У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 січня 2020 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , представника володільця майна ОСОБА_4 , розглянувши клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000273, в порядку ст. 174 КПК України по справі №308/11929/19,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000273, в порядку ст. 174 КПК України по справі №308/11929/19.

Клопотання мотивоване тим, що в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні, порушеному за фактом незаконного руйнування та пошкодження об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 , за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 298 КК України (умисне нищення, руйнування чи псування пам`яток історії або культури, вчинені щодо об`єктів, які є особливою історичною або культурною цінністю), відомості про яке внесені 27.09.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000273, судом було розглянуто та задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на належне ОСОБА_5 майно об`єкт нерухомості за вищевказаною адресою винесено відповідну ухвалу від 30.10.2019 року.

Разом з тим зазначає, що належне йому нерухоме майно не має статусу об`єкта культурної спадщини національного значення, охоронний номер йому не присвоювався, охоронний договір не укладався, а розташування його у історичному ареалі міста Ужгород не надає йому такого охоронного статусу, оскільки набуття цього статусу пов`язано із проходженням об`єктом визначених законодавством процедур.

Так, відомості Історико-архітектурного опорного плану, з урахуванням факту скасування його судом, не можуть бути використані як доказ та обґрунтуванням тверджень про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 298 КК України, а факт наявності того чи іншого об`єкту у обумовленому цим планом Переліку, не можуть бути самостійними підставами для надання тому чи іншому об`єкту статусу об`єкта культурної спадщини національного значення, охоронюваної законом пам`ятки та для запровадження, у зв`язку з цим, тих чи інших обмежень у його використанні.

Окрім того вказав, що на момент набуття ним права власності на вказане нерухоме майно, воно ні до Державного реєстру пам`яток, ні до щойно виявлених пам`яток архітектури у встановлено законом порядку включено не було. А тому, в супереч міркуванням слідства, накладення арешту на належну йому будівлю не може мати важливого доказового значення для встановлення важливих фактів і обставин у даному кримінальному провадженні.

В силу ж здійснюваних наразі з будинком перетворень, в рамках проведення його реконструкції, цей будинок вже втратив відповідність його критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, оскільки перестав існувати як матеріальний об`єкт на збереження якого, як речового доказу, має бути спрямований арешт, про який клопотало слідство.

Таким чином ОСОБА_6 останній вважає, що підстав для вжиття таких заходів, як і для тверджень про наявність ознак злочину, передбачено ч. 2 ст. 298 КК України, не має, а відтак ухвала про накладення арешту на належне йому майно від 30.10.2019 підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник власника майна ОСОБА_4 , клопотання підтримала та просила суд таке задовільнити.

Слідчий ОСОБА_3 заперечив щодо поданого клопотання, просив суд залишити в силі захід забезпечення кримінального провадження та відмовити в задоволенні клопотання.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.
Як встановлено в ході розгляду клопотання, в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні, порушеному за фактом незаконного руйнування та пошкодження об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 , за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 298 КК України (умисне нищення, руйнування чи псування пам`яток історії або культури, вчинені щодо об`єктів, які є особливою історичною або культурною цінністю), відомості про яке внесені 27.09.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000273, судом було розглянуто та задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на належне ОСОБА_5 майно об`єкт нерухомості за вищевказаною адресою винесено відповідну ухвалу від 30.10.2019 року.

В розумінні диспозиції ч. 2 ст. 298 КК України, злочином є умисне нищення, руйнування чи псування пам`яток історії або культури, вчинене щодо об`єктів, які є особливою історичною або культурною цінністю. Тобто, предметом цього злочину є пам`ятки історії або культури, які, в контексті фактичних обставин цієї справи та у відповідності до кваліфікуючих ознак вказаної статті КК України за частиною 2:

- є матеріальними об`єктами (споруди, які належать до архітектури та містобудування будинки);

- становлять собою особливу історичну або культурну цінність, тобто віднесені до пам`яток культури національного значення;

- взяті державою під спеціальну охорону, свідченням чого є рішення компетентного органу (щодо нерухомих пам`яток це рішення про занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, Державного реєстру національного культурного надбання) та охоронні знаки, встановлені на самих об`єктах чи поблизу них.

Такими об`єктами можуть бути особливо цінні пам`ятники, унікальні споруди, храми, будинки, споруджені за проектами відомих архітекторів, давні рукописи, книжки, шедеври мистецтва, інші унікальні пам`ятки, що мають особливе національне значення, про що повинно бути зазначено в Державному реєстрі пам`яток України.

Тобто, до об`єктів, які складають особливу історичну або культурну цінність, належать не будь-які предмети, а саме ті, які у установленому порядку віднесені до пам`яток культури національного значення та відомості про які внесено до відповідного Державного реєстру пам`яток України.

