КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/890/2020 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Чита Читинської області Російської Федерації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживав за адресою: АДРЕСА_2
за участю: прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7 , який приймає участь у
судовому розгляді в режимі відеоконференції з ДУ "Київський слідчий ізолятор"
В С Т А Н О В И Л А:

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби та покладено на нього обов`язки: в період часу з 21 години по 06 годину не залишати місце свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , без дозволу слідчого, прокурора, суду; з`являтись за викликом до слідчого, прокурора, суду; повідомляти слідчого, прокурора, суд про зміну місця свого проживання; встановлено строк дії ухвали в частині обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу до 25 серпня 2019 року включно.
На обґрунтування рішення про повернення прокурору обвинувального акта суд першої інстанції зазначив про неконкретність обвинувачення. Зокрема, суд першої інстанції звернув увагу на те, що в обвинувальному акті відсутні відомості про притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності та вказано, що в силу ст. 89 КК України він раніше несудимий, проте при формулюванні обвинувачення, яке прокурор вважає доведеним, зазначено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно, що за таких обставин не узгоджується із законом про кримінальну відповідальність та свідчить про неконкретність та незрозумілість висунутого ОСОБА_7 обвинувачення.
Що стосується питання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу, то суд першої інстанції, обравши ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби, врахував обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, наявність в обвинуваченого постійного місця проживання, водночас визнав недоведеним прокурором існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, тому дійшов висновку, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції; задовольнити клопотання прокурора про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб та визначити розмір застави для забезпечення виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у кримінальному провадженні у виді 20 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
За доводами прокурора обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 за своїм змістом повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а висновки суду, як підстава повернення обвинувального акта, не узгоджуються з вимогами кримінального процесуального закону.
На обґрунтування своєї позиції зазначає про те, що під час підготовчого судового засідання суд не вправі давати оцінку суті пред`явленого особі обвинуваченню та правовій кваліфікації вчиненого нею діяння, що з`ясовується судом виключно під час судового розгляду. До того ж висновок щодо наявності або відсутності в діях особи такої кваліфікуючої ознаки злочину як повторність можливо зробити лише за наслідками судового розгляду, після дослідження всіх даних про особу обвинуваченого, в тому числі і представлених прокурором документів щодо попередніх судимостей обвинуваченого. Крім того, положеннями ст. 291 КПК України не передбачено викладення в обвинувальному акті даних щодо попередніх судимостей особи, якій висунуто обвинувачення або відомостей про її притягнення до кримінальної відповідальності за інші кримінальні правопорушення.
Отже, за твердженням прокурора, суд першої інстанції, надавши оцінку правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 , вийшов за межі повноважень, визначених кримінальним процесуальним законом при підготовчому судовому засіданні.
Прокурор також звертає увагу на порушення під час проведення підготовчого судового засідання вимог ч. 2 ст. 342 КПК України.
В частині рішення суду щодо відмови в задоволенні клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби, то прокурор вважає таке рішення суду першої інстанції також необґрунтованим.
Звертає увагу на те, що стосовно ОСОБА_7 в іншому кримінальному провадженні Голосіївським районним судом м. Києва 28 березня 2019 року було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби строком до 25 травня 2019 року, проте 30 квітня 2019 року він вчинив нове кримінальне правопорушення, в якому наразі й обвинувачується. Указані обставини, які об`єктивно свідчать про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, залишилися поза увагою суду.
Прокурор стверджує, що виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 , який може переховуватись від органів досудового розслідування і суду, продовжити злочинну діяльність та незаконно впливати на свідків.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та клопотання про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, пояснення обвинуваченого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та клопотання прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до глави 24 КПК України однією із форм закінчення досудового розслідування є звернення прокурора до суду з обвинувальним актом.
Обвинувальний акт, як це передбачено ч. 3 ст. 291 КПК України, складається і підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
Імперативно встановлені вимоги до відомостей, які обвинувальний акт повинен містити, передбачені пунктами 1 - 9 ч. 2 ст. 291 цього Кодексу, серед яких в пункті 2 визначено які анкетні відомості щодо обвинуваченого повинен містити цей процесуальний документ, зокрема прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство, а в пункті 5 виокремлено необхідність наявності в ньому таких складових: 1) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону України про кримінальну відповідальність та 3) формулювання обвинувачення.
У разі встановлення невідповідності обвинувального акта цим вимогам суд у підготовчому судовому засіданні відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України повертає його прокурору.
Зі змісту обвинувального акта щодо ОСОБА_7 , який надійшов до Дніпровського районного суду м. Києва, вбачається, що в ньому, серед інших обов`язкових відомостей, викладені фактичні обставини кримінального правопорушення з описом конкретних дій ОСОБА_7 , які прокурор вважав встановленими, зазначена правова кваліфікація правопорушення з посиланням на положення частини статті Закону про кримінальну відповідальність ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, яка узгоджується з наведеним формулюванням обвинувачення, тобто викладена позиція сторони обвинувачення в такому виді, як це вважає за правильне прокурор.
Повертаючи прокурору обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що обвинувачення у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна з кваліфікуючою ознакою - вчинене повторно, з огляду на вказівку в обвинувальному акті на те, що ОСОБА_7 несудимий в силу ст. 89 КК України, є незрозумілим та неконкретним.
