Справа № 453/535/20
№ провадження 1-кп/453/101/20
В И Р О К
іменем України

02 липня 2020 року Сколівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 ,

його законного представника ОСОБА_6 ,

його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

та представника Служби у справах дітей

Сколівської РДА Льівської області ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Сколе Львівської області кримінальне провадження про обвинувачення,
неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, учня 11 класу Славського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів, неодруженого, раніше до кримінальної відповідальності не притягався,

за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, -

в с т а н о в и в:

Неповнолітній ОСОБА_5 21.04.2020 року о 12 год. 30 хв., знаходячись неподалік житлового будинку АДРЕСА_1 , побачив у траві на узбіччі дороги мобільний телефон, біля якого спали громадяни ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , що належав останньому і у цей час у нього виник умисел на таємне викрадення чужого майна. У подальшому неповнолітній ОСОБА_5 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_9 сплять і його дій ніхто не бачить, усвідомлюючи, що даний телефон належить одному із них, таємно, шляхом вільного доступу, викрав мобільний телефон марки «REDMI NOTE 8 PRO» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , вартістю 7 400 грн., у силіконовому чохлі вартістю 269 грн., з двома сім-картами операторів мобільного зв`язку «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_3 вартістю 100 грн. та «Лайфселл» з абонентським номером НОМЕР_4 вартістю 150 грн., після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим розпорядився на власний розсуд. Своїми умисними діями неповнолітній ОСОБА_5 завдав потерпілому ОСОБА_4 майнової шкоди на загальну суму 8 000 грн..
У судовому засіданні неповнолітній обвинувачений ОСОБА_5 , після роз`яснення йому змісту ч. 3 ст. 349 КПК України та переконання суду у відсутності сумнівів щодо добровільності позиції обвинуваченого, у присутності свого законного представника та захисника вину визнав повністю та підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини. Зокрема вказав, що умисел на викрадення мобільного телефону виник у нього раптово, а після скоєного, коли його викрили, він пошкодував про це. На даний час він зрозумів значення своїх дій. Заподіяні ним збитки потерпілому він відшкодував повністю у натурі, зокрема повернув викрадений мобільний телефон.

Враховуючи те, що неповнолітній обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, інші учасники провадження не оспорюють фактичні обставини справи і судом встановлено, що такі правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про наслідки застосування обмеженого дослідження доказів, а саме про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин провадження в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження інших доказів відносно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

На підставі вищенаведеного, суд, допитавши неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 та дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку, що вина неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена у судовому засіданні повністю.

Суд вважає, що дії неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Обтяжуючих вину неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення обставин, передбачених ст. 67 КК України, при обранні йому міри покарання суд не вбачає.

Пом`якшуючими вину неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення обставинами, передбаченими ст. 66 КК України, при обранні йому міри покарання суд вбачає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Захисник неповнолітнього обвинуваченого у судовому засіданні подала клопотання про звільнення останнього від покарання на підставі ст. 105 КК України, з урахуванням особи неповнолітнього обвинуваченого, який вину у скоєному визнав та щиро розкаявся, кримінальне правопорушення вчинив вперше та відшкодував завдану ним шкоду. Просила призначити примусові заходи виховного характеру у виді застереження та передачі неповнолітнього під нагляд одного з батьків, зокрема матері, яка надала на це свою згоду.
Прокурор проти задоволення клопотання про застосування до неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 примусових заходів виховного характеру не заперечувала.
Неповнолітній обвинувачений ОСОБА_5 та його законний представник ОСОБА_6 клопотання захисника просили задовольнити.
Обираючи вид та міру покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_5 та розглядаючи заявлене клопотання, суд бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, факт щирого каяття, який знайшов своє відображення в ході розгляду справи, спосіб вчинення кримінального правопорушення та реалізації злочинного умислу, мотивів, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до вчиненого, а також те, що на момент вчинення кримінального правопорушення обвинувачений був неповнолітнім та є неповнолітнім надалі, вчинив кримінальне правопорушення вперше, активно сприяв його розкриттю, збитки повністю відшкодовані, на обліку у лікарів нарколога та психіатра він не перебуває.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, котрі займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до п. 10 Зауважень загального порядку № 10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Права дітей у системі юстиції щодо дітей», прикладом якнайкращого забезпечення інтересів дитини є практика, коли традиційні цілі кримінального правосуддя, такі як покарання, поступаються місцем реабілітаційним та відновним цілям правосуддя у справах дітей-правопорушників.
У п. 23.2 Рекомендацій СМ/Rec (2008) 11 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Про європейські правила стосовно неповнолітніх правопорушників, щодо яких застосовуються санкції або заходи» зокрема наголошується, що перевагу слід надавати таким санкціям та заходам, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню збитків, завданих правопорушенням, яке вчинила неповнолітня особа.
Суд також враховує вимоги ст. 50 КК України, згідно яких метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, особливості кримінальної відповідальності та покарання неповнолітніх, передбачені розділом ХV КК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 105 КК України, неповнолітній, який вчинив кримінальний проступок або нетяжкий злочин, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання. У цьому разі суд може застосувати один або декілька примусових заходів виховного характеру, передбачених ч. 2 ст. 105 КК України.

Застереження та передача неповнолітнього під нагляд батьків відповідно з п. 1-3 ч. 2 ст. 105 КК України, є одними із найм`якших заходів виховного характеру. Застереження може бути зроблено шляхом роз`яснення судом неповнолітньому наслідків його дій - шкоди, завданої охоронюваним законом правам особи (осіб), інтересам суспільства або держави, - та оголошення неповнолітньому осуду за ці дії, а також попередження про більш суворі правові наслідки, які можуть настати у разі продовження ним протиправної поведінки чи вчинення нового кримінального правопорушення.
Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що відповідно до чинного законодавства примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої або середньої тяжкості, а також до особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, учинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії чи бездіяльності, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого неповнолітнім ОСОБА_5 кримінального правопорушення, обставини його вчинення, позитивні дані про особу неповнолітнього обвинуваченого, який характеризуються позитивно за місцем проживання, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд приходить до висновку, що неповнолітній обвинувачений на час ухвалення вироку не потребує застосування покарання та його можливо звільнити від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру.
При таких обставинах, згідно з вимогами ч. 1 ст. 105 КК України, суд дійшов висновку про можливість звільнення від покарання та застосування до неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 , який вперше вчинив кримінальне правопорушення, на момент його вчинення та надалі є неповнолітньою особою, щиро розкаявся у вчиненому, шкоду відшкодував, висловив запевнення не вчиняти у майбутньому кримінальних правопорушень, примусових заходів виховного характеру.
Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику здійснення судами кримінального провадження щодо неповнолітніх», суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому кримінальному правопорушенні, керуючись ст. 105 КК України звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.
Вирішуючи питання про види заходу виховного характеру, перелік яких визначений ч. 2 ст. 105 КК України, суд вважає, що найбільш ефективними та такими, котрі забезпечать позитивний виховний вплив, будуть примусові заходи виховного характеру, передбачені п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 105 КК України, - у виді застереження та передачі неповнолітнього під нагляд матері, яка дала на це свою згоду, а тому слід звільнити неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 від призначеного покарання без визначення його розміру та виду.
Суд приходить до переконання, що саме такі види примусового заходу виховного характеру будуть необхідними, достатніми і найбільш ефективними для виправлення неповнолітнього та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Долю речових доказів у даному кримінальному провадженні слід вирішити у порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Судових витрат у кримінальному провадженні немає.

Керуючись ст. ст. 100, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

Неповнолітнього ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та на підставі ч. 1 ст. 105 КК України звільнити його від покарання без визначення його виду і розміру.

На підставі п. 1 ч. 2 ст. 105 КК України застосувати до неповнолітнього ОСОБА_5 примусові заходи виховного характеру у виді застереження та передачі під нагляд матері ОСОБА_6 до досягнення ним повноліття, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Речові докази: мобільний телефон марки «REDMI NOTE 8 PRO» IMEI 1: НОМЕР_1 IMEI 2: НОМЕР_2 , з сім-картками мобільного оператора «Лайфселл» номер НОМЕР_4 та мобільного оператора «Київстар» номер НОМЕР_3 , силіконовий чохол синього кольору для даного мобільного телефона, повернути власникові ОСОБА_4 .

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку, з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним.
З інших підстав вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Сколівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1