Справа № 761/9219/20
Провадження № 1-кс/761/5868/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2020 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю заявника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11.01.2020 в рамках кримінального провадження № 0010811 від 10.11.2019,

В С Т А Н О В И В:

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшло клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11.01.2020 в рамках кримінального провадження № 0010811 від 10.11.2019, а саме на: квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 000 та квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 000 з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування вищевказаним майном.

Щодо права власності на арештоване майно заявник в клопотанні зазначає, що в Першій державній нотаріальній конторі 08.11.2019 нотаріус ОСОБА_5 оформила йому та ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину після померлої сестри ОСОБА_7 , яка проживала по АДРЕСА_3 та була власником квартири АДРЕСА_4 в даному будинку.

Під час спроби зареєструвати свідоцтва в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно нотаріус виявила, що в реєстрі вже зареєстровано право на квартири АДРЕСА_5 і АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим ОСОБА_3 звернувся до правоохоронних органів, які почали досудове розслідування по факту заволодіння нерухомим майном шахрайським шляхом в даному кримінальному провадженні, під час якого, вищезазначені квартири визнані речовими доказами та з метою їх збереження було накладено на них арешт, однак, заявник подав до Міністерства юстиції України скаргу від 19.11.2019Є, за результатами розгляду якої Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації вона була задоволена та наказом Міністра юстиції ОСОБА_8 № 409415 від 20.12.2019 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.07.2018 №42304093 та №42304104, прийняті державним реєстратором філії комунального підприємства Київської облради «Аквабіоресурси» ОСОБА_9 скасовано. Після чого ОСОБА_3 та ОСОБА_6 20.12.2019 отримали свідоцтво про право на спадщину на свої частки квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_2 .

У зв`язку з тим, що відпала потреба у арешті майна квартир ОСОБА_3 просить слідчого суддю його скасувати.

В судовому засіданні заявник клопотання підтримав та просив його задовольнити і скасувати арешт, при цьому надав документи з приводу підтвердження права власності на нерухоме майно, зазначене клопотанні, щодо його державної реєстрації.

Прокурор не заперечував проти скасування арешту.

Слідчий суддя, вислухавши доводи сторін, дослідивши клопотання, додані до нього, а також матеріали клопотання, на підставі яких накладався арешт, дійшла такого висновку.

ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про скасування арешту в рамках кримінального провадженні за № 0010811 від 10.11.2019, розпочатого на підставі його заяви, який був накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 січня 2020 року на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 000 та квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 000 з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування вищевказаним майном.

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно наданих документів на підтвердження права власності у ОСОБА_3 на вказані вище квартири, слідчий суддя приходить до висновку про наявність у заявника права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов протии Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов протии Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Згідно досліджених матеріалів клопотання, на підставі яких було накладено арешт, та ухвали слідчого судді від 11.01.2020 арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 000 та квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 000 з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування вищевказаним майном.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак, з аналізу та дослідження матеріалів клопотання, на підставі яких був накладений арешт, встановлено, що зазначені вимоги закону не були дотримані.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_10 , звертаючись до суду з клопотанням про арешт майна зазначив, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів.

Так, відповідно до вимог ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Разом з тим, аналіз наявних в розпорядженні слідчого судді матеріалів, свідчить про відсутність необхідності застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна з метою збереження речових доказів, оскільки, згідно наказу Міністра юстиції Дениса Малюськи № 409415 від 20.12.2019 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.07.2018 №42304093 та №42304104, прийняті державним реєстратором філії комунального підприємства Київської облради «Аквабіоресурси» ОСОБА_9 скасовано, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права власності на спадкове майно.

З огляду на зазначене, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність у кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання у володіння майном, оскільки потреба досудового розслідування у такому арешті майна відпала.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним ("Іатрідіс проти Греції", заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот протии Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші протии Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Враховуючи наведене, а також надані власником майна докази для скасування арешту майна в порядку статті 174 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зазначеного клопотання та скасування арешту.

Керуючись ст. ст. 170,171, 172, 173, 174, 379 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт майна, який був накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11.01.2020 у справі №761/47028/19 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 000 та квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 000 з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування вищевказаним майном.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя : ОСОБА_1