Справа № 308/5777/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 липня 2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000655 від 27.02.2018 року про обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця с. Абрикосівка, Херсонської області, тимчасово непрацюючого, учасника бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимого, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст. 14 та ст. 113, ч.2 ст. 28 та ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч. 2 ст.28 та ч.2 ст. 194 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, українця, учасника бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), військовий пенсіонер, інвалід 3 групи, на утриманні неповнолітніх дітей немає, раніше не судимого, уродженця м. Кіровоград, проживаючого за адресою АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст. 14 та ст. 113, ч.2 ст. 28 та ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч. 2 ст.28 та ч.2 ст. 194 КК України,

ВСТАНОВИВ:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000655 від 27.02.2018 р. про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні ними кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14 та ст.113, ч.2 ст.28 та ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч.2 ст. 28 та ч. 2 ст.194 КК України.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 ОСОБА_9 , заявили відвід судді ОСОБА_2 , обґрунтовуючи його тим, що суддя ОСОБА_2 не має права брати участь у розгляді даного кримінального провадження, на підставі положень п.4 ч.1 ст. 75 КПК України, оскільки у сторони захисту є об`єктивні підстави сумніватись у неупередженості та безсторонності судді. Мотивуючи свій відвід тим, що 30.06.2020 року було постановлено вирок за участі судді ОСОБА_2 відносно ОСОБА_11 у справі №308/13392/18. Таким чином, на їх думку, суддею ОСОБА_2 було надано оцінку дослідженим доказам та суддя сформував і висловив свою думку відносно обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .. Вказують що висловлено думка до закінчення розгляду кримінального провадження стосовно того ж самого обвинувачення є підставою для визнання судді необ`єктивним і небезстороннім.

Захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , підтримали заявлений відвід судді ОСОБА_2 ..

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав думку захисника.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав думку захисника.

Прокурор у судовому засіданні зазначив про можливість наявності підстав для задоволення заявленого відводу судді ОСОБА_2 , одночасно вказуючи про пов`язаність вказаних кримінальних проваджень. Мотивувавши це тим, що вказане питання відводу можливо вплине на розгляд в апеляційному порядку.

Представник потерпілого в судовому засіданні вказував, що підстав передбачені нормами КПК України він не вбачає, підстав недовіряти судді або суду взагалі не бачить, залишив вирішення вказаного питання на розсуд суду.

Заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, що стосуються заяви про самовідвід судді ОСОБА_2 , суд приходить до наступного висновку.

Так, як встановлено із приписів частин 1 і 2 ст.80 КПК України, за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя зобов`язаний заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні.

Частиною 1 ст. 76 КК України встановлено, що суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 80 КПК України відвід повинен бути вмотивованим.

Відповідно до ст. 6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи… незалежним і безстороннім судом, встановленим законом…

Згідно практики Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності і неупередженості суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так у справі «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу, в ході об`єктивної перевірки, має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

У відповідності з практикою Європейського Суду з прав людини наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції повинна визначатись суб`єктивними та об`єктивними критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід враховувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступень, що свідчать про небезсторонність суду.

Згідно до положень ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII , ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Суддя розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. На розподіл судових справ між суддями не може впливати бажання судді чи будь-яких інших осіб.

Встановлено, що 15 червня 2018 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з Апеляційного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000655 від 27.02.2018 р. про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні ними кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14 та ст.113, ч.2 ст.28 та ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч.2 ст. 28 та ч. 2 ст.194 КК України.

Відповідно ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм власним внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості. Достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до пунктів 4 ч.1 ст.75 КПК України слідчий суддя, суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Саме на вказану норму закону посилаються захисники у заяві про відвід судді ОСОБА_2 ..

З наданих матеріалів судової справи № 308/5777/18 вбачається, що суддя ОСОБА_2 є членом колегії в провадженні якої здійснюється розгляд кримінального провадження за №0000655 від 27.02.2018 р. про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні ними кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14 та ст.113, ч.2 ст.28 та ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч.2 ст. 28 та ч. 2 ст.194 КК України.

При цьому, будь-яких даних про участь судді ОСОБА_2 , саме у вказаному кримінальному провадженні під час досудового розслідування матеріали справи не містять. Крім того, будь-яких даних про скасування ухвали суду першої інстанції де приймав участь суддя ОСОБА_2 у вказаному кримінальному провадженні матеріали справи також не містять.

