ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №:11-кп/818/77/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційними скаргами прокурора та потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 02 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вищевказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, військовозобов`язаного, не працюючого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України з призначенням йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_7 :
-на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у сумі 4235,22 грн.;
-на користь ОСОБА_12 у відшкодування матеріальної шкоди 61 646,57 грн.; моральної шкоди у розмірі 15 000 грн.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 до ОСОБА_7 та ТДВ «СТ «Домінанта» відмовлено.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 29 серпня 2015 року, близько 23 години 30 хвилин, керував технічно справним автомобілем марки « ЗАЗ - ЛАНОС », реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухався по вул. Клочківській з боку вул. 23 Серпня у напрямку вул. Отакара Яроша в Шевченківському ( на той час Дзержинському ) районі м. Харкова.
Під час руху по вказаній вулиці, ОСОБА_7 , перебуваючи в районі перехрестя вул. Клочківська та вул. Тобольська, грубо порушив вимоги п.п. 10.1., 16.13. Правил дорожнього руху України, згідно до яких:
- п.10.1. - « Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
- п.16.13. - « Перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч. Цим правилом повинні керуватися між собою і водії трамваїв»; та при виконанні повороту ліворуч на вул. Тобольську не зорієнтувався в дорожній обстановці, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, проявив неуважність, не надав дорогу транспортному засобу - мотоциклу марки «YAMAHA FZ6-R», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням потерпілого ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному напрямку по вул. Клочківській у м. Харкові, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла марки «YAMAHA FZ6-R», реєстраційний номер НОМЕР_2 потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а саме: важку черепно-мозкову травму, закритий перелом 4-го ребра зліва, розриви лонного і крижово-клубового зчленовування зліва, закритий уламковий перелом правої стегнової кістки на рівні середньої і нижньої третини діафіза із зсувом.
Порушення підсудним ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху - вимог 10.1., 16.13. Правил дорожнього руху України, перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та її наслідками, а саме: заподіяння потерпілому ОСОБА_13 тяжкого тілесного ушкодження (т.2 а.с. 100-108).

Вказані дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 .

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильністю застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині застосування ст. 75 КК України та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки (т.2 а.с. 115-117).

В обґрунтування апеляційної скарги вказує про безпідставність застосування до призначеного ОСОБА_7 покарання вимоги ст. 75 КК України, та про необхідність призначення більш суворого покарання, оскільки ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, за наслідками його протиправної поведінки потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження та проходив лікування зі значними фінансовими затратами.

Крім того, вказує, що висновки суду щодо щирого каяття ОСОБА_7 та визнання цієї обставини пом`якшуючою є безпідставними, оскільки останній постійно стверджував, що він діяв відповідно до ПДР України, а ДТП сталося унаслідок порушень з боку потерпілого, тобто він фактично не визнав провини у скоєному кримінальному правопорушенні.

Зазначив також, що ОСОБА_7 навіть частково не відшкодовані збитки потерпілому, що додатково свідчить про відсутність у нього щирого каяття.

Апеляційну скаргу на вказаний вирок подано також потерпілими ОСОБА_12 й ОСОБА_9 , які, з урахуванням уточнень, просять про скасування вироку у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильністю застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення. Просять ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки та про задоволення заявлених нею позовних вимог у повному обсязі (т.2 а.с. 119-125, 135-141).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначили, що:

-застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України є безпідставним, оскільки відсутня така пом`якшуюча обставини, як щире каяття обвинуваченого у скоєному, оскільки так зване каяття було не щирим та зводилося лише до виказування жалю, не відшкодував шкоду, завдану злочином, не цікавився станом здоров`я потерпілого, не вибачився за скоєне;

-судом першої інстанції безпідставно не було задоволено у повному обсязі цивільний позов, а стягнуто з ОСОБА_7 лише 61 646,57 грн., вважає, що стягненню з ОСОБА_7 підлягають також витрати, які були зроблені безпосередньо у лікарні на проведення різного роду маніпуляцій, включаючи перев`язки, зміни крапельниць та інше, розмір яких складає 39 000 грн.;

-суд безпідставно не стягнув з обвинуваченого майнову шкоду за пошкоджений мотоцикл, вартість якого становить 113442, 60 грн., яким потерпілий ОСОБА_9 володів на підставі генеральної довіреності та, відповідно, має право на відшкодування його вартості;

-стягнута на користь ОСОБА_12 моральна шкода у розмірі 15 000 грн. є неспівмірною та несправедливою, вважає, що у даному випадку стягненню підлягає моральна шкода у розмірі 95 000 грн., оскільки вона, будучи сестрою потерпілого ОСОБА_9 , через завдання йому тяжких тілесних ушкоджень, переживала дуже сильні емоційні та психологічні переживання, увесь час знаходячись у лікарні разом із братом та шукаючи кошти на його лікування, постійно перебувала в емоційній напрузі.

