Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/338/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 115 (93, 94) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2020 року.Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 , начальника Онуфріївського відділу Олександрійської місцевої прокуратури ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000165, на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 січня 2020 року, яким:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Докучаєве Устинівського району Кіровоградської області, громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, військовослужбовця, солдата військової частини НОМЕР_1 (п/пВ4174) за контрактом, який перебуває на посаді «номер обслуги мінометної батареї з десантно-штурмового батальйону», неповнолітніх дітей на утриманні не має, неодруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.115 КК Українидо покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Вказаним вироком вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів,
за участі сторін кримінального провадження:
- прокурора ОСОБА_9

- обвинуваченого ОСОБА_8 ,

- адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, за таких обставин.
30.07.2017 року, близько 23.00 год. на перехресті вулиці Травнева та провулку без назви в с. Докучаєве Устинівського району Кіровоградської області, між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виникла сварка. В ході сварки ОСОБА_8 , діючи умисно, маючи умисел на позбавлення життя ОСОБА_10 , наніс останньому в область голови з значною силою не менше 3-4 ударів дерев`яним штахетом, який виламав з паркану домоволодіння АДРЕСА_2 . Після чого ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу, кулаками рук умисно з значною силою наніс ОСОБА_10 не менше 3 ударів в область голови. Припинив свої дії, коли ОСОБА_10 не чинив опір та не подавав ознаки життя. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 потерпілий, згідно висновку експерта № 122 від 30.08.2017, отримав тілесні ушкодження у вигляді: рани на скроневій ділянці голови, садна правої вушної раковини, садна лівої скроневої ділянки голови, рани на лівій тім`яній ділянці голови, синця на верхній повіці лівого ока, синця на лівій щоці, перелому правої скроневої кістки, субдурального та субарахноїдального крововиливів, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, між зазначеними тілесними ушкодженнями та причинною смерті ОСОБА_10 є прямий причинно-наслідковий зв`язок. Причиною смерті ОСОБА_10 є субдуральний, субарохноїдальний крововилив, перелом склепіння та основи черепа.

В апеляційних скаргах:

- адвокат ОСОБА_6 просить змінити вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , визнати ОСОБА_8 винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що вирок суду підлягає зміні через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, оскільки суд допустив неправильне тлумачення ч.1 ст.115 КК України, яке суперечить його точному змісту.
Так, під час розгляду справи в суді не було встановлено наявність умислу у обвинуваченого на заподіяння смерті ОСОБА_10 . Суд не прийняв до уваги, що між потерпілим та обвинуваченим виникла сварка та бійка саме з ініціативи потерпілого, який наздогнав обвинуваченого на мотоциклі, під час сварки наносив удари обвинуваченому чим спровокував до протидій.
Суд першої інстанції у вироку посилається на те, що обвинувачений спричиняючи потерпілому не менше 3-4 ударів в область голови дерев`яним штахетом та не менше 3 ударів кулаками рук, діяв маючи умисел на позбавлення життя ОСОБА_10 . Згідно висновку експерта № 122 від 30.08.2017 причиною смерті ОСОБА_10 є субдуральний, субарохноїдальний крововилив, перелом склепіння та основи черепа.
Роз`яснюючи даний висновок в судовому засіданні судово-медичний експерт пояснив, що смерть ОСОБА_10 не наступила миттєво, а могла наступити як через декілька хвилин так і через декілька годин після нанесення тілесних ушкоджень, характерними ознаками субдурального та субарохноїдального крововиливів, які спричиняють смерть, є їх виникнення протягом певного часу, однак експерт не дав категоричного висновку про те, чи помер потерпілий через декілька хвилин чи через декілька годин після нанесення ушкоджень.
Враховуючи зазначене вважає, що дії його підзахисного слід кваліфікувати за ч.2 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

- прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи юридичну кваліфікацію дій засудженого та доведеність його вини вважає, що вирок суду підлягає скасуванню внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання степеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Так призначаючи ОСОБА_8 приближене до мінімального покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.115 КК України, судом не надано належної оцінки особі засудженого, який в цілому характеризується посередньо, не працює, на обліку в центрі зайнятості як безробітний не знаходиться, на утриманні дітей та пристарілих осіб не має, заходів по відшкодуванню завданих злочином збитків не вжив, свою вину у вчинені вбивства не визнав, що свідчить про відсутність каяття та намагання уникнути кримінальної відповідальності. Крім того ОСОБА_8 обвинувачується ще і у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, яке перебуває на розгляді Розівського районного суду Запорізької області. Враховуючи зазначене прокурор вважає, що призначене обвинуваченому покарання є м`яким та таким, що не відповідає вимогам п.1 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого, які вимоги поданої адвокатом апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, а в задоволені апеляційної скарги прокурора просили відмовити, висновок прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволені, з таких підстав. ===

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки ніким із учасників судового провадження не оспорюється доведеність факту спричинення обвинуваченим ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень внаслідок яких настала смерть останнього, а лише кваліфікація дій обвинуваченого, тому апеляційний суд, у відповідності положень ч.1 ст.404 КПК України, вважає за необхідне розглянути кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, а саме щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного йому розміру покарання.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим та ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Як вбачається із мотивувальної частини вироку суд першої інстанції за наслідками судового розгляду кримінального провадження дійшов висновку про те, що дані, які містять показання свідків, протоколи огляду місця події, протокол та відеозапис слідчого експерименту за участі обвинуваченого, висновки експертів, є належними, допустимими та достовірними доказами, а їх сукупність такою, що з усією достатністю доводить спрямованість умислу ОСОБА_8 на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_10 , а тому кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Враховуючи зазначене апеляційний суд дійшов переконливого висновку про те, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, є взаємоузгодженими між собою та відповідають фактичним обставинам справи.

