Справа № 947/4492/20
Провадження № 1-кс/947/2023/20
УХВАЛА
07.04.2020 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 , розглянувши скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси, після зміни підсудності, з Одеського апеляційного суду надійшла скарга ОСОБА_4 , в якій він просить зобов`язати службових осіб Одеської місцевої прокуратури № 2 внести відомості, викладені у його заяві від 14.02.2020 року, до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Заявник ОСОБА_4 просив розглянути скаргу скаргу без його участі.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вважав необхідним відмовити в задоволенні скарги, у зв`язку з її необґрунтованістю.

Приймаючи до уваги позицію заявника, вислухавши думку прокурора, ознайомившись в матеріалами скарги, приходжу до наступного.

14.02.2020 року ОСОБА_4 звернувся до Одеської місцевої прокуратури № 2 із заявою про вчинення, на його думку, суддею Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України.

03.03.2020 року, 17.03.2020 року та 24.03.2020 року, з метою отримання інформації для прийняття рішення по суті скарги, до Одеської місцевої прокуратури №2 було направлено запити щодо прийнятого рішення за заявою ОСОБА_4

27.03.2020 року було отримано відповідь на вищевказані запити, згідно до якої станом на 17.02.2020 року вказане звернення ОСОБА_4 направлено на адресу Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області для розгляду та прийняття законного рішення.

Відповідно до інформації, наданої Хмельницьким ВП Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області на адресу ОСОБА_4 направлено повідомлення від 24.03.2020 року про результати розгляду відповідними посадовими особами Хмельницького ВП Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області його заяви в якому зазначено, що у викладених ним обставинах не було виявлено ознак кримінального правопорушення.

У статті 303 КПК України визначено порядок оскарження бездіяльності, яка може полягати, зокрема, в бездіяльності прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, означає невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань впродовж 24 годин після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Тобто в цих статтях КПК України йдеться про внесення до ЄРДР саме таких відомостей, які містять дані про кримінальне правопорушення.

Частина п`ята ст.214 КПК України конкретизує зміст таких відомостей, вказуючи, що вони обов`язково повинні містити, зокрема: короткий зміст обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником, виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення, тощо.

Не зважаючи на те, що ст.214 КПК України прямо не передбачено проведення перевірки щодо змісту заяви, виходячи з змісту ч.5 ст.214 КПК України, зміст таких відомостей має бути підданий оцінці.

Повноваженням щодо оцінки відомостей, наведених у заяві чи повідомленнях потерпілим, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення наділені слідчий, прокурор.

Оскільки КПК України надана можливість оскаржити дії прокурора, то у слідчого судді виникають повноваження щодо перевірки правильності висновку прокурора в результаті такої оцінки.

Вказане відповідає основним положенням цього Кодексу, зокрема п.18 ст.3 КПК України (визначення основних термінів Кодексу), відповідно до якого, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю з дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Заявник в якості даних, які, на його думку, свідчать про скоєння суддею кримінального правопорушення, зокрема, вказує на ухвалення суддею процесуального рішення по адміністративній справі за статтею 130 КУпАП, з яким він не згоден. Крім того, заявник посилається на не отримання ним повідомлень про час та місце розгляду справи, та вказує на незаконні, на його думку, дії помічника та секретаря судді, зокрема заявник вказує, що «суддя Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_5 разом із своїм помічником та секретарем сфальсифікували по відношенню до мене справу № 521/9168/19 за ст. 130 КУпАП». В зв`язку з вказаним він вважає, що дії судді ОСОБА_5 , на його думку, підпадають під дію ст.375 КК України.

Тобто заявник вважає, що дії судді щодо прийняття процесуального рішення та інші дії судді, помічника судді та секретаря суду пов`язані з розглядом провадження про адміністративне правопорушення, не відповідають вимогам закону.

Таким чином, як вбачається з змісту заяви, наведені заявником дані стосуються суто процесуальної діяльності судді та винесення суддею процесуального рішення, з яким заявник не згоден і щодо оскарження якого існує передбачена КПК України процедура.

Згідно до даних сайту Одеського апеляційного суду (режим доступу: https://court.gov.ua/fair/sud4813/), Єдиний державний реєстр судових рішень (режим доступу: http://reyestr.court.gov.ua/) вбачається, що ОСОБА_4 було подано апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції, за результатами розгляду якої відповідною постановою від 13.03.2020 року скарга задоволена і постанова суду першої інстанції скасована.