На апеляційну скаргу прокурора захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 було подано заперечення, які містять прохання про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.02.2019 року без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції вірно кваліфіковано дії ОСОБА_7 , а при призначенні покарання враховано суспільну небезпечність та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу підсудного, та у відповідності до п.1 ч.1 ст. 66 КК України, судом визначена обставина, яка пом`якшує покарання підсудного, це його щире каяття (т.2 а.с. 144-145).

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор підтримав подану апеляційну скаргу й просив її задовольнити, вказавши, що матеріали кримінального провадження містять достатньо даних про безпідставність застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75, 76 КК України: вчинене правопорушення є тяжким злочином, потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, зазнав значних витрат на лікування. Крім того, на думку прокурора, в суді першої інстанції ОСОБА_7 не висловлював щирого каяття з приводу ДТП, завдані збитки потерпілим не відшкодував. Вважає, що призначене покарання є занадто м`яким, слід увалити новий вирок і призначити обвинуваченому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. На запитання колегія суддів повідомив, що органами прокуратури не подавалися в порядку цивільного судочинства позови до ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 .

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник потерпілих ОСОБА_10 підтримав уточнену апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_9 й просив її задовольнити в повному обсязі. Пояснив, що з часу ДТП минуло майже 5 років, і до цього часу потерпілі не отримали жодного відшкодування ні матеріальної, ані моральної шкоди. Так як обвинувачений ОСОБА_7 мав поліс страхування ТДВ`СТ «Домінанта», то частина завданих збитків повинні бути відшкодовані за рахунок страхової компанії, але вона збанкрутувала і тому потерпілі так і не отримали компенсації ні з боку страхової, ні самого обвинуваченого й додав, що цивільний позов було подані від імені потерпілої ОСОБА_12 так як потерпілий ОСОБА_9 тривалий час перебував в комі.

Крім того, представник потерпілих зазначив, що в суді першої інстанції ОСОБА_7 декілька разів змінював свої покази, не висловлював щирого каяття, проте належними та допустимими доказами достовірно встановлено, що його дії перебувають в причинному зв`язку з тими наслідками, які настали.

В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 підтримав подану з ОСОБА_12 апеляційну скаргу й просив задовольнити її в повному обсязі. Пояснив, що про обставини ДТП майже нічого не пам`ятає, так як отримав тяжкі травми й тривалий час був в непритомному стані. Вказав, що він рухався на мотоциклі з дозволеною швидкістю 70-80 км на годину ближче до осьової лінії. Заперечував факт вживання алкогольних напоїв в той день. Пояснив, що він має водійське посвідчення, але категорія «А» не відкрита.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілих, вважає, що вирок суду є законним та обґрунтованим, суд цілком вірно врахував, що потерпілий ОСОБА_9 керував мотоциклом не маю посвідчення водія відповідної категорії, в стані легкого алкогольного сп`яніння (0,85 проміле). Крім того, згідно висновку експерта №876 в діях водія мотоцикла теж встановлено порушення ПДР, а саме: порушення швидкісного режиму, що підтвердив і сам ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції. Просить вирок районного суду залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення як апеляційної скарги прокурора так і апеляційної скарги потерпілих ОСОБА_12 й ОСОБА_9 , пояснивши, що перед початком здійснення маневру він переконався, що полоса руху вільна, мотоцикла в той момент не було, увімкнув сигнал повороту й майже завершив поворот ліворуч на вул. Тобольську, але побачив мотоцикл, вже нічого не можна було вдіяти, загальмував. ОСОБА_7 додав, що на даній ділянці дороги полоса руху приблизно 9 метрів, вважає, що потерпілий мав можливість його об`їхати, дати можливість завершити поворот. Разом з тим, відразу після ДТП він спілкувався з сестрою потерпілого - ОСОБА_12 , пропонував матеріальну допомогу на лікування, однак вона відмовилася, сказавши, що всі суми будуть пред`явлені в одному позові.

