Дм/17 від 13.03.2017 року заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці пригоди. Причиною його смерті виявилась несумісна з життям тупа травма тіла з множинними переломами ребер, розривами внутрішніх органів, аорти; пасажиру автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_17 , 1973 року народження, згідно з висновком судово-медичної експертизи №420-Дм/17 від 15.03.2017 року заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер на місці пригоди. Причиною його смерті явилась несумісна з життям поєднана травма тіла.

Згідно з висновком судово-автотехнічної експертизи №8240/9813 від 15.06.2017 року у даній дорожній ситуації дії водія ОСОБА_7 , який перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод для небезпеки іншим учасникам руху, не відповідали вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху України, та з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з виникненням ДТП (т.3 а.с. 199-208).

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, а саме п.10.1 Правил дорожнього руху України, що спричинило загибель двох осіб.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок й перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 3 на ч. 2 ст. 286 КК України, за якою визначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, без позбавлення права керування транспортними засобами, а також зменшити стягнення компенсації моральної шкоди на користь родин ОСОБА_18 і ОСОБА_19 до 50.000,00 грн. кожній (т.3 а.с.224-234).

Крім того, просить зарахувати в термін відбуття покарання час перебування засудженого ОСОБА_7 під вартою до набрання вироком законної сили у співвідношенні 1 день перебування в СІЗО з 27.06.2019 року за 2 дні позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вирок підлягає зміні, у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального і процесуального законів, які потягли неповноту досудового розслідування і судового розгляду цієї справи, зумовили невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а саме:

-під час встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 суд послався на неприпустимі докази, а також на припущення, на яких не може бути прийняте законне та обґрунтоване судове рішення, викривлена правова позиція обвинуваченого щодо дійсних обставин і причин його виїзду на зустрічну смугу. Висновки експертизи №8240/9813 від 15.06.2017 року, щодо наявності в діях ОСОБА_7 порушень вимог п. 10.1 ПДР, викладені експертом в умовній формі, саме з вказівки в постанові від 05.05.2017 року прокурором ОСОБА_6 на його безпідставний виїзд на зустрічну смугу руху, про який не вказано в жодному іншому джерелі доказів;

-суд безпідставно не взяв до уваги версію механізму ДТП, що мала місце 13.02.2017 року, зі слів ОСОБА_7 , згідно якій він повинен був діяти відповідно до вимог п. п. 11.4 і 12.3 Правил дорожнього руху України;

-матеріали справи не містять даних щодо експлуатаційних і аварійних пошкоджень ременів безпеки передніх сидінь; серед тілесних ушкоджень загиблих відсутні, такі що могли б утворитися в умовах використання ременів безпеки, питання про можливий вплив яких на ступінь тяжкості тілесних ушкоджень не вирішувався;

-суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_7 у зв`язку з чим призначив надмірно суворе покарання;

-аналіз перебігу досудового розслідування та судового розгляду даної кримінальної справи свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_7 був фактично позбавлений права на захист, конструкція висунутого проти нього обвинувачення за ч. 3 ст. 286 КК України з самого початку збудована на неприпустимих доказах, що носять характер належним чином не підтверджених припущень слідчого, при наявності продуктивної версії захисту щодо знаходження обвинуваченого в умовах аварійної дорожньої ситуації, утвореної водієм попутного легковика;

-судом першої інстанції належним чином не були враховані обставини, які пом`якшують відповідальність: наявність аварійної обстановки, утвореної діями водія побіжного легковика, що змусила діяти ОСОБА_7 . інстинктивно; наявність обґрунтованих сумнівів щодо виконання водієм автомобіля «ДЕУ Ланос» ОСОБА_16 вимог п. п.2.3 «в» та 12.3 ПДР, які зумовили смертельне травмування його та пасажира ОСОБА_20 ; чисельні спроби ОСОБА_7 та його родини конструктивно врегулювати питання відшкодування шкоди; багато чисельні обставини, що позитивно характеризують особу обвинуваченого; досудову доповідь органу пробації, щодо можливості виправлення і перевиховання ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства;

-не зараховано терміну перебування під вартою до терміну відбування покарання у співвідношенні один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до набрання вироком законної сили.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 підтримав подану апеляційну скаргу, узгоджену з обвинуваченим, й пояснив, що наслідками зіткнення автомобілів «Volkswagen Passat» під керуванням ОСОБА_7 та «Daewoo Lanos» під керуванням ОСОБА_16 є загибель його та пасажира ОСОБА_21 , а також отримання обвинуваченим і його пасажиром легких тілесних пошкоджень.

