Дата документу 12.02.2020 Справа № 314/3907/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 314/3907/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_3.
Провадж. №11-кп/807/510/20 Доповідач 2 інст. ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_4,

суддів ОСОБА_5 ОСОБА_6

при секретарі ОСОБА_7

за участю прокурора ОСОБА_8.,

адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_1 ,

розглянула 12 лютого 2020року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 9 грудня 2019 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ст. 348, ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 КК України.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ст. 348, ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 КК України.

Прокурором під час судового розгляду заявлене клопотання, яке передане до канцелярії суду, про продовження обвинуваченому ОСОБА_1 строку тримання під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» строком на 60 днів, яке обґрунтоване тим, що під час проведення досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Наявність ризиків підтверджується зібраними під час досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, а саме ОСОБА_1 обвинувачується зокрема у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинах, а тому усвідомлюючи ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень і невідворотного покарання, обвинувачений ОСОБА_1 з урахуванням встановлених обставин, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Крім того, ОСОБА_1 не одружений, дітей не має та не має стійких соціальних зв`язків, що вказує на те, що останній може у будь-який момент залишити територію Запорізької області та переховатись від суду, чим перешкоджатиме судовому розгляду кримінального провадження. Також прокурор посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_1 з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності може незаконно впливати на потерпілих та свідків, провокувати у них бажання відмовлятися від наданих свідчень, тим самим перешкодити кримінальному провадженню, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 9 грудня 2019 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_1 строком до 8 лютого 2020 року. Приймаючи таке рішення, суд послався на те, що обставини по справі з часу обрання запобіжного заходу не змінились, а ризики, передбачені статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України не зменшились, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі, домашнього арешту у нічній час доби, про застосування якого просить сторона захисту.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_1 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою зазначає, що клопотання про продовження запобіжного заходу не завірено печаткою прокуратури, однак було прийняте судом до розгляду. Вказує, що потерпілий погрожує його матері і він буде діяти без повідомлень. Звертає увагу, що протизаконно утримується під вартою.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_1 та його захисник підтримали апеляційну скаргу і вважали за можливе змінити запобіжний захід на більш м`який.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Положенями ст. 331, ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням вимог національного та міжнародного законодавств.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування ("Бекчиєв проти Молдови" §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти ("Ідалов проти Росії", "Гарицьки проти Польщі", "Храїді проти Німеччини", "Ілійков проти Болгарії"), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин ("Сельчук проти Туреччини", "Мацнеттер проти Австрії").

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_1 переховуватися від суду, суд бере до уваги серйозність висунутого останньому обвинувачення за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ст. 348, ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 КК України, та очікуване покарання, зокрема, за ст. 348 КК передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі у разі визнання останнього винним, отже існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів, може вдатися до відповідних дій.

Одночасно заслуговують на увагу і дані щодо попереднього притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, зокрема, висунутого обвинувачення у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 122 КК у період іспитового строку за вироком від 29.07. 2016 року, та обвинувачення щодо подальшого вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, що свідчить на користь ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Ризики, передбачені п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України також знайшли своє підтвердження, оскільки ОСОБА_1 висунуто обвинувачення щодо дій по відношенню до потерпілого ОСОБА_2 . Під час судового розгляду обвинувачений демонструє агресію по відношенню до даного потерпілого, який є його сусідом, а характеристика відносно ОСОБА_1 щодо його запального характеру та надходження скарг від жителів села до сільської ради на обвинуваченого - свідчить, що знаходячись на свободі, останній матиме реальну можливість незаконно впливати на потерпілого, свідків у кримінальному провадженні чи перешкоджати іншим чином кримінальному провадженню.

Отже, наявність ризиків у межах даного кримінального провадження ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій.

Також, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні умисних особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи і замаху на вбивство працівників правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, що в сукупності із біографічними відомостями обвинуваченого вказує на підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ("Летельє проти Франції").

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Позитивні дані про особу обвинуваченого: позитивна характеристика за колишнім місцем роботи, наявність інвалідності 3 групи та матері, яка є особою похилого віку не здатні переважити встановлені ризики щодо негативної поведінки з боку ОСОБА_1 .

Тому судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції про недоцільність застосування альтернативного запобіжного заходу, оскільки застосування інших, більш м`яких а запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливатиме на дотримання розумних строків судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги, про те, що відповідне клопотання не завірено печаткою прокуратури були предметом дослідження судом при судовому розгляді даного клопотання по суті і не впливає на сутність прийнятого судом рішення.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження строку дії раніше застосованого запобіжного заходу.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 9 грудня 2019 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6