Судом встановлено, що 30.06.2020 року колегією суддів до складу якої входив суддя ОСОБА_2 ухвалено вирок Ужгородського міськрайонного суду у кримінальному провадженні №0000046, щодо вчинення злочинів ОСОБА_11 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14 та ст. 113, ч. 1 ст. 161, ч. 2 ст. 28 та ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28 та ч. 1 ст. 263 КК України.

Відвід, з покликанням на п.4 ч.1 ст. 75 КПК України, заявлений в межах кримінального провадження № 0000655 від 27.02.2018 р. про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні ними кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14 та ст.113, ч.2 ст.28 та ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч.2 ст. 28 та ч. 2 ст.194 КК України.

Достатніх доказів, які б свідчили про упередженість судді ОСОБА_2 при розгляді кримінального провадження не наведено, зазначення, що ОСОБА_2 як суддею цього ж суду розглянуто кримінальне провадження, розслідування якого тісно пов`язане із кримінальним провадженням № 0000655 від 27.02.2018 р. про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні ними кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14 та ст.113, ч.2 ст.28 та ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч.2 ст. 28 та ч. 2 ст.194 КК України , однак в межах іншого кримінального провадження, не можуть вважатись доказами неупередженості.

Таким чином, суд приходить до висновку, що посилання захисника на те, що дослідження доказів суддею ОСОБА_2 в іншому провадженні, щодо іншої особи не є підставою його упередженості, оскільки докази на підтвердження чи відсутності вини саме обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в тому провадженні не досліджувались, та оцінка щодо належності та допустимості доказів відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не робилась.

Як зазначив Європейський суд у кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" Pullar v. the United Kingdom), рішення від 10 червня 1996 року, Reports 1996-III, с. 794, п. 38).

Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (рішення у справі Веттштайна Wettstein), п. 43).

Що ж стосується субєктивного критерію, то особиста безсторонність судді презумується, поки не надано доказів протилежного.

Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мироненко і Мартенко проти України" від 10 грудня 2009 року, зокрема у п.66, наявність безсторонності має визначатися для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах "Фей проти Австрії" від 24 лютого 1993 року, п. 27, 28 і 30, та "Веттштайн проти Швейцарії", п. 42). У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" від 10 червня 1996 року, п. 38). Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (див. згадане вище рішення у справі Веттштайн проти Швейцарії п. 43).

При цьому, ЄСПЛ у справі "Ушаков та Ушакова проти України" 18 червня 2015 року п.78 вказав на те, що Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності "поза розумним сумнівом". Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Більше того, слід нагадати, що під час провадження на підставі Конвенції застосовується принцип (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження) (див. також рішення ЄСПЛ від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"; рішення ЄСПЛ у справі "Коробов проти України" від 21.07.2011 року).

Згідно п.12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень відносно сторін у судовому розгляді, судді повинні бути безсторонніми, а саме: вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає - або може сприйматися як таке, що впливає - на здатність судді приймати незалежні рішення. В цьому випадку незалежність судової влади є втіленням загального принципу: «ніхто не може бути суддею у власній справі». Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси певної сторони в будь-якій суперечці. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін по конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. І суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хаушильд проти Данії» зазначається, що ЄСПЛ потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. При цьому враховується думка сторін, однак вирішальними є результати об`єктивної перевірки.

У справі «Фей проти Австрії» ЄСПЛ вказав, що неупередженість судді полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об`єктивну неупередженість слід визначити, чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості.

З аналізу вище зазначених норм чинного законодавства, для відводу судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними. Відвід повинен бути вмотивований - з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу. Якщо він не вмотивований, це є підставою для відмови у його задоволенні.

Крім того, згідно рішення ради суддів України № 46 від 07.09.2017 року «Про розяснення деяких питань конфлікту інтересів в діяльності суддів» наявність судового рішення, яке ухвалено судом (суддею, слідчим суддею) в іншій справі у подібних правовідносинах, або за участю тих самих процесуальних чи інших питань у тій самій справі, не породжує у діяльності судді (суддів) конфлікту інтересів у розумінні Закону України «Про запобігання корупції».

Між тим, заявлений відвід не містить належних даних, які б свідчили про наявність підстав для відводу судді, що передбачені зазначеною в заяві про відвід нормою КПК України. Заявлений відвід зводиться до незгоди сторони обвинувачення з ухваленим рішенням по іншій кримінальній справі, та припущень сторони захисту щодо упередженості судді.

Колегія суддів звертає увагу, що у тексті вироку особисті дані про співучасників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не зазначені, вони у всіх частинах вироку які встановленні судом як обставини справи названі як особи, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження.