ОСОБА_7 після роз`їзду із попутним легковим автомобілем, рухаючись зустрічною половиною дороги, був повністю зайнятий виправленням заносу автомобіля «Volkswagen Passat» в аварійній обстановці, тому нічого щодо порядку пересування автомобіля «Daewoo Lanos» до місця зіткнення пояснити не зміг. Тим не менше, в захисту залишилися об`єктивні сумніви щодо виконання водієм ОСОБА_16 вимоги, п. 2.3 «в» і 12.3 ПДР і ґрунтуються на тому, що в протоколі огляду місця ДТП та фотознімках до нього ніяким чином не відображена наявність на автомобілі «Daewoo Lanos» ременів безпеки передніх сидінь та їх використання постраждалими під час руху. Згідно висновків судовомедичних експертиз вказано, що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 відсутні сліди від ременів безпеки, вони отримали багато чисельні тілесні ушкодження, які виникли від удару великої сили об виступаючі часини салону автомобіля, тобто в умовах вільного пересування з великим прискоренням. Не описані ремені безпеки і під час експертних оглядів експертами трасологом, авто-техніком, авто-товарознавцем, допитані потерпілі підтвердили той факт, що ОСОБА_16 використовував ремені безпеки лише на шосе. Передні частики автомобілів «Volkswagen Passat» і «Daewoo Lanos» пошкоджені приблизно однаково, при тому, що тілесні ушкодження в першому з них, на порядок менші, це дозволяє стверджувати, що швидкість руху ОСОБА_16 була значно вища за швидкість зустрічного автомобіля, що в сукупності і призвело до смертельного травмування постраждалих. Крім того, на думку захисника, є підстави стверджувати, що у випадку належного виконання водієм ОСОБА_16 п. 2.3 «в» та 12.3 ПДР він і пасажир ОСОБА_17 могли залишитися живими. Тому твердження суду першої інстанції про наявність прямого причинного зв`язку між порушеннями п. 10.1 ПДР, нібито допущеними обвинуваченим і наслідками даної ДТП, у вигляді загибелі двох людей, вочевидь не відповідають наявним матеріалам справи. У зв`язку з цим просить застосувати положення ст. 69 КК України та максимально знизити покарання, а також не застосовувати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Цивільні позови про стягнення компенсації моральної шкоди на загальну суму 1.500.000 грн. є завідомо не підйомними для ОСОБА_7 . Він та його батьки намагалися в рамках фінансових можливостей надати допомогу потерпілим, однак вони відмовлялися.

Крім того, суд першої інстанції при обранні ОСОБА_7 покарання і вирішенні заявлених до нього цивільних позовів не врахував дійсної причини виникнення ДТП, якою стала, утворена діями водія попутного легковика аварійна обстановка, неправильну кваліфікацію його дій в обвинувальному акті, дійшов вочевидь хибного висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 будь-яких обставин, що пом`якшують його відповідальність, не врахував повністю позитивну характеристику його особи, а також поведінку з боку постраждалих, які не виконали під час ДТП вимог п. п. 2.3 «в» і 12.3 ПДР, допустили грубу необережність, які і могли викликати загибель людей.

Разом з тим, в мотивувальній частині вироку від 26.12.2019 року, крім рішення про початок відбування покарання з дня взяття ОСОБА_7 під варту, треба було вказати на зарахування терміну перебування під вартою до терміну відбування покарання у співвідношенні один день за два дні до набрання вироком законної сили, чого районним судом зроблено не було.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу свого захисника, просив задовольнити її в повному обсязі й змінити вирок суду. При цьому вказав, що в суді першої інстанції він визнав свою провину частково - визнає себе винним в тому, що виїхав на зустрічну смугу, не зміг скерувати автомобіль, щоб уникнути дорожньо-транспортну пригоду, однак не визнає себе винним в порушенні п.10.1 Правил дорожнього руху, оскільки зробив вимушений маневр із-за аварійної обстановки, яку створив третій автомобіль. В рамках фінансової можливості намагався допомогти потерпілим, вибачився перед потерпілими, жалкує, що так сталося.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого; вказав, що вирок районного суду є законним й обґрунтованим, справа розглянута з повним дослідженням доказів, органом досудового слідства та судом правильно кваліфіковано дії ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286 КК України так як в результаті дорожньо-транспортної пригоди загинуло двоє осіб, питання застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України було предметом розгляду в суді першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 просили залишити вирок районного суду без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення, повністю підтримали позицію прокурора.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, з`ясувавши позицію прокурора, а також думку потерпілих, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Колегія суддів вважає, що обставини, на які посилається захисник в поданій апеляційній скарзі, фактично зводяться до незгоди з кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.3 ст.286 КК України та встановленими судом обставинами кримінального провадження, а відтак і з призначеним покаранням та присудженою сумою відшкодування цивільних позовів.

Тому, відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, а саме: в частині правильності кваліфікації дій обвинуваченого та правильності призначення йому покарання, обґрунтованості розміру задоволених цивільних позовів потерпілих.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується й колегія суддів.
Покладені в основу вироку докази повністю доводять вину обвинуваченого ОСОБА_7 у порушенні ним правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть двох осіб, а твердження захисника в апеляційній скарзі про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.3 на ч.2 ст.286 КК України були предметом перевірки суду першої інстанції та визнані такими, що не підлягають задоволенню.
Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, з якими погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою провину у скоєнні ДТП визнав частково, надавши суду такі пояснення, що 13.02.2017 року біля 15:50 год. був за кермом технічно справного автомобіля «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 , рухався по лівій смузі кільцевої дороги зі швидкістю приблизно 90 км/год, в сторону Олексіївки. Дорога була вкрита снігом, автомобілі важко рухалися по двох смугах. По правій смузі їхав інший автомобіль, який він побачив приблизно за 50 метрів, та почав маневрувати різко вліво. Це авто створило небезпеку для руху, злякавшись, ОСОБА_7 почав гальмувати вліво, щоб його об`їхати та опинився на зустрічній смузі, де транспортний засіб «Volkswagen Passat» занесло. Пам`ятає тільки удар з автомобілем «Daewoo Lanos» , оскільки втратив свідомість. Зібралися люди, прийшов до тями, побачив авто з яким зітнувся. Приїхала "швидка допомога" та до 17.022017 року знаходився у лікарні, потім дізнався про загибель людей в автомобілі «Daewoo Lanos» . Визнає себе винним в тому, що виїхав на зустрічну смугу; не зміг скерувати щоб уникнути дорожньо-транспортну пригоду, однак не визнає в порушенні п.10.1 Правил дорожнього руху, оскільки зробив вимушений маневр, посилався на виникнення інстинкту самозбереження. Цивільні позови, заявлені потерпілими не визнає, посилаючись на незгоду у 100% винуватості та відсутності обґрунтування при визначенні сум. На стадії досудового слідства добровільно надавав пояснення та приймав участь в слідчому експерименті в присутності захисника (т.3 а.с.200).

При перевірці вироку районного суду, колегією суддів встановлено, що згідно відомостей, що є наявними у матеріалах судового провадження та зафіксованих на звукозаписі судового засідання, під час судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції ретельно та об`єктивно були перевірені докази обвинувачення стосовно ОСОБА_7 на підтвердження його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, шляхом допиту обвинуваченого, потерпілих, дослідженням письмових доказів. Районний суд не погодившись з версією сторони захисту про наявність складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, навів відповідні докази та висновки щодо їх спростування. Такі висновки суду знайшли своє підтвердження і при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Так, незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 частково визнав свою провину, суд першої інстанції, безпосередньо дослідив докази по справі та дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, зокрема на підставі:

- показів потерпілого ОСОБА_13 , який в судовому засіданні пояснив про те, що його батько ОСОБА_17 потрапив в дорожньо-транспортну пригоду 13.02.2017 року, після повернення з роботи. За кермом автомобіля «Daewoo Lanos» р.н. НОМЕР_2 був раніше знайомий ОСОБА_16 , який мав достатній стаж водія. Був присутній на слідчому експерименті за участю водія ОСОБА_7 . Підтримує заявлений позов з урахуванням уточнень, просить стягнути з обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної - 500000 грн..; з НАСК «Оранта» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди заподіяну здоров`ю та життю 48877,39 грн. та моральної шкоди 38400 грн.;

