Справа № 521/6583/20
Номер провадження:1-кс/521/2194/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2020 року м. Одеса

Слідчий суддя Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , секретар ОСОБА_2 , за участю представника власника майна адвоката ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування внесеного до ЄРДР за №0000476 від 23.04.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

З клопотання слідчого та наданих матеріалів вбачається, що 23.04.2020 року, о 10 годині 39 хвилин, за адресою: м. Одеса, вул. Крайня, 12, виявлено автомобіль Toyota Chaser НОМЕР_1 в якому не співпадає номер кузову, зазначений у технічному паспорту.

За даним фактом 23.04.2020 року почато досудове розслідування, про що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відповідні відомості про вчинене кримінальне правопорушення №0000476.

Слідчий звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з клопотанням про арешт майна, яке 23.04.2020 року було виявлено та вилучено під час огляду місця події за адресою: м. Одеса, вул. Крайня, 12, а саме: автомобіль Toyota Chaser НОМЕР_1 .

Слідчий у судове засідання не з`явився та надав заяву про розгляд клопотання за його відсутності, що відповідно до ч.1 ст. 172 не перешкоджає розгляду клопотання.

Представник власника майна у судовому засіданні просив задовольнити клопотання частково, заборонивши розпорядження майном та передавши на відповідальне зберігання з правом керування власнику ОСОБА_4 з покладенням на неї обов`язку негайно надати експерту можливість оглянути його.

Власник майна у судовому засіданні підтримала думку адвоката.

Вивчивши клопотання та матеріали приложені до нього, вислухавши думку учасників судового провадження, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Як вбачається з матеріалів клопотання, техпаспорт на автомобіль Toyota Chaser НОМЕР_1 містить номер кузову НОМЕР_2 , проте на самому автомобілі вказаний номер відсутній, тому в органу досудового розслідування є підстави вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ст. 290 КК України.

В даному випадку, вилучене майно підпадає під критерії, передбачені п.3 ч.2 ст. 167 КПК України та на даний час є достатні підстави, які передбачені абз.2 ч.1 ст. 170 КПК України, що в подальшому вказане майно може бути приховано, пошкоджено або знищено.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

При вирішені питання про арешт майна слідчий суддя враховує: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та можливого цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Крім того, у ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

При цьому, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч.1 ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що вимога законності, яка випливає з «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.

Необхідно зазначити, що у Рішенні «Серявін проти України», ЄСПЛ розглянув справу у якій йшлося про втручання органів державної влади у володіння майном особи, тому слідчий суддя вважає, що вказане рішення певним чином відображає природу правовідносин, які склалися у цій справі.

Як вже було зазначено вище, положення КПК України, зокрема ст. 170 КПК України, передбачають накладення арешту на майно, яке є речовим доказом по кримінальному провадженню.

Щодо дотримання принципу верховенства права, то відповідно до ч.1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

З викладеного вбачається, що задля дотримання принципу верховенства права у кримінальному провадженні, необхідно враховувати не лише положення КПК України, а й практику ЄСПЛ.

Слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку втручання у мирне володіння майном державними органами було законним та таким, що відповідає принципу верховенства права, так як вказане майно було вилучено під час огляду місця події, після чого орган досудового розслідування звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна.

Таким чином, дії органів державної влади відповідають положенням КПК України та принципу верховенства права, з чого вбачається, що втручання не було свавільним.

Щодо забезпечення "справедливого балансу" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, то в даному випадку інтереси суспільства щодо здійснення досудового розслідування, де майно є речовим доказом, перевагає вимозі захисту основоположних прав конкретної особи в частині мирного володіння майном фізичної або юридичної особи.

З викладеного вбачається, що, в даному випадку, втручання органів влади у захищене право не суперечить загальній нормі, зазначеній у ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

Таким чином, слідчий суддя вважає, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права власника майна, оскільки без застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження не можливо виконати завдання кримінального провадження в частині захисту суспільства та держави від кримінальних правопорушень.

Проте слідчий суддя вважає за необхідне, також, зазначити, що накладення арешту на майно шляхом заборони розпорядження та користування майном в даному кримінальному провадженні не є необхідним з огляду на наступне.

Відповідно до ч.11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку відсутні обставини, які підтверджують, що незастосування обмеження користування майном призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

При цьому, необхідно зазначити, що ч.1 ст. 388 КК України передбачена відповідальність за розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт.

Також, необхідно зазначити, що орган досудового розслідування у клопотанні зазначив, що по кримінальному провадженню необхідно зробити експертизу, проте не надав відомості щодо призначення експертизи по кримінальному провадженню.

Крім того, представник власника майна просить заборонити розпорядження майном та передати на відповідальне зберігання з правом керування власнику ОСОБА_4 з покладенням на неї обов`язку негайно надати експерту можливість оглянути його.

Необхідно зазначити, що відповідно до п.4 ч.5 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя постановляє ухвалу, в якій зазначає заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя не надає права користуватися або розпоряджатися майном, а може лише заборонити, обмежити користування або розпорядження майном.

Крім того, ч.5 ст. 173 КПК України не містить вказівку на можливість зобов`язання особи надати можливість експерту оглянути майно.

Щодо права користування майном, то слідчий суддя вважає за необхідне обмежити користування вказаним майном, а саме керування їм, так як подальше його користування, шляхом керування суперечить п.31.1 ПДР України відповідно до якого технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

Як вже було зазначено вище, на даний час є підстави вважати, що транспортний засіб Toyota Chaser НОМЕР_1 не відповідає п.31.1 ПДР України, так як є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

За таких обставин, слідчий суддя вважає, що розумним та співрозмірним обмеженням права власності, в даному випадку, буде накладення арешту на майно з забороною розпорядження майном та обмеженням користування майном.

Викладаючи мотиви прийнятого рішення, щодо обставин скоєного злочину та наявних доказів, слідчий суддя вважає за необхідне дотриматися балансу між мотивуванням судового рішення, що передбачено ч.1 ст. 370 КПК України та недопустимістю розголошення відомостей досудового розслідування, що передбачено ст. 222 КПК України.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 172, 173, 175 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

Клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування внесеного до ЄРДР за №0000476 від 23.04.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України задовольнити частково.

Накласти арешт на майно, яке 23.04.2020 року було виявлено та вилучено під час огляду місця події за адресою: м. Одеса, вул. Крайня, 12, а саме: автомобіль Toyota Chaser НОМЕР_1 , заборонити розпоряджатись вказаним майном, що є підставою для виконання дій, передбачених ч.3 ст. 173 КПК України та тягне за собою негайне повернення особі цього тимчасово вилученого майна.

Обмежити користування транспортним засобом Toyota Chaser НОМЕР_1 , а саме керування ним.

Копію ухвали надіслати слідчому, прокурору.

Виконання ухвали про арешт майна негайно доручити слідчому та прокурору, в порядку, передбаченому Постановою КМ України № 1104 від 19.11.2012 року.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1