Вирок місцевого суду про визнання винуватості щодо ОСОБА_11 попри те, що містить твердження, що кримінальне правопорушення останній вчинив як організатор та здійснював підготовку вчинення злочинів, за попередньою змовою групою осіб, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно обвинувачення ОСОБА_11 ..

Оцінку правомірності дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд не здійснював, тим більше не вирішував наперед питання про їхні права, свободи чи інтереси, і не встановлював преюдиційних фактів щодо них.

Те, що у вироку зазначені такі фактичні обставини, як прізвища або адреси мешкання осіб, марка та номер автомобіля, яким користувалися, не дозволяють ідентифікувати особисті дані цих осіб без проведення судового розгляду щодо них з дослідженням відповідних доказів.

Твердження захисників про те, що їх підзахисних можна ідентифікувати при співставленні формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним у вироку щодо ОСОБА_11 , з даними, які містяться в обвинувальному акті в іншому кримінальному провадженні є необґрунтованим.

Колегія суддів наголошує на тому, що дані про осіб, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальному акті, повідомленні про підозру, тощо) у даному чи іншому кримінальному провадженні, не можуть слугувати підставою для визнання вироку однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. Ці процесуальні документи, на відміну від вироку суду, містять твердження сторони обвинувачення про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК), з викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні у відповідності з вимогами ст. ст. 91, 92, 277, 291 КПК.

Посилання у відводі захисників на те, що встановлені вироком щодо ОСОБА_11 обставини можуть бути використані як беззаперечний доказ вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та можуть слугувати підставою для висновку про наявність підстав сумніватись в об`єктивності або неупередженості судді, також є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.

У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК. Згідно із цими правовими нормами особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Чинний КПК не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи.

Більше того, інші процесуальні кодекси так само передбачають обмежену преюдиціальність вироку чи ухвали суду, постановлених в кримінальному провадженні. Так, відповідно до ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, і лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Такі ж норми містяться у ст. 82 Цивільного кодексу України та ст. 75 Господарського кодексу України.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження. Особливо це стосується вироків, ухвалених на підставі угоди.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла переконання, що вирок суду

від 30.06.2020 року щодо ОСОБА_11 не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..

Суд не вбачає порушення принципу презумпції невинуватості та інших загальних засад кримінального провадження.

Аналогічних правових висновків пришла Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 639/2837/19 викладених в постанові від 18 травня 2020 року.

Зі змісту вироку наданого стороною захисту суддею ОСОБА_2 не здійснювалось висловлювання будь-якої кримінально-правової оцінки діянь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо подій, внаслідок яких проводилось досудове розслідування в рамках кримінального провадження №0000655 від 27.02.2018 року і які покладені в основу висунутого щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачення, яке є предметом судового розгляду в даній справі.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що Стаття 6§1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи безстороннім судом. У зв`язку із цим Європейський суд з прав людини встановив об`єктивний і суб`єктивний критерії визначення неупередженості суддів.

Про це ЄСПЛ нагадав у рішенні у справі «Олександру-Маріан Янку проти Румунії» (заява № 60858/15), передає інформаційний ресурс «ECHR. Ukrainian Aspect». В якому зокрема вказувалось, що ОСОБА_12 було засуджено у двох кримінальних провадженнях за фінансові злочини, які він вчинив як керівник декількох підприємств. Через тісний зв`язок частина доказів з першого провадження використовувалася у другому, при цьому до колегії, що розглядала другу справу, входив суддя ОСОБА_13 , який також розглядав першу справу.

Оскаржити упередженість цього судді на національному рівні не вдалося, тож Янку, посилаючись на статтю 6§1 (право на справедливий судовий розгляд) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, звернувся до Європейського суду з прав людини.

У Страсбурзі нагадали про існування у цьому питанні об`єктивного і суб`єктивного аспектів. Суб`єктивний стосувався особистих переконань або поведінки судді, а об`єктивний передбачав необхідність перевірки, чи існували встановлені факти, які могли б викликати сумніви в неупередженості.

Застосовуючи цей підхід до справи Янку, ЄСПЛ не знайшов підтвердження тому, що суддя ОСОБА_13 продемонстрував будь-яке особисте упереджене ставлення до заявника.

Високі судді звернули увагу на відсутність об`єктивних причин для занепокоєння пана ОСОБА_14 щодо неупередженості судді. Останній намагався відмовитися від розгляду справи і заявляв самовідвід. Але робив він це не через фактичні сумніви в неупередженості, я як запобіжний захід. І ця заява була відхилена достатньо вмотивованим рішенням.