- показів потерпілого ОСОБА_15 , який є інвалідом та учасником великої Вітчизняної війни, й повідомив про те, що з телефонної розмови з молодшим сином, дізнався 13.02.2017 року про смерть сина ОСОБА_22 , який з другом їхали з роботи, де їх зустрів «лобовий удар», оскільки обвинувачений як водій, скоїв зустрічний обгін, в результаті чого сталася дорожньо-транспортна подія. Вважає винною особою обвинуваченого, до якого є моральні претензії, оскільки він втратив сина єдиного годувальника, після скоєного необхідні гроші на обстеження та лікування; повернення боргу за ритуальні послуги та поховання загиблого. Підтримує позов на суму 500000 грн. та просить їх стягнути з ОСОБА_7 ;

- показів потерпілої ОСОБА_12 , яка в судовому засіданні підтвердила свідчення свого чоловіка ОСОБА_15 ;

- показів потерпілого ОСОБА_14 , який в судовому засіданні вказав про участь в слідчому експерименті, де дізнався, що обвинувачений 13.02.2017 року виїхав на своєму автомобілі на зустрічну смугу пр. Лозовеньківського, зі слів останнього, перед його авто зробив розворот інший транспортний засіб, який вирішив об`їхати зліва, а тому виїхав на зустрічну смугу. Вважає винним в дорожньо-транспортній пригоді саме ОСОБА_7 , який повинен понести справедливе покарання;

- показів потерпілого ОСОБА_11 , який повідомив про обізнаність з телефонної розмови що 13.02.2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті чого загинув його брат ОСОБА_16 разом з другом в ДТП. Пізніше дізнався про подробиці. 13.02.2017 року авто «Daewoo Lanos» р.н. НОМЕР_2 , за кермом якого знаходився брат, рухався по окружній дорозі з Олексіївки, на перетині дороги з Черкаською лозовою, транспортний засіб під керуванням ОСОБА_7 виїхав на смугу зустрічного руху, в результаті чого сталося лобове зіткнення та загинуло двоє чоловіків;

- показів потерпілої ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні повідомила про те, що їй відомо стало про дорожньо-транспортну пригоду на другий день після події, в результаті якої загинув син ОСОБА_23 . Зі слів відомо, що 13.02.2017 року о 16 годині 10 хвилин, син був за кермом автомобіля «Daewoo Lanos» та рухався в сторону району Салтівки, коли транспортний засіб під керуванням ОСОБА_7 вискочив на зустрічну смугу, в результаті чого скоєна ДТП та загинули син з другом. Після потрясінь і переживань потрапила в лікарню. Також потерпіла повідомила про стаж водія сина та виконання останнім правил дорожнього руху;

- показів потерпілої ОСОБА_9 , яка підтвердила свідчення свекрові, пояснюючи про участь у слідчому експерименті та недовіри до версії обвинуваченого, вважає що останній відволікся від руху, в результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода. Також вказала на двадцятирічний стаж водія чоловіка без порушень правил дорожнього руху. Заявлений цивільний позов підтримує в повному обсязі та просить з обвинуваченого стягнути в рахунок відшкодування моральної - 500000 грн.; з НАСК «Оранта» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди заподіяну здоров`ю та життю 25822,08 грн., матеріальної шкоди заподіяну майну - 93190,54 грн. та моральної шкоди 38400 грн.;

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України об`єктивно підтверджується ще й наступними доказами:

-протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 13.02.2017 року (т.3 а.с. 171-183);

-висновком експерта №157/17 від 12.05.2017 року Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру підтверджено (т.3 а.с. 92-113);

-висновком експерта №158/17 від 18.04.2017 року (т.3 а.с. 71-74);

-протоколом проведення слідчого експерименту від 04.04.2017 року та схемою до даного протоколу (т.3 а.с. 151-159);

-висновком комплексної судової авто-технічної та транспортно-трасологічної експертизи за №8240/9813 від 15.06.2017 року (т.3 а.с. 123-131);

-висновком судової авто-товарознавчої експертизи №4319 від 24.04.2017 року (т.3 а.с. 76-91).

Із ухваленого судом першої інстанції вироку слідує, що суд належним чином проаналізував досліджені докази і, дотримуючись вимог ч.3 ст.374 КПК України, зазначив з яких саме підстав дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України. Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що причиною настання суспільно небезпечного наслідку у виді смерті двох потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 є порушення обвинуваченим вказаних вище пунктів ПДР України у конкретній дорожній ситуації, і між його діянням та наслідками є причинний зв`язок, з таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Своє рішення щодо кваліфікації дій обвинувачених за ч.3 ст. 286 КК України суд обґрунтував сукупністю належних та допустимих доказів, вмотивувавши вирок відповідно до вимог ст. 370, п.1 ч.3 та п.1 ч.4 ст. 374 КПК України, що об`єктивно вбачається зі змісту мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного вироку.

При цьому, колегія суддів критично ставиться до часткового визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї провини у вчиненому та вважає способом захисту, щоб уникнути покарання.

Що стосується апеляційних доводів сторони захисту про те, що районним судом при винесенні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікації його дій, не надано належної оцінки такій обставині, як порушення самими потерпілими вимог п.п. «в» п.2.3. ПДР України, яким встановлено обов`язок для водія та пасажирів автомобіля пристібатися ременями безпеки, що на думку захисту, спричинило настання наслідків, передбачених диспозицією ч.3 ст.286 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними виходячи з наступного.

За змістом ст.286 КК України вказаний злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом, а тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених в цьому законі, і перебувають з ними в причинному зв`язку.

Про необхідність з`ясування і відображення у вироку, чи є причинний зв`язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно-небезпечними наслідками, зазначено також у роз`ясненні, яке міститься у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Такий причинний зв`язок має місце тоді, коли допущене винним порушення правил закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені диспозицією відповідної частини статті.

Так, згідно висновку авто-технічної експертизи №302/17 від 14.04.2017 року (т.3 а.с. 146-150), виходячи з вихідних даних з показань обвинуваченого, у даній дорожній обстановці водій автомобіля VW Passat ОСОБА_7 , у разі виникнення небезпеки для руху, повинен був негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, перед зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, тобто діяти згідно з вимогами п.п. 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, де вказано:

10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що де буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

З показань обвинуваченого виходить, що ОСОБА_7 , сприйнявши небезпеку, спочатку застосував гальмування, знизивши швидкість автомобіля, а потім вирішив зманеврувати на зустрічну смугу.

Разом з тим слідчим експериментом встановлено, що у момент маневру попутного автомобіля типу Daewoo дистанція між ним і автомобілем VW Passat дорівнювала 47 м, тобто ОСОБА_7 почав виконувати маневр одночасно з маневром попутного автомобіля, який створив йому небезпеку. Отже, експерт дійшов висновку, що рішення про маневр на зустрічну смугу ОСОБА_7 прийняв ще до виникнення йому небезпеки. Але ця обставина суперечить вихідним даним з тих же показань обвинуваченого про те, що, сприйнявши небезпеку він спочатку застосував гальмування, знизивши швидкість автомобіля, а потім вирішив зманеврувати на зустрічну смугу.

На підставі проведеного дослідження, експерт дійшов висновку, що на відстані 27.5 м, яку здолав автомобіль VW Passat, з моменту, коли обвинувачений сприйняв небезпеку, до перетину автомобіля VW Passat осьової лінії дороги, водій ОСОБА_7 не мав би технічної можливості знизити швидкість та застосувати вказаний ним маневр. Отже, вихідні дані з показань ОСОБА_24 , щодо параметрів руху автомобіля VW Passat, з моменту, коли ОСОБА_7 сприйняв небезпеку, моменту перетину автомобіля VW Passat осьової лінії дороги, є технічно неспроможними.

Поряд з тим, виходячи з вихідних даних, встановлених слідством, у діях водія автомобіля VW Passat ОСОБА_25 є невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з подією, що відбулася.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що, навіть порушення потерпілими обов`язку користуватися ременями безпеки, передбаченого п.п. «в» п.2.3. ПДР України, яке не доведено досудовим слідством та матеріалами кримінального провадження, не є таким порушенням правил безпеки дорожнього руху, які спричинили настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених ч. 3 ст. 286 КК України, і які перебувають з ними в причинному зв`язку і обґрунтовано не бралося до уваги при вирішенні питання про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним даного злочину та правильності кваліфікації його дій.