ОСОБА_7 вказав, що він більше 20 років за кермом і жодного ДТП до цього в нього не було, визнав свою вину частково - що не зорієнтувався в дорожній обстановці, готовий відшкодувати завдані збитки встановлені вироком районного суду, який вважає законним і обґрунтованим, жалкує проте що так сталося.

Потерпіла ОСОБА_12 про дату та час розгляду апеляційних скарг була повідомлена належним чином, проте у судове засідання не з`явилася. Будь-яких клопотань або заяв, які б перешкоджали розгляду справи, до апеляційного суду не надавала.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, представника потерпілих та потерпілого ОСОБА_9 , думку обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України.

Судом першої інстанції при визначенні підсудному ОСОБА_7 виду та розміру покарання враховано суспільну небезпечність та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, данні про особу підсудного, який раніше не судимий, на диспансерному обліку в ОНД та МПНД не перебуває, не працює, за місцем мешкання характеризується з позитивної сторони, має відповідне посвідчення водія, під час керування зазначеним транспортним засобом перебував у тверезому стані, що підтверджується висновком КЗОЗ ОНД № 1729 від 30.08.2015 р. щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (т.1 а.с.164).

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, обставиною, яка пом`якшує покарання підсудного ОСОБА_7 судом визнано щире каяття.

Відсутні обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого.

Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, які призначено обвинуваченому.

Апеляційні доводи прокурора про зайву м`якість призначеного покарання обвинуваченому, у зв`язку із звільненням від його відбування з випробуванням, за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, шляхом призначення йому покарання з його реальним відбуттям, на думку колегії суддів - є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданої апеляційної скарги, об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановленні судом першої інстанції, а також не свідчать про те, що призначене судом першої інстанції покарання є явно несправедливим.

Колегія суддів звертає увагу на те, що призначення винній особі певного виду та розміру покарання є виключно дискреційним повноваженням суду.

Крім того, такі апеляційні доводи ставлять під сумнів дискреційні повноваження суду. Стосовно можливості та наявності повноважень суду щодо обрання того чи іншого виду покарання, в тому числі і в межах санкції закону про кримінальну відповідальність, колегія суддів керується правовими висновками Верховного Суду, зазначеними у постанові від 01.02.2018 року у справі № 634/609/15-к.

Зокрема в цій постанові Верховним Судом сформульовано правовий висновок щодо реалізації в судовій практиці поняття судової дискреції (судового розсуду), яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За таких обставин, зі змісту апеляційної скарги прокурора, вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законодавством вимог, що стосуються конкретної винної особи і пов`язані із суддівським розсудом дискреційними повноваженнями.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів приймаючи до уваги дані, які характеризують особу підсудного ОСОБА_7 , який понад 20 років керує транспортними засобами й не допускав ДТП, обставини за яких було вчинено вказане кримінальне правопорушення, а саме: в зазначений дорожній обстановці дії потерпілого ОСОБА_9 , який керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння (т.1а.с.145-146), з порушенням швидкісного режиму, що не заперечував сам потерпілий ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції, без водійського посвідчення відповідної категорії - також не відповідали вимогам ПДР України; враховуючи часткове визнання вини ОСОБА_7 та жаль з приводу того, що сталося; готовність відшкодувати встановлені вироком суду збитки; вважає, що виправлення та перевиховання підсудного ОСОБА_7 можливо без ізоляції його від суспільства, з застосування до нього положень ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням, та покладанням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Отже, апеляційні вимоги прокурора та потерпілих про ухвалення нового вироку та призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуттям, з урахуванням вищенаведених обставин, слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер.

Призначене судом першої інстанції покарання на думку колегії суддів є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Крім того, твердження апелянтів щодо відсутності такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Суд першої інстанції у вироку зазначив, що ОСОБА_7 кається у скоєному, так як в зазначеній ситуацію проявив необережність, внаслідок чого сталася ДТП з заподіянням тяжких наслідків для потерпілого (т.2 а.с.101). Під час апеляційного розгляду обвинувачений також висловив жаль проте що сталося, визнав свою вину частково - що не зорієнтувався в дорожній обстановці.

Крім того, для виправлення наслідків вчиненого, відразу після ДТП ОСОБА_7 спілкувався з сестрою потерпілого - ОСОБА_12 , пропонував матеріальну допомогу на лікування, однак вона відмовилася, сказавши, що всі суми будуть пред`явлені в одному позові. ОСОБА_7 повністю погоджується з вироком суду, в тому числі в частині присуджених сум на задоволення цивільного позову.