Хоча інший суддя, який брав участь у розгляді першої справи проти Янку разом із ОСОБА_13 , був відсторонений від засідання у другій справі. І такий відвід був заснований на кількох підставах, зокрема на тому, що суддя висловлював думку щодо другої справи під час апеляції.

Тож окрім передбачуваної подібності двох проваджень, поведінка ОСОБА_13 не була такою, щоб об`єктивно обґрунтувати занепокоєння пана ОСОБА_14 щодо неупередженості судді. Відтак, стаття 6§1 Конвенції порушена не була.

При цьому в межах розгляду даного кримінального провадження суддею ОСОБА_2 заявлявся самовідвід, який було вирішено ухвалою колегії суддів.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою колегії суддів Ужгородського міськрайонного суду від 03.06.2020, постановленою у межах кримінального провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000655 від 27.02.2018, матеріали вказаного кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14 та ст. 113, ч. 2 ст. 28 та ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28 та ч. 2 ст. 194 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14 та ст. 113, ч. 2 ст. 28 та ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28 та ч. 2 ст. 194 КК України, передано для вирішення питання про об`єднання із кримінальним провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000046 від 05.05.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14 та ст.113, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28 та ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28 та ч. 2 ст. 194, ч. 5 ст. 27 та ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, які знаходяться на розгляді в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області.

Колегією суддів ухвалою від 10.06.2020 року, постановленою у межах кримінального провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000046 від 05.05.2018 року було відмовлено у вирішенні питання щодо об`єднання із кримінальним провадженням відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000046 від 05.05.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 28, ч.1 ст. 14 та ст.113, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28 та ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28 та ч. 2 ст. 194, ч. 5 ст. 27 та ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000655 від 27.02.2018 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст. 14 та ст. 113, ч.2 ст. 28 та ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч. 2 ст.28 та ч.2 ст. 194 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст. 14 та ст. 113, ч.2 ст. 28 та ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч. 2 ст.28 та ч.2 ст. 194 КК України.

Не погоджуючись з таким рішенням колегії суддів, суддею ОСОБА_2 висловлено окрему думку.

При цьому, незважаючи на озвучену позицію прокурора стосовно заявленого відводу судді, в процесі розгляду питання про обєднання кримінальних проваджень, процесуальним прокурором ОСОБА_5 висловлювалась інша думка, що вказані кримінальні провадження на його думку є невзаємопов`язані, а обєднання таких є недоцільним.

Відповідно до ч.4 ст. 80 КПК України заяви про відвід під час досудового розслідування подаються одразу після встановлення підстав для такого відводу. Заяви про відвід під час судового провадження подаються до початку судового розгляду. Подання заяви про відвід після початку судового розгляду допускається лише у випадках, якщо підстава для відводу стала відома після початку судового розгляду. При цьому, про участь судді ОСОБА_2 в розгляді вказаних кримінальних проваджень тривалий час була відома учасникам провадження.

Аналізуючи заяву про відвід судді ОСОБА_2 , колегія суддів прийшла до висновку, що підстави викладені в заяві та мотиви які наведені в такій заяві не є обґрунтованими доводами про неможливість розгляду справи вказаним суддею, будь-яка заінтересованість суддів у результаті розгляду справи або сумнів в об`єктивності та неупередженості не підтверджені посиланнями на певні достовірні факти, а тому приводу для відводу не вбачається. Під час розгляду заявлених обвинуваченими заяви про відвід, судом не встановлено і заявниками не доведено наявність обставин, які викликали б сумніви в неупередженості судді ОСОБА_2 та свідчили б про його особисту зацікавленість в розгляді справи. Обставини, які б підтвердили надання суддею переваг в реалізації принципу змагальності сторін будь - кому з учасників процесу, також відсутні.

Інші обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді ОСОБА_2 , в заяві про відвід не зазначені.

Відтак, розглянувши доводи про відвід судді ОСОБА_2 , колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки не встановлено обставини, які б виключали участь судді ОСОБА_2 у розгляді кримінального провадження № 0000655 від 27.02.2018 р. про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні ними кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14 та ст.113, ч.2 ст.28 та ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч.2 ст. 28 та ч. 2 ст.194 КК України.

Враховуючи вищенаведене, вказані обставини у сукупності свідчить про відсутність підстави для відводу судді ОСОБА_2 передбачених п.4 ч.1 ст. 75 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 75-81, 369-372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні заявленого відводу судді ОСОБА_2 при розгляді кримінального провадження за №0000655 по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст. 14 ст. 113, ч.2 ст. 28 ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 258, ч. 2 ст.28, ч.2 ст. 194 КК України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2