Справа №127/888/20
Провадження №1-кп/127/61/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.11.2019 р. за № 0001435, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, перебуваючого у цивільному шлюбі, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

24.12.2014 р. Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною третьою статті 186, частиною першою статті 353 Кримінального кодексу Українидо покарання у виді 4 років позбавлення волі, відповідно до положень статей 49, 74 Кримінального кодексу України звільнений від покарання за частиною першою статті 353 Кримінального кодексу України,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 296 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 близько 00.00 год. 15.11.2019 р., перебував в будинку АДРЕСА_2 , маючи при собі заздалегідь принесений із собою пневматичний газобалонний пістолет моделі «ПМ 49», № НОМЕР_1 , заводського виготовлення, призначений для тренувальної стендової стрільби металевими кульками, діаметром до 4,5 мм, з використанням 8 і 12 грамових балончиків з СО2. У цей час у зазначеному вище будинку та на території зазначеного домоволодіння перебували також його володілець ОСОБА_4 , тимчасовий мешканець зазначеного помешкання ОСОБА_7 , співмешканка ОСОБА_4 ОСОБА_8 та товариш ОСОБА_6 ОСОБА_9 .

Під час перебування перелічених вище осіб у зазначеному помешканні між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які знаходились в одній із житлових кімнат будинку, виникла суперечка, в ході якої у ОСОБА_6 виник умисел на спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень. Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 , діючи умисно, дістав із внутрішньої кишені куртки, в яку був одягнений, принесений із собою пневматичний, газобалонний пістолет моделі «ПМ49», № НОМЕР_1 та здійснив із зазначеного газобалонного пістолета понад двадцять пострілів (точну кількість не встановлено) по рукам, ногам та голові ОСОБА_4 , внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_4 легкі тілесні ушкодження: травматичні кульові інфіковані рани обох кистей з наявністю, стороннього тіла (куль), травматичні інфіковані рани ділянок обох колінних суглобів, травматична інфікована кульова рана тім`яно-потиличної ділянки голови з наявністю стороннього тіла (куль), синець правого стегна.

Після цього ОСОБА_6 залишив приміщення будинку та зник в невідомому напрямку.

Однак згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що, маючи не зняту і не погашену судимість, близько 00.00 год. 15.11.2019 р., перебував в будинку за адресою: АДРЕСА_3 , маючи при собі заздалегідь принесений із собою металевий предмет, що є пневматичним, газобалонним пістолетом моделі «ПМ 49», № НОМЕР_1 , заводського виготовлення, виробництва Тайвані, призначений для тренувальної стендової стрільби металевими кульками, діаметром до 4,5 мм, з використанням 8 і 12 грамових балончиків з СО2. У цей час, у вказаному будинку та на території зазначеного домоволодіння перебували також його власник ОСОБА_4 , тимчасовий мешканець вказаного будинку ОСОБА_7 , співмешканка ОСОБА_4 - ОСОБА_8 та товариш ОСОБА_6 - ОСОБА_9 .

Під час перебування перелічених осіб у вказаному місці між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які знаходились в одній із житлових кімнат будинку, виникла суперечка, в ході якої у ОСОБА_6 виник умисел на вчинення хуліганських дій відносно ОСОБА_4 , реалізовуючи який, ОСОБА_6 , діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок та спокій громадян і їх право на відпочинок в нічний час, з мотивів явної неповаги до суспільства, з особливою зухвалістю, ігноруючи загальноприйняті норми поведінки та моральні принципи у суспільстві, використовуючи малозначний привід, безпричинно, усвідомлюючи, що він діє в присутності сторонніх осіб, демонструючи свою зверхність, дістав із внутрішньої кишені куртки, в яку був одягнений, заздалегідь заготовлений предмет для нанесення тілесних ушкоджень, а саме: принесений із собою пневматичний, газобалонний пістолет моделі «ПМ49», № НОМЕР_1 та здійснив із вказаного газобалонного пістолета понад двадцять пострілів (точну кількість не встановлено) по рукам, ногам та голові ОСОБА_4 , внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження. Після чого, ОСОБА_6 залишив приміщення будинку та зник в невідомому напрямку.

Внаслідок таких дій ОСОБА_6 , у потерпілого ОСОБА_4 були виявлені наступні тілесні ушкодження: травматичні кульові інфіковані рани обох кистей з наявністю, стороннього тіла (куль), травматичні інфіковані рани ділянок обох колінних суглобів, травматична інфікована кульова рана тім`яно-потиличної ділянки голови з наявністю стороннього тіла (куль), синець правого стегна. Вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_4 , виникли від дії тупого твердого предмету (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею, за давністю утворення відповідають терміну - 15.11.2019 р., за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень (пункт 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України 17.01.1995 р.).

Характер та локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 свідчать про травматичні дії в ділянки голови, верхніх та нижніх кінцівок, що за механізмом утворення не суперечить їх виникнення за умов, відображених в матеріалах кримінального провадження.

