Справа №345/3828/19
Провадження № 1-кп/345/98/2020
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.05.2020 м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого судді: ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого: ОСОБА_4

його захисників : ОСОБА_5 , ОСОБА_6

потерпілої: ОСОБА_7

її представника: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області №6 кримінальне провадження про обвинувачення: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, не працюючого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 обвинувачується в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження.

З обвинувального акту вбачається, що злочин вчинено за наступних обставин:

ОСОБА_4 , 19.06.2019 близько 13.00 год., перебував у дворі будинку, що у АДРЕСА_2 , де вступив у словесний конфлікт з ОСОБА_7 , який виник з приводу зауважень в його сторону.

В ході даного конфлікту ОСОБА_4 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і свідомо бажаючи їх настання, застосовуючи грубу фізичну силу, наніс ОСОБА_7 один удар кулаком руки в ділянку грудної клітки та декілька ударів в ділянку правого передпліччя, чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці грудної клітки та правого передпліччя, які, згідно висновку експерта №180 від 12.07.2019 відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Суд розглядає дане кримінальне провадження у відповідності до вимог ст.337 КПК України, відповідно до якої, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України не визнав та пояснив суду, що жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_7 не наносив. Із потерпілою вони є колишніми однокласниками, раніше у них уже виникали конфлікти. 19.06.2019, коли він пив каву на сходах будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 з балкону почала кричати на нього та замахнулася покривалом. Схопивши покривало, ОСОБА_4 потягнув його, що призвело до падіння потерпілої. Звідки у ОСОБА_7 з`явились тілесні ушкодження, йому не відомо.

Вказані показання обвинуваченого щодо часу та місця, де відбувалися події суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України, щодо показань в частині перебігу подій, які мали місце, у тому числі наявності, або ж відсутності у нього умислу на спричинення тілесного ушкодження, підстави та способу його вчинення, то суд вважає за необхідне надати їм оцінку після аналізу усіх доказів у провадженні в сукупності.

У судовому засіданні захисники обвинуваченого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначили, що органом досудового розслідування допущено ряд процесуальних порушень при проведенні досудового розслідування. Жодних належних та допустимих доказів вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, немає, а тому останнього потрібно виправдати.

Також, адвокатом ОСОБА_5 08.11.2019 було заявлено клопотання про визнання доказів недопустимими, а саме: протоколу проведення слідчого експерименту від 29.07.2019, фото таблиці до протоколу проведення слідчого експерименту від 29.07.2019, постанови про визнання речей речовими доказами від 12.07.2019, висновку експерта №180 від 12.07.2019 (а.с. 90-94). Доводи адвоката оцінюються судом при дослідженні зазначених документів.

Прокурор у судовому засіданні просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у вигляді 200 годин громадських робіт.

Будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпіла пояснила суду, що 19.06.2019 приблизно о 13.00 год. обвинувачений прийшов у двір будинку АДРЕСА_2 , та почав знімати її на відеокамеру. Після того як ОСОБА_7 зробила йому зауваження, останній наніс їй два чи більше ударів кулаком. Все це бачив хлопець, який проводив ремонтні роботи, та зупинив протиправні дії ОСОБА_4 . Потерпіла зауважила, що боїться за своє життя і здоров`я, оскільки обвинувачений її постійно переслідує.

Також, потерпіла ОСОБА_7 просила суд визначити ОСОБА_4 найсуворішу міру покарання. Цивільний позов підтримала в повному обсязі. Зазначила, що зі сторони обвинувачення не було вжито жодних заходів для відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні при визначенні обвинуваченому міри покарання погодився із думкою прокурора, просив задоволити цивільний позов.

Ст. 89 КПК України визначено, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Оцінюючи докази, надані сторонами кримінального провадження, суд виходить з того, що допустимість доказів - це властивість, яка визначає здатність фактичних даних бути використаними у розгляді судової справи. Ця властивість забезпечується дотриманням таких правил: доказ повинен бути отриманий належним суб`єктом; із належного джерела; із додержанням належної правової процедури; доказ не повинен бути отриманий на підставі неприпустимого джерела та не повинен засновуватись на чутках.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20.10.2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

В ході судового розгляду за клопотанням сторін обвинувачення та захисту в судовому засіданні допитані свідки, досліджені надані суду документи і встановлені такі обставини:

Допитані у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідки дали наступні покази.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що бачила як обвинувачений вдарив потерпілу кулаком у груди та що у їхній конфлікт втрутився хлопець, який проводив ремонтні роботи. Також зазначила, що ОСОБА_4 доволі часто приїжджає до будинку АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_10 вказала суду, що бачила конфлікт на підвищених тонах між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . Зазначила, що останній часто приходить до їхнього будинку, провокує потерпілу. Крім того, свідок зазначила, що була присутня в якості понятої під час проведення слідчим слідчого експерименту, однак слідчим не було роз`яснено їй процесуальних прав та обов`язків. Спочатку її допитали в якості свідка, а пізніше провели слідчий експеримент.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що 19.06.2019 проводив ремонтні роботи фасаду будинку АДРЕСА_2 . Бачив як обвинувачений вдарив у грудну клітку потерпілу, а остання відбивалась від нього покривалом. ОСОБА_4 потягнув за це покривало, що призвело до падіння ОСОБА_7 . ОСОБА_11 зазначив, що після його втручання у конфлікт, обвинувачений заспокоївся.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується обставини регламентовані ст. 91 КПК України.

Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України стороною захисту відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, суду надано не було.

В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, що були надані стороною обвинувачення, судовим слідством встановлено наступне.

24.06.2019 ОСОБА_7 звернулась до Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, так як він 19.06.2019 в АДРЕСА_2 , спричинив їй тілесні ушкодження (а.с. 78).

Відповідно до протоколу огляду місця події від 29.07.2019, об`єктом огляду являлась ділянка тротуару, що прилягає до вул. Литвина та знаходиться неподалік дерев`яної огорожі, що розташована ззаду будинку АДРЕСА_3 , вхід до якої веде до другого під`їзду квартири АДРЕСА_4 (а.с. 83).

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 29.07.2019, який проводився на вул. Молодіжна, 2, неподалік двору квартири АДРЕСА_4 , потерпіла зупинилася лицем до статиста на відстані близько півметра, підняла праву руку різким замахом, і приставила її до ділянки грудей статиста, вказавши, що саме таким був удар. Тоді знову підняла праву руку та різким замахом приставила її до ділянки правої руки статиста, вказавши, що саме таким був удар (а.с. 68-69).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла, тощо.

Ці висновки ЄСПЛ повністю узгоджуються з законодавством України, яке передбачає, що збирання, перевірка та оцінка доказів можливі лише в порядку, та у спосіб, передбачений законом.

Згідно глави 20 Розділу ІІІ в КПК України міститься переліки слідчих (розшукових) дій, які може проводити слідчий під час досудового розслідування. Слідчий експеримент в даній главі відноситься до слідчої дії та є джерелом доказів. Так, відповідно до ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Стаття 87 КПК України визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

За такого, відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України вразі суперечності показань даних осіб, наданих слідчому, та показань наданих суду, суд не обґрунтовує свої висновки та рішення на даних показаннях, наданих при проведенні слідчих експериментів, та вважає достовірними саме показання вказаних свідків та потерпілої, які були надані безпосередньо при допиті судом.

У зв`язку з цим суд погоджується із твердженнями адвоката ОСОБА_5 щодо недопустимості доказу протоколу проведення слідчого експерименту від 29.07.2019, так як при проведенні цієї слідчої дії були залучені поняті, яким не роз`яснювались процесуальні права та обов`язки та які перед проведенням слідчого експерименту допитувались в якості свідків, що є порушенням ст. 223 КПК України.

Враховуючи наведене, суд визнає протокол проведення слідчого експерименту від 29.07.2019 разом із додатками недопустимим доказом і не бере його до уваги при ухваленні судового рішення.

10.07.2019 потерпіла ОСОБА_7 добровільно видала слідчому СВ Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_12 свою медичну карту амбулаторного хворого на 3 аркушах із записами лікаря ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що підтверджується протоколом огляду речей та документів (а.с. 95).

Зазначена вище медична карта постановою слідчого від 12.07.2019 визнана речовим доказом у кримінальному провадженні (а.с.76).

У своєму клопотанні адвокат ОСОБА_5 посилається на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні ухвала про надання тимчасового доступу до документів чи інший процесуальний документ, який би підтверджував, що згадана медична карта амбулаторного хворого здобута слідчим в законний процесуальний спосіб, а тому постанова про визнання речей речовими доказами є недопустимим письмовим доказом.

З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, шляхом витребування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 КПК потерпілий наділений правом під час досудового розслідування подавати докази на підтвердження своєї заяви.

Згідно висновку об`єднаної палати Верховного Суду за ініціативи Офісу Генерального прокурора, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому докази без спеціального судового дозволу, оскільки є стороною кримінального провадження. Зокрема, потерпілий може надавати медичні документи на підтвердження фактів завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи. У тому числі, судово-медична експертиза може бути призначена за медичною карткою, отриманою від потерпілої сторони.

Цей висновок, згідно закону України «Про судоустрій і статус суддів», є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що постанова про визнання речей речовими доказами від 12.07.2019 є допустимим та належним доказом. Також, допустимим доказом суд визнає і висновок експерта №180 від 12.07.2019, так як він ґрунтується на медичній документації, яка отримана у належний процесуальний спосіб.

Із висновку експерта №180 від 12.07.2019 вбачається, що у ОСОБА_7 малися тілесні ушкодження: синці в ділянці грудної клітки, правого передпліччя, які утворилися від дії тупих твердих предметів (удару, стиснення), можуть відповідати терміну, вказаному в ухвалі і відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с. 70).

Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак останніми такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

Водночас, допитана у судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_15 пояснила суду, що на момент огляду потерпілої наявні у неї тілесні ушкодження відповідають обставинам, вказаним слідчим. Огляд проводився відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, зазначений висновок суд визнає належним і допустимим доказом, оскільки останній містить в собі докладні описи проведених досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, які сприймалися безпосередньо та, які стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, тобто в повній мірі відповідають вимогам КПК України.

