Ухвала
Іменем України
12 травня 2020 року

м. Київ
справа № 333/2415/15

провадження № 51-2167 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2010 року за ч. 3 ст. 185,

ч. 2 ст. 185, ст. 70, ст. 71 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк

3 роки 6 місяців; звільненого умовно-достроково 27 лютого

2013 року на невідбутий строк 4 місяці 11 днів,
засуджено:
- за ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- за ч. 2 ст. 185 до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців;
- за ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 70 КК призначено ОСОБА_5 покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він у період

з 04 липня 2018 року по 19 квітня 2019 року у денний час доби, перебуваючи у різних приміщенням та за різними адресами м. Запоріжжя, діючи з корисливих спонукань, умисно, повторно, в тому числі і з проникненням у інше приміщення, вчинив 5 епізодів таємного викрадення чужого майна, яким розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілим матеріальної шкоди.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18 березня 2020 року вирок суду першої інстанції змінено. Виключено з вироку обставину, яка обтяжує покарання рецидив злочину.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій

ОСОБА_5 , просить змінити судові рішення з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого й призначити останньому покарання із застосуванням статей 69, 75 КК. В обґрунтування посилається на те, що суд першої інстанції помилково не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання повне добровільне відшкодування потерпілій шкоди, спричиненої злочином, належним чином не врахував відсутність

у потерпілих до ОСОБА_5 претензій матеріального та морального характеру, думку потерпілої ОСОБА_6 , яка просила суд призначити засудженому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, а також те, що ОСОБА_5 працює

і фактично сам утримує дружину, спільну малолітню дитину, неповнолітню доньку дружини та хвору непрацездатну матір, має позитивну характеристику з місця проживання, повністю визнав вину, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочинів. Також зазначає, що апеляційний суд фактично залишив поза увагою та надав обґрунтованої відповіді на доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 , які давали підстави застосувати статті 69, 75 КК при призначенні покарання.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги захисника, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 і ч. 3

ст. 185 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються

та не заперечуються.
Захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог,

які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд відповідно до вимог статей 50, 65 КК врахував тяжкість злочинів за їх видом (категорією), які згідно зі ст. 12 КК

є злочинами середньої тяжкості та тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, у тому числі й за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята і не погашена у встановленому законом порядку, кількість епізодів вчинених кримінальних правопорушень, позитивну характеристику з місця роботи та задовільну з місця проживання, не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, а також визнав обставини, які пом`якшують покарання повне визнання вини, щире каяття, часткове відшкодування завданого збитку,

не визнав відшкодування збитків потерпілій ОСОБА_6 дружиною обвинуваченого як обставину, що пом`якшує покарання, визнав обставину,

яка обтяжує покарання рецидив злочину, й призначив остаточне покарання

у межах вказаних частин статей закону.

Підстав для застосування статей 69, 75 КК суд не знайшов.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги засудженого, дав на них мотивовану відповідь

й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання, не знайшов також підстав для застосування статей 69, 75 КК, виключивши при цьому з вироку обставину, яка обтяжує покарання рецидив злочину.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого

та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети заходу примусу.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя

від 13 листопада 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3