Таким чином, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо наявності такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, обґрунтованим.

Що стосується вимоги потерпілої ОСОБА_12 щодо задоволення у повному обсязі її позовних вимог, колегія суддів зазначає про наступне.
Як регламентовано положеннями ч.ч. 1, 5 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Тобто цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Загальними вимогами цивільно-процесуального законодавства визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити характер та розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діяннями та шкодою, що настала і дати у вироку належну оцінку таким обставинам, тобто встановити точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди.

У даному випадку колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди у розмірі 61646 грн. 57 копійок, оскільки квитанції саме на таку суму було надано потерпілою у судовому засіданні, як доказ понесених нею витрат.

Будь-яких доказів, які б підтверджували понесення потерпілою додаткових витрат на лікування ОСОБА_9 у сумі 39 000 грн., як суду першої інстанції так і апеляційному суду надано не було.

Колегія суддів вважає також правомірною відмову суду першої інстанції у задоволенні цивільного позову в частині стягнення з ОСОБА_7 вартості пошкодженого мотоцикла «YAMAHA FZ6-R», реєстраційний номер НОМЕР_2 , оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та не спростовано апелянтом, вказаний мотоцикл перебував лише у користуванні ОСОБА_9 на підставі довіреності, власником же мотоцикла є ОСОБА_14 .
Доказів на підтвердження придбання ОСОБА_9 вищевказаного мотоцикла у ОСОБА_14 матеріали справи не містять, не надано таких доказів і в судове засідання апеляційного суду, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог потерпілої у цій частині є обґрунтованим.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо цивільного позову в частині моральної шкоди, суд не достатньо врахував характер і ступінь моральних переживань потерпілої, її моральних страждань, оскільки вона, будучи сестрою потерпілого ОСОБА_9 , через завдання йому тяжких тілесних ушкоджень, переживала дуже сильні емоційні та психологічні переживання, увесь час знаходячись у лікарні разом із братом та шукаючи кошти на його лікування, неймовірних страждань їй завдавало розуміння тяжкості отриманих ним травм, та розуміння того, що він не зможе повернутися до звичного життя, після ДТП вона зазнала сильного душевного зриву, перебуваючи в постійній емоційній напрузі.

Таким чином, суд необґрунтовано стягнув в цій частині надмірно малу суму 15 000 гривень, яка, на думку колегії суддів повинна бути збільшена до 50 000 гривень.

За таких обставин, з урахування принципу розумності та справедливості, а також враховуючи, що на момент апеляційного розгляду завдану шкоду потерпілій не відшкодовано, апеляційна скарга потерпілих, в частині збільшення суми відшкодування моральної шкоди, підлягає частковому задоволенню, а вирок в цій частині зміні.

Крім того, вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що ухвалами слідчого судді Київського райсуду м. Харкова від 02.09.2015 року накладено арешт на належний ОСОБА_15 автомобіль марки «ЗАЗ-ЛАНОС», р.н. НОМЕР_1 та належний ОСОБА_14 мотоцикл, марки «YAMAHA FZ6-R», р.н. НОМЕР_2 . (т.1 а.с.147-148).
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Проте суд, частково задовольнивши цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, без будь-яких обґрунтувань, всупереч вимогам ч. 4 ст. 174 КПК України у вироку зазначив про скасування арешту автомобіля марки «ЗАЗ-ЛАНОС», р.н. НОМЕР_1 , який був накладений на підставі ухвали слідчого судді Київського райсуду м. Харкова від 02.09.2015 року.
За таких обставин, вирок в частині скасування арешту на автомобіль марки «ЗАЗ-ЛАНОС», р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_15 підлягає скасуванню, оскільки таке рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , - задовольнити частково.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.02.2019 року по справі щодо ОСОБА_7 , - в частині вирішення цивільного позову, - змінити.

На підставі п.3 ч.1 ст. 408 КПК України збільшити суму відшкодування заподіяної моральної шкоди потерпілій ОСОБА_12 з 15 000 (п`ятнадцяти тисяч) грн. до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) грн.

Цей же вирок в частині скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 02.09.2015 року, на належний ОСОБА_15 автомобіль марки «ЗАЗ-ЛАНОС», р.н. НОМЕР_1 , - скасувати.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4