Дата документу 10.02.2020 Справа № 318/2452/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/156/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 318/2452/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 (дистанційно)

підозрюваного ОСОБА_7 (дистанційно)

захисника підозрюваного ? адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Кам?янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області, матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Кам?янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Кам?янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 січня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному 14 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000424, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, залишено без задоволення клопотання слідчого СВ Кам`янсько-Дніпровського ВП Енергодарського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про арешт автомобілів: марки FORD FOCUS, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 ; марки LAND ROVER DISCOVERY SPORT, 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , кузов НОМЕР_4 , які зареєстровані на ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді Кам?янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 січня 2020 року, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та постановити нову ухвалу про задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на автомобілі: марки FORD FOCUS 2010 року випуску державний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 ; марки LAND ROVER DISCOVERY SPORT, 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , кузов НОМЕР_4 , які зареєстровані на ОСОБА_10 , з позбавленням останнього права на відчуження, розпорядження та/або користування зазначеним майном.

Апелянт посилається на те, що слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна ОСОБА_7 з метою забезпечення конфіскації майна підозрюваного як виду покарання, чому слідчий суддя не надав оцінки та відмовив в арешті майна, зазначивши при цьому, що відсутня правова підстава для арешту майна з метою забезпечення речових доказів.

Заслухавши суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, вислухавши прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, підозрюваного та захисника, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, слідчий суддя зазначив, що за матеріалами, які додані до клопотання слідчого, відсутні докази, що вищевказане майно було набуте кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення, тобто, є доказом злочину та відповідає критеріям ст. 98 КПК України, отже, не вбачається існування правової підстави для його арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким рішенням слідчого судді, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є арешт майна.

Згідно зі ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Та, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті, тобто з метою конфіскації майна, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд, у випадку, передбаченому Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, санкція якої передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України.

Частина 11 ст. 170 КПК України вказує, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Так, у матеріалах провадження міститься достатньо доказів, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_12 об`єктивно причетний до вчинення інкримінованого йому діяння.

18 листопада 2019 року ОСОБА_11 було повідомлено про підозру у незаконному виготовленні, придбанні, зберіганні та перевезенні з метою збуту наркотичних засобів в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України. Відповідно до ст. 12 КК України, ч. 3 ст. 307 КК України є особливо тяжким злочином.

Згідно з ч. 1 ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру підлягає обов`язковому здійсненню, зокрема у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Повідомлення про підозру, що міститься в матеріалах провадження, свідчить про наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» вважається досягнутим, якщо фактів та інформації достатньо, аби переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (рішення Європейського суду з прав людини «Фокс, Кембел і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України»).

При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Слідчим доведена необхідність накладення арешту на майно, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Частина 5 ст. 170 КПК України, визначаючи підставу арешту майна з метою конфіскації, встановлює умову наявність достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КПК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна. Зважаючи на те, що санкція ч. 3 ст. 307 КК України, яка інкримінується ОСОБА_11 , визначає можливість призначення покарання у виді конфіскації майна, наявні достатні підстави вважати, що суд може призначити таке покарання.

Колегія суддів погоджується з доводами органу досудового розслідування, що потреби досудового розслідування забезпечення виконання можливого покарання у виді конфіскації в майбутньому на даному етапі виправдовують такий ступінь втручання у право власності підозрюваного. Необхідність арешту рухомого майна обґрунтовано обумовлена сукупністю підстав вважати, що таке майно може підлягати конфіскації як виду покарання у випадку прийняття в подальшому відповідного рішення судом.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту клопотання вбачається, що слідчий звертався до слідчого судді з клопотанням про арешт майна з метою, як вже було зазначено, забезпечення конфіскації цього майна, як виду покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 307 КК України.

Проте, слідчий суддя, залишаючи без задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно, самостійно встановив, що відсутні докази того, що автомобілі марки FORD FOCUS, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 та марки LAND ROVER DISCOVERY SPORT, 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , кузов НОМЕР_4 , набуті кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення,

Крім того, слідчий суддя послався на відсутність мети для арешту зазначеного у клопотанні майна забезпечення збереження речових доказів, хоча органом досудового розслідування у клопотанні вказана обставина взагалі не зазначалася, а питання про накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів не ставилось.

Отже, на думку колегії суддів, слідчий суддя вийшов за межі поданого слідчим клопотання про арешт майна та наданих йому кримінальним процесуальним законом повноважень.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням нового рішення про накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні слідчого.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Кам?янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 січня 2020 року про залишення без задоволення клопотання слідчого СВ Кам`янсько-Дніпровського ВП Енергодарського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про арешт майна скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого СВ Кам`янсько-Дніпровського ВП Енергодарського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про арешт майна.

Накласти арешт на автомобіль марки FORD FOCUS, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 та на автомобіль марки LAND ROVER DISCOVERY SPORT, 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , кузов НОМЕР_4 , які зареєстровані на ОСОБА_10 , з позбавленням останнього права на відчуження, розпорядження та/або користування зазначеним майном.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: