Ухвала
Іменем України

5 березня 2020 року

м. Київ

справа № 185/5067/19

провадження № 51-1181ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000675 щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі ? КК) до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків, до призначеного покарання за постановленим вироком приєднано частково невідбуте покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2018 року, та визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 3 місяці.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року вирок залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник не погоджуючись із судовими рішеннями в частині призначеного покарання ОСОБА_4 через його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості просить судові рішення щодо останнього змінити.

Захисник посилається, що при призначенні покарання суд не врахував щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, в результаті чого в порушення ст. 413 КПК суд не застосував приписи ст. 69 КК та не призначив покарання відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК.

Мотиви Суду

Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

У касаційній скарзі захисник не оскаржує висновків суду в частині доведеності його винуватості у вчиненні злочину та кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 185 КК.

Разом із тим, посилання захисника на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винуватого суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання,

не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк

не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Крім цього, згідно з правовою позицією Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 КК врахував, що обвинувачений в період іспитового строку за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2018 року вчинив злочин, який згідно зі ст. 12 КК належить до категорії злочинів середньої тяжкості, ступінь негативних наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за корисні злочини, не працює, за місцем реєстрації характеризується посередньо, на обліку в психіатричному диспансері не перебуває, знаходиться на обліку у лікаря-нарколога, наявність пом`якшуючої обставини, а саме повне відшкодування завданої шкоди потерпілому.

Враховуючи наведене, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 лише за умов його ізоляції від суспільства.

Доводи в касаційній скарзі є аналогічними за змістом доводам, наведеним в апеляційній скарзі сторони захисту, і вже були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість застосування положень статей 69 і 75 КК. Так, ОСОБА_4 , будучи раніше судимим, у тому числі за аналогічний злочин, на шлях виправлення не став і повторно вчинив кваліфіковане кримінальне правопорушення, що свідчить про його суспільну небезпеку та неможливість виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства, з чим погоджується касаційний суд.

Покарання ОСОБА_4 , призначене в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК з приєднанням лише 3 місяців позбавлення волі за попереднім вироком відповідно до ч. 1 ст. 71 КК у виді позбавлення волі на строк 1 роки 3 місяці, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено санкцією

ч. 2 ст. 185 КК, чи звільнення ОСОБА_4 від призначеного покарання з випробуванням Верховний Суд не вбачає, оскільки визнані місцевим судом обставини, що відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання та на які додатково посилається захисник, не знижують ступеня тяжкості вчиненого діяння, а тяжкість злочину, дані про його особу, вчинення нового злочину в період іспитового строку за попереднім вироком та інші обставини свідчать про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду захисник у касаційній скарзі не навів, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000675 щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3