УХВАЛА
іменем України

11.01.2020 Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро клопотання слідчого Амур-Нижньодніпровського відділення поліції ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна (кримінальне провадження №0002083 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.12.2019 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з поданим слідчому судді клопотанням про арешт майна досудовим розслідуванням у даному кримінальному провадженні встановлено, що до Амур-Нижньодніпровського відділення поліції ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області надійшов рапорт о/у СКП ОСОБА_4 про те, що на території Амур-Нижньодніпровського району здійснюють господарську діяльність підприємства у вигляді незаконного зайняття гральним бізнесом.

04.01.2020 р. до Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшов рапорт від о/у СКП АНД ВП ОСОБА_5 про те, що за адресою АДРЕСА_1 , здійснюється господарська діяльність підприємства у вигляді незаконного зайняття гральним бізнесом.

08.01.2020 р. слідчими Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було проведено огляд приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , в ході якого було встановлено, що за вищевказаною адресою здійснюється господарська діяльність у вигляді незаконного зайняття гральним бізнесом на комп`ютерних симуляторах.

08.01.2020 р. слідчим за вищевказаною адресою було виявлено та вилучено 4 системних блока, 1 маршрутизатор, 3 комп`ютерні миші, 3 клавіатури.

08.01.2020 р. слідчим було винесено постанову про визнання речовим доказом і вирішення питання про зберігання цих речей.

Посилаючись у клопотанні на те, що є достатньо підстав вважати, що системні блоки містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин вчинення кримінального правопорушення та є предметом кримінального правопорушення, виникла необхідність в проведенні ряду експертиз відносно вказаного майна, а саме автотоварознавчої експертизи, проведення слідчих (розшукових) дій за участю потерпілих відносно вказаного майна, у клопотанні міститься вимога про накладення арешту на вилучене в результаті огляду майно, включаючи заборону використовувати, відчужувати та розпоряджатися вказаним майном будь-яким способом.

Слідчий ОСОБА_3 в окремо наданій заяві просив задовольнити подане клопотання.

Розглянув клопотання про арешт майна, слідчий суддя дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Згідно ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

З огляду на вищенаведене встановлений КПК України порядок передбачає накладення арешту виключно з метою, яка зазначена у ч. 2 ст. 170 КПК України, та судова процедура повинна гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України враховує правову підставу для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак, зазначене залишилося поза увагою слідчого.

Як вбачається з матеріалів, звертаючись до суду із клопотанням про арешт майна слідчим зазначається, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів.

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Виходячи з положень наведених норм права, майно, яке, на переконання органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених в ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 110 КПК України рішення слідчого, прокурора приймаються у формі постанови.

Аналізуючи наведені вимоги закону, висновок органу досудового розслідування щодо відповідності майна тим чи іншим ознакам ст. 98 КПК України може бути зроблений лише в тексті постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України, зокрема, містити мотиви прийнятого рішення.

Надана слідчому судді постанова від 08.01.2019 р. про визнання речовими доказами такий висновок не містить.

Разом з тим, ухвалою слідчого судді від 09.01.2020 р. відмовлено в задоволенні клопотання слідчого Амур-Нижньодніпровського відділення поліції ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про проведення огляду по кримінальному провадженню №0002083, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.12.2019 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України (огляд слідчим був проведений 08.01.2020 згідно з клопотанням в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України).

Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчого про дозвіл на огляд слідчим суддею взято до уваги також те, що згідно з ч. 3 ст. 233 КПК України слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Таким чином, докази, отримані в результаті проведеного огляду, є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

В розумінні вимог ст. 132 КПК України слідчий не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які він послався у клопотанні про арешт майна.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК).

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Керуючись ч. 3 ст. 26, ст. 94, ч. 1 та ч. 2 ст. 110, п. 7 ч. 2 ст. 131, ст. 132, ст. 172, ч. 1 та ч. 2 ст. 173, ст.ст. 369-372 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання слідчого Амур-Нижньодніпровського відділення поліції ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна (кримінальне провадження №0002083 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.12.2019 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, відмовити повністю.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1