Твердження сторони захисту про те, що суд не прийняв до уваги, що між потерпілим та обвинуваченим виникла сварка та бійка саме з ініціативи потерпілого, який наздогнав обвинуваченого на мотоциклі, під час сварки наносив удари обвинуваченому чим спровокував до протидій, є необґрунтованими виходячи з наступного.
Так із вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_8 під час допиту в судовому засіданні зазначав, що потерпілий ОСОБА_10 гнався за ним на мотоциклі, а наздогнавши, зупинив мотоцикл і тримаючи в одній руці штахетину від паркана, а в другій руці ніж, почав йому погрожувати і намагався завдати удари. Він, обороняючись від протиправних дій потерпілого, вихватив з рук потерпілого штахетину, вибив з рук потерпілого ніж і наносив штахетиною удари потерпілому, а потім кулаками рук.
Суд правильно критично віднісся до показань обвинуваченого ОСОБА_8 так як на місці виявлення трупу ніж не був виявлений, слідів порізів на тілі обвинуваченого не виявлено, на уламках штахета та на землі, де знаходився труп ОСОБА_10 були виявлені лише сліди крові останнього. Допитані в судовому засіданні свідки зазначали, що потерпілий ОСОБА_11 сів за кермо мотоцикла і поїхав по селу, в руках у нього ні ножа, ні будь-яких предметів не було. Неспроможні показання обвинуваченого в даній частині і тому, що потерпілий не міг керувати мотоциклом, тримаючи в одній руці штахетину, а в іншій ніж. Крім того, в місці, де був знайдений труп ОСОБА_12 знайдені уламки штахета і на відстані декількох метрів від трупу були виявлені виламані штахети в паркані.
Згідно висновку експерта №142 від 02.08.2017 року, у ОСОБА_8 виявлені такі тілесні ушкодження: садна правого ліктьового суглобу, садна правої здухвинної ділянки, які могли утворитись в термін не менше ніж за 3-5 діб до моменту обстеження(обстеження проводилось 01.08.2017); садно лівого стегна по зовнішньо-боковій поверхні в середній третині, садно на дистальній фаланзі 5-го пальця правої кисті по тильній поверхні, садно на тильній поверхні правої кисті, на основі 10го пальця, садно на тильній поверхні правої кисті, садна тильної поверхні лівої кисті на середніх фалангах 4-5-го пальців, садно на тильній поверхні лівої кисті на основі 3-го пальця, які могли виникнути в термін, що зазначений обставинах випадку, вказані тілесні ушкодження мають ознаки легких тілесних ушкоджень. Вказані тілесні ушкодження мають загальні ознаки дії тупого предмету ( предметів) (т.4., а.с.55).
Згідно пояснень експерта в судовому засіданні, дані тілесні ушкодження на тильних поверхнях кистей обвинуваченого ОСОБА_8 могли виникнути при нанесенні ударів ОСОБА_10 кулаком в область голови.
В судовому засіданні не встановлено, що мало місце суспільно-небезпечне посягання з боку потерпілого ОСОБА_12 , тому суд розцінив позицію обвинуваченого ОСОБА_8 як спосіб захисту з чим також повністю погоджується і апеляційний суд.
Твердження адвоката про те, що дії його підзахисного ОСОБА_8 слід кваліфікувати не за ч.1 ст.115 КК України, а за ч.2 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого за обставин, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає безпідставними, такими що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Так, відповідно до ч.1 ст.115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, що також відображено у п.22 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи».
Склад злочину, передбачений ч.2 ст.121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень. Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
З системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.
Відповідно висновку експерта №122 від 31.07.2017, при дослідження трупа ОСОБА_10 виявлено наступні тілесні ушкодження: рана на скроневій ділянці голови, садно правої вушної раковини, садно лівої скроневої ділянки голови, рана на лівій тім`яній ділянці голови, синець на верхній повіці лівого ока, синець на лівій щоці, перелом правої скроневої кістки, субдуральний та субарахноїдальний крововиливи. Вказані тілесні ушкодження, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя. Між зазначеними тілесними ушкодженнями та причинною смерті ОСОБА_10 є прямий причинно-наслідковий зв`язок. Синці на правому плечі в нижній третині по зовнішній поверхні, синці правого передпліччя в верхній третині по тильній поверхні, синці по тильній поверхні правої кисті, синці лівого передпліччя по тильній поверхні в середній третині, мають ознаки ударної дії тупого предмета (предметів) подовженої форми, садно лівої поперекової ділянки, садно правого колінного суглоба по передній поверхні мають загальні ознаки ударно-ковзної дії тупого предмета( предметів), відносяться до легких тілесних ушкоджень по відношенню до живих осіб. Причиною смерті ОСОБА_10 є субдуральний, субарохноїдальний крововилив, перелом склепіння та основи черепа. Смерть ОСОБА_10 настала в короткий проміжок часу після спричинення тілесних ушкоджень в термін від декількох хвилин до 2-3 годин після отриманих тілесних ушкоджень. Не виключена можливість, що після спричинених тілесних ушкоджень ОСОБА_10 міг певний період часу здійснювати певні активні дії ( ходити, повзати). Враховуючи морфологічні особливості вказаних тілесних ушкоджень, їх схожість, механізм виникнення, можна вважати, що дані тілесні ушкодження були спричинені в один короткий проміжок часу (т.4., а.с.30-33).
