Справа № 127/3946/17
Провадження №11-кп/801/739/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 травня 2020 року в об`єднаному кримінальному провадженні, відомості про які внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0007034 від 06.09.2016 року, № 0001117 від 14.03.2017 року, № 0000177 від 21.02.2019 року, № 0002761 від 02.07.2018 року, якою відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.185, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.2 ст.309 КК України,
продовжено застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів з 13 травня 2020 до 11 липня 2020 року включно,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває об`єднане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст.185, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.2 ст.309 КК України.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_9 заявила клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу ОСОБА_8 у виді тримання під вартою на 60 днів, з підстав продовження існування ризиків для кримінального провадження, які існували на час обрання та продовження останньому запобіжного заходу. Посилається на те, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст.185, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.2 ст.309 КК України, являється особою раніше судимою, офіційно не працевлаштований, після притягнення його до кримінальної відповідальності, належних висновків для себе не зробив та під час розгляду відносно нього кримінального провадження в суді, повторно вчинив умисні корисливі злочини, тобто продовжив свою протиправну поведінку, не з`являвся на виклики до суду, був оголошений в розшук, запобіжний захід у виді домашнього арешту, який раніше застосовувався до обвинуваченого не зміг запобігти вчиненню ОСОБА_8 нових злочинів, а тому дані обставини підтверджують продовження існування ризиків у кримінальному провадженні, а саме тих, що ОСОБА_8 може переховуватися від суду та може продовжувати вчиняти нові злочини, запобігти яким неможливо застосуванням менш суворого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_8 подав до суду письмове клопотання про застосування до нього альтернативний запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, посилаючись на те, що він визнає вину по частині пред`явленого йому обвинувачення, майже повністю відшкодував завдану ним шкоду, має міцні соціальні зв`язки, до затримання був працевлаштований і не становить суспільної небезпеки.
Ухвалою Вінницького міського суду від 13 травня 2020 року в задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу ОСОБА_8 на альтернативний триманню під вартою відмовлено. Клопотання прокурора задоволено. Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою продовжено на 60 днів з 13 травня 2020 року до 11 липня 2020 року включно.
Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ряду злочинів передбачених ч.ч.1, 2 ст.185, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.2 ст.309 КК України, тобто у вчиненні злочинів середньої тяжкості та у вчиненні незакінченого замаху на вчинення тяжкого злочину, який він вчинив під час того, як на розгляді суду уже перебували інші кримінальні провадження відносно нього, тобто під час притягнення його до кримінальної відповідальності, немає постійного законного джерела доходу, оскільки офіційно не працевлаштований, ухилявся від явки до суду по розгляду відносно нього кримінального провадження, в зв`язку із чим був оголошений у розшук та в подальшому відносно нього було обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту, який останній також порушив. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували неможливість утримання обвинуваченого за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятора, а тому, суд, з урахуванням вимог ст.5 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, прийшов до переконання, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, не може запобігти ризикам, визначеним в ст.177 КПК України, а саме спробам ОСОБА_8 продовжувати вчиняти нові злочини та переховуватись від суду.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити клопотання ОСОБА_8 та змінити йому міру запобіжного заходу не пов`язану з реальним триманням під варту. В задоволенні клопотання прокурора просив відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ОСОБА_8 не має намірів впливати на хід слідства, чинити тиск на свідків та вчиняти нові злочини, зобов`язується з`являтися в судові засідання на виклики суду, при затриманні опору працівникам поліції не чинив. Також суд не достатньо врахував, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання і постійне місце реєстрації в м. Вінниці, має родинні зв`язки з мамою, відшкодував матеріальні збитки, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. Також судом не було враховано й погіршення стану здоров`я ОСОБА_8 .

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Прокурор ОСОБА_6 заперечила проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, вважає її законною та обґрунтованою.
Адвокат ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі не просив суд забезпечити особисту участь його підзахисного у розгляді апеляційної скарги. Апеляційним судом обвинувачений ОСОБА_8 через ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» повідомлявся належним чином про розгляд апеляційної скарги його адвоката, однак не виявив бажання брати особисту участь у розгляді скарги. Прокурор та адвокат за таких підстав не заперечили проти розгляду апеляційної скарги у відсутність обвинуваченого, а тому судовий розгляд відбувся у його відсутність, оскільки відповідно до ч.4 ст.405 КПК України зазначене не перешкоджає проведенню даного розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, прокурора, адвоката, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст.2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження булла застосована належна правова процедура.
За частиною першою та п.9 ч.2 ст.131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.
Згідно ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.
При вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою та відмовляючи в задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну йому запобіжного заходу на альтернативний триманню під вартою, суд першої інстанції виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні даних злочинів під час того, як на розгляді у суду перебували інші кримінальні провадження відносно нього, офіційно не працевлаштований, ухилявся від явки до суду, у зв`язку із чим був оголошений у розшук та в подальшому йому було обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту, який останній також порушив, а в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували неможливість утримання обвинуваченого за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятора А тому суд з врахуванням вимог ст.5 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, систематичний впертий характер протиправної поведінки, яку ОСОБА_8 не припиняв аж до затримання, прийшов до переконання, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, не може запобігти спробам ОСОБА_8 продовжити вчиняти нові злочини та переховуватись від суду.
Так, вирішуючи питання щодо продовження строків тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, апеляційним судом було встановлено, що зазначені вимоги закону судом були дотримані.
Вирішуючи питання щодо задоволення клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції було враховано вік та стан здоров`я, особу обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимим, обвинувачується у вчиненні злочинів середньої тяжкості та у вчиненні незакінченого замаху на вчинення тяжкого злочину, який він вчинив під час того, як на розгляді суду уже перебували інші кримінальні провадження відносно нього, відсутність постійного законного джерела доходу, перебування у розшуку та не виконання покладених на нього судом обов`язків після обрання йому запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Враховано відсутність в матеріалах справи доказів, які б підтверджували неможливість утримання обвинуваченого за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятора.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність продовження застосованого виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.185, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.2 ст.309 КК України, які відповідно до ст.12 КК України віднесені до злочинів середньої тяжкості.
Це узгоджується також із з нормою п.5 ч.2 ст.183 КПК України, за змістом якої запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
Доводи апеляційної скарги адвоката щодо неправомірного утримання його підзахисного під вартою у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, на даний час не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги адвоката щодо можливості задоволення клопотання обвинуваченого та застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу не пов`язаного з реальним утриманням під вартою, так як при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати також і тяжкість звинувачення. Оскільки наявність певних соціальних зв`язків, зокрема зареєстроване місце проживання в м. Вінниці, підтримання родинних зв`язків ОСОБА_8 зі своєю матір`ю, яка також проживає в м. Вінниці не є безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки зазначене не має такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Наряду з вказаним, у п.42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» зазначено, що розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проте при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України.
Ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, або ж про інші обставини, які б переважили встановлені ризики.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що встановлені судом обставини у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень з урахуванням характеру протиправних дій, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , дають підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
Суд апеляційної інстанції вважає ухвалене судове рішення є законним і обґрунтованим. Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали у справі не вбачається.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 травня 2020 року в об`єднаному кримінальному провадженні, відомості про які внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0007034 від 06.09.2016 року, № 0001117 від 14.03.2017 року, № 0000177 від 21.02.2019 року, № 0002761 від 02.07.2018 року відносно обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.185, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.2 ст.309 КК України - залишити без змін.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4