Тобто, суд першої інстанції фактично піддав сумніву правильність юридичної кваліфікації діяння ОСОБА_7 за вказаною в обвинувальному акті частиною статті Закону України про кримінальну відповідальність, виходячи при цьому виключно з даних про особу обвинуваченого, які наведені в обвинувальному акті. Проте без дослідження документів, які можуть свідчити про наявність або відсутність судимостей у ОСОБА_7 , а також документів щодо притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення інших кримінальних правопорушень, які прокурор зобов`язаний представити суду лише під час судового розгляду, такий висновок взагалі є передчасним.
В той же час викладені в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 на виконання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України відомості, на переконання колегії суддів, є достатніми для розуміння суті обвинувачення, а посилаючись в ухвалі на неконкретність обвинувачення з визначеною прокурором правовою кваліфікацією діяння за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, зокрема за ознакою повторності, тобто оцінюючи суть обвинувачення та кваліфікацію кримінального правопорушення, що є предметом виключно судового розгляду, суд першої інстанції фактично вийшов за межі питань, які підлягають вирішенню під час підготовчого судового засідання, як про це слушно зазначає прокурор.

Враховуючи, що згідно з ч. 3 ст. 314 КПК України на стадії підготовчого судового засідання суд має встановити, чи відповідає по формі обвинувальний акт вимогам ст. 291 КПК України, а обставини, викладені в обвинувальному акті, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація кримінального правопорушення є предметом розгляду в судовому засіданні кримінального провадження по суті, колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що висновок суду першої інстанції про наявність недоліків в обвинувальному акті, з вказівкою на неконкретність обвинувачення, не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону. Отже у даному випадку за відсутності підстав для повернення прокурору обвинувального акта, слід визнати судове рішення таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 314, 370 КПК України.
Оскільки під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції колегією суддів не встановлено порушень, допущених при складанні обвинувального акта щодо ОСОБА_7 , які б перешкодили призначенню кримінального провадження до розгляду, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року про повернення прокурору обвинувального акта, як постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Що стосується клопотання прокурора про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та доводів щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції про можливість забезпечення процесуальної поведінки обвинуваченого під час дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби, то колегія суддів враховує наступне.
Згідно з положеннями ст. 315 КПК України під час підготовчого судового розгляду суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
За змістом пунктів 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Вирішуючи під час підготовчого судового засідання клопотання прокурора про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції вважав, що прокурор не довів існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а забезпечити виконання обвинуваченим, який має постійне місце проживання, покладених на нього процесуальних обов`язків можливо при застосуванні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний проміжок доби.
Такий висновок суду, на переконання колегії суддів, є помилковим, а доводи прокурора про те, що запобігти ризикам переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів у даному випадку неможливо є слушними, враховуючи те, що ОСОБА_7 , якому висунуто обвинувачення у вчиненні злочину середньої тяжкості, на стадії апеляційного перегляду судового рішення про повернення прокурору обвинувального акта ухилився від суду, залишивши місце реєстрації та проживання, про що суд не повідомив, тому тривалий час перебував у розшуку та лише його затримання і подальше тримання під вартою з 27 листопада 2019 року в іншому кримінальному провадженні надало можливість відновити указане провадження.
Крім того, як установлено колегією суддів, ОСОБА_7 не працює, щодо нього на даний час принаймні в Оболонському, Печерському та Голосіївському районних судах м. Києва, про що прокурор зазначав у клопотанні про обрання запобіжного заходу, перебувають на розгляді кримінальні провадження, в яких висунуто обвинувачення у вчиненні злочинів проти власності та в цих провадженнях, за встановленими колегією суддів даними, ОСОБА_7 також ухилявся від суду, до того ж 02 грудня 2019 року щодо нього ухвалений обвинувальний вирок Дніпровським районним судом м. Києва за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, яким покарання призначено у виді арешту.
Указані обставини переконливо доводять, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу в даному кримінальному провадженні не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
Отже, щодо ОСОБА_7 слід обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Одночасно з цим на підставі ч. 3 ст. 183 КПК України колегія суддів визначає ОСОБА_7 розмір застави, достатньої для забезпечення виконання ним своїх обов`язків, у межах 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та покладає на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави.
Враховуючи наведене, і в частині вимог прокурора щодо доцільності обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів визнає доводи прокурора обґрунтованими.
За таких обставин апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 194, 196, 315, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 задовольнити.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_7 розмір застави, достатньої для забезпечення виконання покладених на нього обов`язків, у межах 20 (двадцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 42 040 грн. (сорок дві тисячі сорок гривень), яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на розрахунковий рахунок Київського апеляційного суду (м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, код ЄДРПОУ суду 42258617, банк ГУ ДКСУ у місті Києві, код 820172, номер рахунку за стандартом ІВАN НОМЕР_1 ).
На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 у разі внесення застави наступні обов`язки:
- прибувати на першу вимогу до суду;
- не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
Визначити 2-х місячний термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави, з дня внесення застави.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що у разі внесення застави та з моменту його звільнення з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної в даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави, а у разі їх невиконання та якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, внесені кошти звертаються в дохід держави.
З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений ОСОБА_7 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
____________________ ________________________ _______________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4