Як вбачається з вказаної постанови Одеського апеляційного суду, нею встановлено, що суд першої інстанції здійснював виклик особи, що притягується до адміністративної відповідальності в належний і допустимий спосіб, на підставі наявних в матеріалах провадження даних про його особу. Суддя місцевого суду, що розглядає справи про адміністративні правопорушення не наділений повноваженнями за власної ініціативи проводити перевірку правильності внесених в протокол даних особи, що притягається до адміністративної відповідальності, а відповідальність за достовірність даних внесених в протокол про адміністративне правопорушення несе особа, що склала протокол. В зв`язку з викладеним, за результатами розгляду скарги колегія апеляційного суду звернулась до Територіального управління ДБР щодо внесення відомостей про можливо вчинений злочин, передбачений ст.366 КК України «Службове підроблення» посадовими особами Управління патрульної поліції в Одеській області з метою незаконного притягнення заявника до адміністративної відповідальності.

За змістом рішення Конституційного суду України від 30.06.2009р. №16-рп/2009, постанов Пленуму Верховного суду України від 13.06.2007р. №8, від 12.06.2009р. №6, від 04.06.2010р. №6, положень КПК України тощо, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оцінка процесуальним діям судді може даватись тільки судами апеляційної або касаційної інстанції, і не може даватися будь якими іншими органами.

Крім того, наведені в заяві дані про скоєння злочину, передбаченого ст.375 КК України, не місять фактичних відомостей чи посилання на обставини, які б свідчили про вчинення вказаного кримінального правопорушення. Ці дані ґрунтуються лише на припущеннях щодо противоправних дій, а обставини, викладені у заяві, не охоплюються поняттям злочину, визначеному у ст.11 КК України, і тому не може вважатися такою, що підлягає внесенню до ЄРДР.

Тому вказана заява за своїм змістом, не може бути визнаною такою, що містить дані про кримінальне правопорушення, вчиненого суддею.

В зв`язку з викладеним вважаю, що у прокурора при розгляді заяви від 14.02.2020 року про кримінальне правопорушення не було підстав для реєстрації відомостей про злочин у ЄРДР згідно до вимог ст.214 КПК України.

Вказана правова позиція узгоджується, зокрема, з Висновком Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України, щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства від 01.07.2013 року, зокрема, проте, що: «Положення ч. 1 ст. 214 КПК 2012 р. та пунктом 2.2 Інструкції, затвердженої наказом МВС України № 700 від 14 серпня 2012 р., зобов`язують слідчого, прокурора невідкладно, але не пізніше 24-х годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування тільки заяву або повідомлення, які містять ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші. На такий обов`язок слідчого, прокурора вказують вимоги частин 3, 4 і 5 ст. 214 КПК, згідно з якими до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про кримінальне правопорушення, викладається короткий виклад обставин, які свідчать про вчинення саме кримінального правопорушення, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частин статті) закону України про кримінальну відповідальність, тобто КК, зміст повідомлення слідчим прокурора про підставу початку досудового розслідування, що до 21 листопада 2012 р. було передбачено ст. 94 КПК 1960 р.

Положення ст. 214 КПК перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ним Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Визначення приводів і підстав, як підстав, для початку досудового розслідування також наведено і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 р. № 6 "Про деякі питання, що виникають під час розгляду судами України скарг на постанови органів дізнання, слідчого, прокурора про порушення кримінальної справи".

Також, Рішенням XIV Позачергового з`їзду суддів України від 15 березня 2017 року «Про стан здійснення правосуддя та незалежності суддів у 2016 році», зокрема, визнано такими, що призводять до порушення гарантій незалежності судової влади, ставлять під сумнів утвердження принципу верховенства права в Україні та підривають основи правопорядку в державі, випадки впливу, тиску, втручання будь-кого у будь-якій формі у здійснення правосуддя судами та суддями, зокрема, вплив на суддів з боку правоохоронних органів шляхом реєстрації кримінальних проваджень і подальшого тривалого нездійснення щодо них досудового розслідування, у тому числі незаконні дисциплінарні та кримінальні переслідування.

Вказане рішення кореспондується з Рішенням № 45 Ради суддів України від 13 серпня 2018 року «Щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення дотримання учасниками судових процесів конституційного принципу рівності перед судом і законом» в якому зазначається, що статтею 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість судді гарантується Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Крім того, вказане рішення також співвідноситься з Рішенням Позачергового XVIІ з`їзду суддів України від 30 жовтня 2019 року «Про стан виконання рішень з`їздів суддів України, зміцнення незалежності судів, суддів, захист професійних інтересів суддів щодо стану виконання рішень з`їздів суддів України, зміцнення незалежності судів, суддів, захисту професійних інтересів суддів.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначено умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів.

Стала практика Європейського суду з прав людини вказує на те, що Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - КЗПЛ) гарантується, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом (п. 1).

Крім того, як зазначається у п. 11 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухвалених 17.11.2010 р., зовнішня незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм, наданим для задоволення власних інтересів суддів. Вона надається в інтересах верховенства права та осіб, які домагаються та очікують неупередженого правосуддя. Незалежність суддів слід розуміти як гарантію свободи, поваги до прав людини та неупередженого застосування права. Неупередженість та незалежність суддів є необхідними для гарантування рівності сторін перед судом» (п. 11).

Також, визначаючи, чи є суд незалежним, ЄСПЛ звертає увагу й на ті зовнішні ознаки незалежності, що можуть стосуватися навіть гіпотетичної можливості впливу на суд. Існування самої лише можливості зовнішнього впливу на суд ЄСПЛ іноді визнає достатнім, щоб поставити під сумнів незалежність суду («Бєлілос проти Швейцарії», «Очалан проти Туреччини»). ЄСПЛ застерігає, що навіть самі лише сумніви «розсудливого спостерігача» в тому, що суд незалежний та неупереджений, можуть мати певне значення в розумінні забезпечення громадянам права на справедливий суд («Ферантелі та Сантанджело проти Італії», «Хаусчілдт проти Данії», «Веттстейн проти Швейцарії»).

Крім того, Консультативна рада європейських суддів у п. 12 Висновку № 1 (2001) наголошує: «Судовій владі повинні довіряти не лише сторони окремої судової справи, а й суспільство в цілому. Таким чином, суддя не просто повинен насправді бути вільним від будь-яких зв`язків, прихильностей, упередженості, він чи вона також повинні вважатися вільними від цього з точки зору розсудливого спостерігача. У протилежному випадку довіру до судової влади може бути підірвано». Отже є тісний зв`язок між незалежністю і об`єктивною неупередженістю. З цієї причини ЄСПЛ зазвичай розглядає ці дві вимоги разом (Фіндлі проти Сполученого Королівства, п. 73). Принципи, застосовні при визначенні того, чи може «суд» вважатися «незалежним і неупередженим », так само застосовуються до професійних суддів і до присяжних (Хольм проти Швеції, п. 30).

При визначенні того, чи є обґрунтовані побоювання в тому, що певні суди позбавлені незалежності та неупередженості, думка обвинуваченого є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можуть його сумніви бути об`єктивно обґрунтованими (Інкаль проти Туреччини, п. 71). Сумніви в незалежності відсутні, коли, на думку ЄСПЛ, у «об`єктивного спостерігача» не виникне підстав для занепокоєння з цього питання в обставинах справи, що розглядається (Кларк проти Сполученого Королівства).

Визначаючи, чи є суд незалежним, ЄСПЛ звертає увагу й на ті зовнішні ознаки незалежності, що можуть стосуватися навіть гіпотетичної можливості впливу на суд. Існування самої лише можливості зовнішнього впливу на суд ЄСПЛ іноді визнає достатнім, щоб поставити під сумнів незалежність суду («Бєлілос проти Швейцарії», «Очалан проти Туреччини»). ЄСПЛ застерігає, що навіть самі лише сумніви «розсудливого спостерігача» в тому, що суд незалежний та неупереджений, можуть мати певне значення в розумінні забезпечення громадянам права на справедливий суд («Ферантелі та Сантанджело проти Італії», «Хаусчілдт проти Данії», «Веттстейн проти Швейцарії»).

На підставі викладеного, при вказаних обставинах, скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.303, 304, 305 і 372 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора відмовити.

Ухвала, згідно до вимог ст.309 КПК України, оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1