Із пояснень експерта ОСОБА_13 наданих в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що причиною смерті ОСОБА_10 є субдуральний, субарохноїдальний крововилив, перелом склепіння та основи черепа, смерть настала в короткий проміжок часу після спричинення тілесних ушкоджень в термін від декількох хвилин до 2-3 годин після отриманих тілесних ушкоджень. Якби пройшло більше 3 годин після нанесених тілесних ушкоджень і до моменту смерті, то кров не була б рідкою. Також зазначив, що тілесні ушкодження у обвинуваченого на руках могли виникнути при нанесенні ним кулаком ударів потерпілому.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_8 , наносячи потерпілому в голову удари кулаками обох рук та уламком штахету з значною силою, об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав можливість настання наслідків у виді смерті, та бажав їх настання. Сам ОСОБА_8 не заперечує, що хоча і діяв умисно, проте не бажав настання смерті потерпілого. Однак суд врахував, що обвинувачений є військовослужбовцем, був учасником бойових дій, приймав участь в складі миротворчих сил і мав відповідні навички завдання тілесних ушкоджень і не міг не розуміти і усвідомлювати характер своїх дій та їх наслідки. Про направленість умислу обвинуваченого свідчить його поведінка після вчинення злочину та суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Також судом встановлено, що обвинувачений після нанесення ударів ОСОБА_14 бачив, що останній не рухається і не подає ознак життя, але він не надав допомогу потерпілому, залишивши останнього на місці вчинення злочину, байдуже поставившись до наслідків вчиненого ним.
Зазначене в сукупності з дослідженими судом першої інстанції доказами, які відображені в мотивувальній частині вироку, з усією достатністю доводить спрямованість умислу ОСОБА_8 на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_10 , а тому суд правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на необхідність скасування вироку суду через те, що призначене ОСОБА_8 судом покарання не відповідає особі обвинуваченого внаслідок м`якості і, що саме більш тяжке покарання буде необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень апеляційний суд вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Так, відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею ( частиною статті ) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з вимогами ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_8 покарання суд врахував, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення відноситься до категорії особливо тяжкого злочину. Належно врахував дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, не працює, неодружений, осіб на утримані не має, за місцем проживання характеризується посередньо. Крім того, ОСОБА_8 , будучи солдатом військової служби за контрактом, згідно характеристики, наданої начальником штабу військової частини НОМЕР_1 , за час проходження служби зарекомендував себе негативно, до виконання службових обов`язків ставиться безвідповідально, військову справу не вивчає, ненаполегливий в роботі, не виявляє повагу до командирів і старших за військовим званням, не шанує честь і гідність товаришів по службі, накази командира виконує на недостатньому рівні, серед особового складу підрозділу авторитетом не користується.
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та призначив йому покарання в межах санкції інкримінованого за ч.1 ст.115 КК України злочину у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням, оскільки саме таке покарання є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав для застосування ст. 69 КК України суд не вбачив.
Отже суд призначив обвинуваченому покарання, дотримуючись принципу доцільності, врахувавши всі передумови, підстави і порядок призначення покарання, визначені положеннями статей 50, 65-67 КК України, що також не суперечить роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким рішенням суду першої інстанції щодо розміру призначеного покарання і вважає його обґрунтованим та вмотивованим. Крім того апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 8 років призначено судом із порушенням визначених у законі загальних засад та не відповідає загальній меті покарання, яка полягає у виправленні засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Також не заслуговують уваги твердження прокурора про необхідність призначення обвинуваченому більш тяжкого покарання, так як ОСОБА_8 обвинувачується ще і у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, яке перебуває на розгляді Розівського районного суду Запорізької області, оскільки відповідно до положень ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчинені кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Будь яких не перевірених судом першої інстанції обставин в апеляційних скаргах не наведено, а тому апеляційний суд вважає необхідним апеляційні скарги захисника обвинуваченого та прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404-405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 , начальника Онуфріївського відділу Олександрійської місцевої прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 ,- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою в той самий строк з моменту отримання її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4