Всупереч доводам захисника, апеляційний суд погоджується з належно вмотивованими висновками суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України доведена належними доказами, а доводи апеляційної скарги захисника не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Стосовно доводів захисника обвинуваченого про те, що протокол слідчого експерименту з ОСОБА_7 від 04.04.2017 року, та висновки експерта №8240/9813 від 15.06.2017 року є недопустимими доказами з тих підстав, що даний висновок експерта зробив на підставі перекручених показах обвинуваченого, викладених в постанові про призначення експертизи, тобто отримані штучним шляхом, не відповідають ч.4 ст.69 КПК України, є необґрунтованими, переконливих доводів, з яких апелянти вважають висновок експерта та протокол слідчого експерименту недопустимим доказом в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно з вимогами ч.3 ст.62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року №12рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 85 цього кодексу, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно зі ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Стаття 87 КПК України визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, та містить вичерпний перелік таких підстав.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_7 , або слідчий у будь-якій формі примушував його визнання своєї винуватості в ДТП не було достатніх підстав вважати, що ОСОБА_7 надалі буде визнано підозрюваним. Тільки після проведення відповідних експертиз, згідно з якими встановлено наявність у діях останнього порушення правил дорожнього руху та причинно-наслідковий зв`язок між цим порушенням і настанням ДТП, йому було оголошено про підозру. Отже, підстави вважати протокол слідчого експерименту недопустимим доказом відсутні.

Крім того, відповідно до висновку №8240/9813 від 15.06.2017 року, експерту на проведення експертизи надавалися матеріали кримінального провадження, які в тому числі, містили протокол слідчого експерименту від 04.04.2017 року, відомості, які зазначені у даному протоколі, досліджувались експертом.

Щодо невідповідності висновку експерта №8240/9813 від 15.06.2017 року ч.4 ст. 69 КПК України, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.2 ч.3 ст. 69 КПК України та положень Інструкції з організації проведення та оформлення експертних проваджень у підрозділах Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 17.07.2017 року №591, експерт має право заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків для вчинення інших дій, пов`язаних з проведенням експертизи.

Як вбачається з вступної частини висновку №8240/9813, експерту слідчим органом надані матеріали кримінального провадження, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000167 від 13.02.2017 року. Таким чином, посилання сторони захисту на недопустимість таких доказів, як протокол слідчого експерименту та висновок вищевказаної експертизи, є безпідставними.

Вирішуючи питання стосовно правильності призначення виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не знаходять свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, згідно з санкцією цього закону, карається позбавленням волі від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 обґрунтовано визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України з призначенням йому покарання в межах вказаної частини статті КК України 9 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Серед апеляційних доводів захисник обвинуваченого вказав, що судом не в повній мірі враховано дані про його особу, при цьому колегія суддів відзначає, що наявність позитивної характеристики, вчинення злочину вперше, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, працює приватним підприємцем, а також досудова доповідь від 27.07.2017 року органу пробації і досудова доповідь за місцем фактичного мешкання обвинуваченого від 02.08.2017 року Слобідського районного сектору Харківського міського відділу з питань пробації враховано судом першої інстанції при призначенні покарання.

Крім того враховано ступінь соціальної небезпеки скоєного; відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, через що районний суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у межах санкції ч.3 ст. 286 КК України у вигляді дев`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками районного суду, підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України, зниження строку призначеного покарання немає, призначене покарання у вказаних розмірах з його реальним відбуванням є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, вчинене у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, тобто джерела підвищеної небезпеки; суспільної небезпечності кримінальних правопорушень й тяжкість наслідків, які настали в результаті скоєного правопорушення, які є незворотними, оскільки призвели до загибелі двох осіб; особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

Стосовно апеляційної вимоги захисника не позбавляти його права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з змісту пункту 21, діючої на даний час Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005р. № 14 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду №18 від 19.12.2008) "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", "у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно. Додаткове покарання, передбачене як обов`язкове ч. 3 ст. 286 КК, суд може відповідно до ст. 69 КК не призначати лише за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного».

Мотивуючи прийняте рішення щодо застосування до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, суд першої інстанції послався на вимоги ч.2 ст.65 КК України та ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог закону при призначені покарання обвинуваченому, й погоджується з висновками суду першої інстанції про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки за ч.3 ст. 286 КК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про призначення вказаного додаткового покарання, з огляду на встановлені судом обставини, ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідків ДТП смерть двох потерпілих, відсутність пом`якшуючих обставин та з урахуванням дискреційних повноважень суду. Отже, по справі відсутні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, підстав для пом`якшення призначеного додаткового покарання, немає.