Як наслідок, на переконання суду, яке ним сформоване у порядку ст. 94 КПК України, наявні в матеріалах кримінального провадження докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а тому немає об`єктивних підстав їм недовіряти.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які, відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Тож суд, враховуючи вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження та визнанні належними і допустимими, вважає висловлені стороною захисту доводи та докази в частині перебігу подій, а саме що обвинувачений не наносив потерпілій удари, беручи до уваги показання свідків, дані висновку експертизи, в частині наявності у потерпілої легких тілесних ушкоджень, за своєю суттю такими, що прямо суперечать установленим обставинам у ході цього провадження.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за обставин, встановлених судом.

Невизнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_4 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд розцінює, як намагання уникнути покарання за скоєне кримінальне правопорушення, оскільки його вина доведена сукупністю досліджених судом доказів.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 125 КК України оскільки він вчинив умисне легке тілесне ушкодження.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Так, обставин, що пом`якшують або ж обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами від 06 листопада 2009 року звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При цьому суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, стан здоров`я, спосіб життя (не працює, раніше не судимий, розлучений, наявність на утриманні членів родини (має на утриманні неповнолітніх дітей), які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає належні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його кваліфікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; з урахуванням тих обставин, що обвинувачений не покаявся та не висловив жодного жалю з приводу заподіяння тілесних ушкоджень, їхньому характеру та локалізації, його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 125 КК України у виді штрафу.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Так, справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Щодо цивільного позову, заявленого позивачем, суд зазначає наступне.

Так, 11.09.2019 через канцелярію суду, до початку судового розгляду, потерпіла подала суду цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої злочином до ОСОБА_4 , який мотивує тим, що внаслідок протиправних дій останнього, вона отримала тілесні ушкодження. Через отримані травми потерпіла вимушено проходила курс лікування, придбавала медикаменти. Також, діями обвинуваченого їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає у моральних і фізичних стражданнях, які викликали негативні зміни у її житті: щоденно думає та згадує наслідки події, постійне відчуття страху, негативні переживання, насторога, тривога. ОСОБА_7 у своїй позовній заяві також зазначає, що ОСОБА_4 неодноразово безпричинно переслідував її, знімав на телефон коли вона йшла по вулиці, постійно перебуває біля її місця проживання. На підставі наведеного ОСОБА_7 просить суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 20 000 грн. моральної шкоди та витрати на правову допомогу.

Згідно вимог ст.127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням, або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Крім цього, згідно із вимогами ст.22 ЦК України, передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку ушкодженням здоров`я.

Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачена можливість відшкодування моральної шкоди грішми. При цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, звернути увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Згідно п. 3 даної Постанови, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до пп. 3 п. 10 вказаної Постанови, при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як зазначається у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі.

Враховуючи обставини справи, суд вважає, що неправомірними діями обвинуваченого цивільному позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає у його тривалих душевних стражданнях, негативних емоціях та переживаннях з приводу ушкодження його здоров`я; у порушенні звичного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації, а також обставини, при яких потерпілий отримав тілесні ушкодження, ступінь їх тяжкості та глибину його страждань. Дотримуючись принципу розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги підлягаю частковому задоволенню і вважає достатнім для компенсації моральної шкоди є стягнення з обвинуваченого/цивільного відповідача на користь потерпілого /цивільного позивача 5 000 гривень.

Щодо вирішення питання по розміру процесуальних витрат понесених позивачем на правову допомогу, то суд виходить із тих міркувань , що до таких витрат належать витрати на правову допомогу. Правовою підставою відшкодування таких витрат є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що з одного боку процесуально підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги.

Згідно ст.ст. 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно Цивільного процесуального кодексу України, закон не обмежує розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу за умови дотримання вимог ст. 137 ЦПК України. Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до вимог діючого законодавства єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, має бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, між потерпілою адвокатом ОСОБА_8 13.06.2018 було укладено договір про надання останній правової допомоги ( а.с. 39), та згідно угоди отримав за свої послуги суму у розмірі 7800 грн., що підтвердила у судовому засіданні позивач та стверджено документально (а.с.37, 40), що відповідає ст. 124 КПК України та ст. 137 ЦПК України. Наявність наданого стороною позивача доказу, який міститься у матеріалах справи, дає можливість суду визначити відповідність понесених стороною витрат наданій правовій допомозі.

З урахуванням вищевикладеного, складності кримінального провадження та вимог діючого законодавства суд приходить до висновку про наявність підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_7 в частині стягнення на її користь витрат на правову допомогу у розмірі 4 000 грн.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у кримінальному провадженні не обирався та підстави для його визначення, на даному етапі, відсутні.

Питання щодо речових доказів слід вирішити згідно вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 гривень.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої злочином задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 5 000,00 грн. моральної шкоди та 4 00,00 грн. витрат на правову допомогу.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Речовий доказ медичну карту амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жит. АДРЕСА_5 повернути потерпілій ОСОБА_7 .

Вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку після його проголошення підлягає врученню обвинуваченому та прокурору. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий