Справа № 373/994/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу обвинуваченій у кримінальному провадженні №0000609 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2, ч.3 ст.191 КК України.
У підготовчому судовому засіданні 07.04.2020 захисник подав клопотання про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосованого до ОСОБА_5 , в якому просить скасувати обраний їй запобіжний захід.
Оскільки захисник не надав доказів вручення прокурору клопотання за три години до його подання суду, зважаючи на позицію прокурора, яка зазначила, що станом на 17:05 07.04.2020 вона лише отримала клопотання, розгляд клопотання призначено на 11:00 09.04.2020.
Клопотання обґрунтовано тим, що постановою Верховного Суду від 26.02.2020 вирок Переяслав-Хмельницького міськрайоннного суду Київської області від 26.04.2019 та ухвалу Київського апеляційного суду від 19.06.2019 скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції. Цією ж постановою ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів до 25.04.2020. При цьому захисник посилається на те, що органом досудового розслідування не встановлено тих обставин, що посада, яку займала ОСОБА_5 , відноситься до числа тих, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків. Має бути враховано вік ОСОБА_5 , міцність її соціальних зав`язків, наявність постійного місця проживання та родини, що вона до кримінальної відповідальності не притягувалася.
У судовому засіданні захисник підтримав заявлене клопотання. Зазначив, що обвинувачена безпідставно перебуває у ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації МЮ України, а не в СІЗО за місцем розгляду справи судом. Також наголосив, що похилий вік ОСОБА_5 67 років та її стан здоров`я дають підстави для скасування запобіжного заходу. Також вона має власне житло. В неї є родичі, з якими вона підтримує тісні стосунки, у тому числі вони уклали договір про надання їй правової допомоги, а також сплатили присуджені судом суми відшкодування.
Обвинувачена підтримала клопотання, вказала, що в неї в умовах перебування в установах виконання покарань, значно погіршився стан здоров`я.
Прокурор заперечила щодо задоволення клопотання. Зазначила, що обставини відсутності в обвинуваченої неповнолітніх дітей, а також, що вона проживає сама свідчать про відсутність в неї міцних соціальних зав`язків. З врахуванням підстав обрання обвинуваченій запобіжного заходу, вказаних в постанові Верховного Суду від 26.02.2020, ОСОБА_5 , розуміючи, що їй загрожує реальна міра покарання, може ухилятися від суду.
З матеріалів справи вбачається, що будь-яких запобіжних заходів під час досудового розслідування, судового розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій до обвинуваченої не застосовувалось.
У постанові Верховного Суду від 26.02.2020 обрання запобіжного заходу обвинуваченій у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 25 квітня 2020 року обґрунтовано лише метою застосування заходів забезпечення кримінального провадження, яка передбачає досягнення дієвості цього провадження, та необхідністю попередження ризику переховування ОСОБА_5 від суду під тиском тягаря можливого відбування покарання за вироком місцевого суду, враховуючи тяжкість злочину.
Застава не визначалась, причини цього у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 не вказані.
Також, з матеріалів справи, змісту постанови Верховного Суду від 26.02.2020, та пояснень прокурора у судовому засіданні вбачається, що стороною обвинувачення як на стадії досудового розслідування, так й під час судового розгляду не заявлялись клопотання про застосування до обвинуваченої будь-якого запобіжного заходу та вона не переховувалась від слідства та суду.
Із запису технічного фіксування судового засідання Верховного Суду від 26.02.2020 вбачається, що на момент проголошення його резолютивної частини головуючим суддею зазначено про наявність окремої думки в члена колегії суддів. Зважаючи на те, що до матеріалів справи ця окрема думка не долучена, відсутній її текст у реєстрі судових рішень, суд не має можливості її оцінити на предмет обставин, які розглядаються.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника. Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.
Стаття 62 Конституції України визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.
Відповідно до приписів п/п. «а», «b», «c» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
Частиною 4 цієї статті визначено, що кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Гарькавий проти України» (заява № 25978/07) зазначив, що кожен має право на захист цього права, що означає, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5. Цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (п.63). Суд нагадує що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція і згідно з якою всі закони мають бути сформульовані з достатньою чіткістю, що дозволяє громадянину при потребі за допомогою одержання відповідної консультації передбачити достатньою за даними обставинами мірою наслідки, до яких може призвести дана дія (п.64).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Ічин та інші проти України» (заяви №№ 28189/04 і 28192/04) зазначає, що органи державної влади повинні дотримуватися вимог, встановлених національним законодавством щодо позбавлення свободи (п.34). Саме національні органи державної влади, передовсім суди, мають тлумачити і застосовувати національне законодавство, однак, оскільки згідно з пунктом 1 статті 5 Конвенції недотримання вимог національного закону становить порушення Конвенції, Суд може і повинен перевірити, чи було дотримано цього закону (п. 35).
Також у рішенні по справі «Луценко проти України» (заява № 6492/11) ЄСПЛ зазначено, що тримання під вартою відповідно до підпункту «c» пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Також наголошено, що має бути розглянуто питання, чи було взяття заявника під варту конче необхідним для забезпечення його присутності в суді, та чи могли інші, менш суворі заходи, бути достатніми для досягнення цієї цілі (п.66).
У рішенні ЄСПЛ по справі «Мюллер проти Франції» (№13/1996/632/81643) вказано, що з рішень не звільняти заявника реальний ризик переховування від правосуддя не постає з усією очевидністю. Хоча такий ризик може існувати, коли очікуваний вирок передбачає довготривале ув`язнення, Суд наголошує, що ризик переховування від правосуддя не можна оцінювати виключно на підставі суворості винесеного вироку (п.43).
Відповідно до ч. 4 ст. 201 КПК України суд зобов`язаний розглянути клопотання підозрюваного, обвинуваченого протягом трьох днів з дня його одержання згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Частинами 2 4 цієї статті передбачено, що слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.
Слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Відповідно до приписів ч. ч. 1, 4 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:
1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;
2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;
3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.
Частина 2 цієї статті передбачає, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Частиною 4 ст. 176 КПК України визначено, що запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.
Якщо особи, які відбувають покарання в місцях позбавлення волі чи дисциплінарних батальйонах, притягаються до кримінальної відповідальності за вчинення іншого злочину і щодо них як запобіжний захід обрано тримання під вартою, то вони за постановою особи, яка проводить розслідування, можуть перебувати в дисциплінарному ізоляторі або карцері установи виконання покарань чи на гауптвахті Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.
Закон не містить положень, які б дозволяли перебування в місцях позбавлення волі осіб, яким обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, за обставин, що вони у цей час не відбувають покарання.
За вищенаведених обставин, зважаючи на приписи законодавства слід констатувати, що при обранні Верховним Судом ОСОБА_5 26.02.2020 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, всупереч приписам ч. 3 ст. 183 КПК України за відсутності обставин, визначених ч. 4 цієї статті не було визначено розмір застави, що за обставин неможливості оскарження цієї постанови позбавило її можливості скористатися таким правом та звільнитися з-під варти в порядку, визначеному ст. 202 КПК України.
Оскільки постановою Верховного Суду від 26.02.2020 вирок Переяслав-Хмельницького міськрайоннного суду Київської області від 26.04.2019 та ухвалу Київського апеляційного суду від 19.06.2019 скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції та ця постанова набрала законної сили з моменту проголошення, ОСОБА_5 з цього моменту набула статусу обвинуваченої, а не засудженої. Відповідно вона не відбувала з того моменту покарання й були відсутні законні підстави для її перебування в установі виконання покарання. Її утримування у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою мало здійснюватись в умовах слідчого ізолятора.
З огляду нате, що стороною обвинувачення жодних клопотань про обрання обвинуваченій будь-якого запобіжного заходу не заявлялось, вбачається, що при обранні Верховним Судом ОСОБА_5 26.02.2020 запобіжного заходу не дотримано приписи ч. 4 ст. 176 КПК України.
Також, з огляду на положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та сталу практику ЄСПЛ щодо застосування цієї статті, суд доходить висновку, що ризик переховування ОСОБА_5 від суду під тиском тягаря можливого відбування покарання за вироком місцевого суду, враховуючи тяжкість злочину, зважаючи, що відсутні будь-які інші обставини, які можуть підтверджувати наявність цього ризику, сам по собі не може бути підставою для тримання її під вартою.

Крім того, за обставин скасування вироку та призначення нового судового розгляду, вбачається, що навіть ця обставини є неспроможною, оскільки новий судовий розгляд передбачає можливість призначення як більш м`якого покарання, звільнення від кримінальної відповідальності або від відбування покарання чи інші рішення, передбачені кримінальним та кримінально-процесуальним законодавством, так й виправдання обвинуваченої.

Твердження прокурора про відсутність в обвинуваченої міцних соціальних зв`язків, зважаючи на її вік є безпідставними, та спростовуються обставинами, повідомленими захисником.

Крім того, обставини незастосування до обвинуваченої будь-яких запобіжних заходів як на досудовому розслідуванні, так й під час судового розгляду аж до затримання ОСОБА_5 для виконання вироку, який набрав законної сили, 10.07.2019, та виконання нею обов`язків щодо прибуття за викликом до слідчого, прокурора, суду, дають підстави для висновку, що відсутній ризик переховування ОСОБА_5 від суду.

За вищенаведених обставин, суд доходить висновку, що перебування обвинуваченої ОСОБА_5 під вартою на підставі постанови Верховного Суду від 26.02.2020 в ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації МЮ України є незаконним.

Оскільки сторона обвинувачення не зверталась із клопотанням про застосування до обвинуваченої запобіжних заходів, відсутні підстави для застосування до ОСОБА_5 будь-якого запобіжного заходу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 176-178, 183, 201, 202 КПК України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу ОСОБА_5 , обвинуваченій у кримінальному провадженні №0000609 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2, ч.3 ст.191 КК України, задовольнити.

Скасуватизапобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований постановою Верховного Суду від 26.02.2020 до обвинуваченої ОСОБА_5 , народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0000609 (справа № 373/994/18).
Негайно звільнити ОСОБА_5 , народжену ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому вона перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає її тримання під вартою.
Ухвала може бути оскаржена в порядку, визначеному КПК України, з врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 №4-р/2019.

Суддя ОСОБА_1