У відповідності до ст. 1 Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 за №1805-ІІІ (далі з текстом Закон №1805-ІІІ), пам`ятка культурної спадщини (далі пам`ятка) це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про його включення (невключення) до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

А об`єктом культурної спадщини, згідно з цією ж статтею Закону №1805-ІІІ, у свою чергу є визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Відповідно до ст. 2 Закону №1805-ІІІ, об`єкти архітектури є видом об`єктів культурної спадщини, щодо яких підлягають реалізації передбачені законодавством заходи для набуття статусу пам`ятки культури. У відповідності до ст. 13 Закону №1805-ІІІ такі об`єкти підлягають реєстрації шляхом занесення їх до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі Реєстр). Процедура такої реєстрації визначена ст. 14 Закон №1805-ІІІ., частиною 2 якої визначено, що об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу). Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини. А Порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесення змін до нього щодо пам`яток національного значення належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері охорони культурної спадщин (ст. 4 Закону №1805-ІІІ)

Як вбачається з листів Міністерства культури України та Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації (додаються), будівля по вул. Підгірна, 25 у м. Ужгород до Державного реєстру нерухомих пам`яток України не занесена, облікова документація на неї не виготовлялася.

Таким чином, належне ОСОБА_5 нерухоме майно не має статусу об`єкта культурної спадщини національного значення, охоронний номер йому не присвоювався, охоронний договір не укладався, а розташування його у історичному ареалі міста Ужгород не надає йому такого охоронного статусу, оскільки набуття цього статусу пов`язано із проходженням об`єктом визначених законодавством процедур.

Отже, місцезнаходження архітектурного об`єкта, яким є окрема будівля, споруда, у межах об`єкта містобудування, яким, зокрема, є історично сформовані центри населених місць, вулиці, квартали, площі, комплекси (ансамблі) із збереженою планувальною і просторовою структурою та історичною забудовою, не визначає таку будівлю як пам`ятку архітектури.

В судовому засіданні встановлено, що належна ОСОБА_5 будівля, як об`єкт архітектури, включена тільки до Переліку щойно виявлених об`єктів, який міститься в Історико-архітектурному опорному плані. Між тим, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.06.17 у справі за №807/534/16 (зміст за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/67047845), яка набула законної сили, Історико-архітектурний опорний план м. Ужгорода Закарпатської області з визначенням меж і режимів використання зон охорони пам`яток та історичних ареалів», розроблений Науково-дослідним інститутом пам`яткоохоронних досліджень як невід`ємна частина генерального плану та складова містобудівної документації, що була затверджена рішенням Ужгородської міської ради від 10 березня 2016 року «Про затвердження містобудівної документації», визнано протиправним та скасовано. Майже з аналогічних мотивів та підстав це ж рішення міської ради скасовано постановою Ужгородського міськрайонного суду від 07.03.2017 року, яка набуло законної сили у іншій справі. (зміст за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Таким чином, відомості Історико-архітектурного опорного плану, з урахуванням факту скасування його судом, не можуть бути використані як доказ та обґрунтуванням тверджень про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 298 КК України, а факт наявності того чи іншого об`єкту у обумовленому цим планом Переліку, не можуть бути самостійними підставами для надання тому чи іншому об`єкту статусу об`єкта культурної спадщини національного значення, охоронюваної законом пам`ятки та для запровадження, у зв`язку з цим, тих чи інших обмежень у його використанні.

Отже, на момент набуття ОСОБА_5 права власності на вказане нерухоме майно, воно ні до Державного реєстру пам`яток, ні до щойно виявлених пам`яток архітектури у встановлено законом порядку включено не було.

Окрім того, в рамках проведення реконструкції будинку, цей будинок вже втратив відповідність його критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, оскільки перестав існувати як матеріальний об`єкт на збереження якого, як речового доказу, має бути спрямований арешт. В ході досудового розслідування проведеним оглядом 30.09.2019 року публічно доступної території (ділянки на розі АДРЕСА_1 та Цегольнянська), біля будівлі за адресою АДРЕСА_1 , було встановлено, що на об`єкті відсутній дах, пошкоджено стіни. Тобто, це майно втратило статус об`єкту нерухомого майна в об`єктивному сенсі, позаяк від будівлі залишилися дві стіни передній та один з бокових фасадів.

У відповідності до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні.
Між тим, при розгляді клопотання, поданого в порядку статті 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює обґрунтованість підстав для скасування арешту.
Так, відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до ч. 2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів.
Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
У випадку арешту майна з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Згідно зі ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З урахуванням викладеного, а також беручи до уваги ту обставину, що однією із засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України, слідчий суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту містять належне обґрунтування, які дають слідчому судді підстави дійти висновку про необхідність скасування арешту майна.
Керуючись ст. ст. 9, 170-174, 309 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання - задовольнити.

Скасувати накладений ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 30.10.2019 року арешт належного ОСОБА_5 майна будівлі за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0033 га під кадастровим номером :31:003:0065 за тією ж адресою із забороною його використання та розпорядження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1