Разом з тим, колегією суддів ретельно перевірені й інші доводи апеляційної скарги захисника в частині розміру присуджених сум на відшкодування потерпілим моральної шкоди, в результаті встановлено наступне.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Положеннями ч.1 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно положень ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
Згідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.
Частиною 2 статті 1187 ЦП України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно роз`яснень, що містяться в п.п.3 та 5 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що потерпілими заявлені цивільні позови матеріального та морального характеру.
Так, потерпілим ОСОБА_13 заявлений позов на відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. за винесенні страждання та втрати близької людини батька.

Потерпілим ОСОБА_15 заявлений позов на відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн., оскільки він втратив сина єдиного годувальника.

Потерпіла ОСОБА_9 заявила позов, в якому просить в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з обвинуваченого 500 000 грн., оскільки зазнала моральних страждань через втрату близької людини чоловіка, що призвело до порушення особистих життєвих та соціальних зв`язків.
З боку обвинуваченого на протязі тривалого часу розгляду справи не відшкодовано матеріальну та моральну шкоду, не було сказано слів співчуття, скорботи, жалю, пробачень в бік потерпілих. Тому судом першої інстанції всебічно, повно і неупереджено досліджені матеріали кримінального провадження щодо вказаних цивільних позовів, пред`явлених потерпілими та, відповідно до ст. 1167 ЦК України, враховуючи доводи потерпілих, обґрунтовано визнано можливим частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди в сумі по 250 000 грн. кожному.

З огляду на викладене, враховуючи обставини справи та тяжкі наслідки дорожньо-транспортної пригоди у виді загибелі двох потерпілих, апеляційні доводи захисника про те, що суд невірно встановив розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_9 є суб`єктивними та необґрунтованими й такими, що не спростовують правильність висновків суду.
При цьому, на переконання колегії суддів, із врахуванням характеру та обсягу страждань, які пов`язані з втратою сина, батька та чоловіка, яких зазнали потерпілі внаслідок кримінального правопорушення, характеру, їх немайнових втрат, які не можуть бути відновлені внаслідок смерті їх рідних, характеру та тривалості заподіяних їм моральних, душевних, психічних страждань, тяжкості вимушених змін у її житті, стягнута судом на їх користь сума грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі 250 000 грн. кожному є обґрунтованою.

Крім того, слід зазначити, що виходячи із положень ст.129 КПК України, ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом на підставі фактичних обставин справи з урахуванням вимог розумності і справедливості. Тобто, вирішення даного питання законодавцем віднесено до дискреційних повноважень суду (судового розсуду).

Аналізуючи доводи захисника щодо зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, колегія суддів виходить з наступного.

Законом № 838-VIII ч. 5 ст. 72 КК України було визначено правило зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Проте, в подальшому такий підхід законодавець визнав недостатньо обґрунтованим, у зв`язку з чим 21.06.2017 року набрав чинності Закон № 2046-VIII, у якому зроблено інший виклад ч.5 ст. 72 КК України, який передбачає зарахування попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо дії в часі положень ч.5 ст.72 КК України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.08.2018р. (справа №663/537/17) зазначила, що Закон №2046-VIII є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином погіршує становище особи у розумінні ст. 5 КК України, оскільки вводить (повертає) коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі тож вирішуючи питання про те, якою редакцією ч.5 ст.72 КК України належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою діяння, як це визначено у ч.2 і 3 ст.4 КК України, тобто застосовувати правила дії у часі закону України про кримінальну відповідальність, а не правила дії у часі кримінального процесуального закону.

На підставі цього у зазначеному рішенні Верховий суд констатував, що якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом №2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII. В такому разі Закон №838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону №2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону №2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч.2 ст.5КК України не допускається.

Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72ККУкраїни в редакції Закону №838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки злочин обвинуваченим вчинено 13.02.2017, тобто до 20.06.2017 року, то вимога захисника щодо зарахування обвинуваченому строку попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі підлягає задоволенню.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду є обґрунтованим, а призначене судом першої інстанції покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Судовий розгляд даного кримінального провадження проведено повно, всебічно, об`єктивно, із додержанням вимог закону України про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, за результатами судового розгляду постановлено законне й обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим підстав для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги немає.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги захисника є необґрунтованими та не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.12.2019 року по справі щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України №838-VІІІ від 26.11.2015 року зарахувати засудженому ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 27.06.2019 року по 17.03.2020 року включно, із розрахунку: один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3