На джинсах ОСОБА_4 в проекції колінних суглобів виявлено 3 наскрізних пошкодження матеріалу: 2 - на передній половинці справа, 1 - зліва. Дані пошкодження мають ознаки пневмострельних. Механізм їх утворення: пробивна дія снарядів (куль), руху яких було надано велику кінетичну енергію, що могло мати місце при пострілах з пристрою, в якому рух снарядів забезпечується енергією стисненого повітря. Пошкодження, виявлені на джинсах, могли утворитися в результаті пострілів з пневматичної зброї, кулями, аналогічними тій, що була надана на дослідження (на що вказує: форма пошкоджень, відповідність їх розмірів розмірним характеристикам кулі, результати контактно-дифузійного дослідження: в проекції всіх пошкоджень на джинсах було виявлено нашарування міді, також мідь входить до складу оболонки кулі, наданої на дослідження).

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні злочину визнав частково та суду пояснив, що 15-16 листопада 2019 року ОСОБА_10 прийшла до ОСОБА_11 , у якого він проживав, і попросила поговорити з її чоловіком, який знущався над нею. Він взяв пневматичний пістолет, оскільки потерпілий у п`яному стані поводиться неадекватно, і вони поїхали до потерпілого додому.

Коли він зайшов у будинок до потерпілого, той сидів у кріслі та почав з ним говорити, а ОСОБА_10 збирала речі. Потерпілий лаявся до нього, намагався встати, він почув як щось цокнуло на столі, тому подумав, що потерпілий схопив ніж і він почав стріляти у потерпілого. Після цього потерпілий сів на підлогу і він вистрелив потерпілому по пальцях. В цей час ОСОБА_10 сказала, що зібрала речі, після чого вони поїхали до ОСОБА_12 .

Потерпілий ніж зі столу взяти не встиг, оскільки він почав стріляти потерпілому по пальцях. Крім того, раніше потерпілий, будучи п`яним, поводився неадекватно та агресивно. В голову потерпілого він не стріляв.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що 14.11.2019 р. близько опівночі він посварився зі своєю дружиною ( ОСОБА_13 ). Вона пішла, нічого не пояснюючи, а через годину повернулася з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Він сидів у кріслі, ОСОБА_16 запитав у нього, чому він ображає свою дружину, на що він відповів, щоб ОСОБА_16 не вмішувався, після цього почалися постріли. ОСОБА_16 стріляв у нього на відстані одного метра. Кулі потрапляли йому в кісті рук та в коліна. Від пострілу в коліно він впав з крісла на правий бік, почав закривати коліна та отримав дві кулі в голову. Всього ОСОБА_16 здійснив 20 пострілів, деякі кульки він витягнув самостійно, решту дістали в лікарні.

Звідки обвинувачений дістав пістолет, він не бачив. ОСОБА_16 погроз вбивства йому не висловлював. Він ОСОБА_17 не провокував.

Він не сприймав дії ОСОБА_17 загрозливими для життя, оскільки у них були дружні стосунки. Вони знайомі понад 15 років, конфліктів між ними ніяких не було.

В той день у них у гостях також перебував ОСОБА_18 , який разом з ОСОБА_19 зупинили ОСОБА_17 та забрали в останнього пістолет. ОСОБА_18 викликав бригаду швидкої медичної допомоги.

Чому ОСОБА_10 звернулася до ОСОБА_17 , він пояснити не може.

Йому відшкодовано кошти на лікування в сумі 1200 грн. ОСОБА_17 він пробачив та жодних претензій до нього не має.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він знайомий як з обвинуваченим, так і з потерпілим. Дату він не пам`ятає, він приїхав разом з обвинуваченим до потерпілого додому, оскільки подзвонила дружина останнього, що потерпілий її б`є. Він не може сказати, чи брав ОСОБА_16 якісь речі або предмети з собою, коли вони їхали заспокоювати потерпілого. Разом з тим, йому відомо про наявність у обвинуваченого пневматичної зброї.

Коли вони приїхали до потерпілого додому, вони побачили ОСОБА_20 , яка сиділа на лавці біля будинку. Вони через незамкнені двері зайшли до будинку і в кімнаті побачили потерпілого, який сидів за столом у кріслі. В кімнаті також був присутній ОСОБА_21 . Обвинувачений почав розмову з потерпілим, а ОСОБА_10 тим часом почала збирати речі, він разом з ОСОБА_22 вийшов на вулицю і розмову обвинуваченого з потерпілим не чув. Він також не чув пострілів. Всередину будинку він не заходив, а залишався на вулиці. ОСОБА_10 виносила речі на ганок, а він їх допомагав заносити до автомобіля таксі. При цьому ОСОБА_10 не говорила, що відбувалось у будинку, вона була у нетверезому стані, постійно плакала. Через деякий час з будинку вийшов ОСОБА_16 , який не говорив, що відбувалось у будинку. Після цього він, ОСОБА_16 та ОСОБА_10 сіли у таксі та поїхали до нього додому.

Початок розмови обвинуваченого з потерпілим відбувся у його присутності, а в подальшому він разом із ОСОБА_23 вийшов на вулицю і що відбувалось в будинку, йому не відомо. Зі слів ОСОБА_17 йому відомо, що той дав потерпілому ляпаса, щоб той заспокоївся.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що з 17.09.2018 р. почала спільно проживати з потерпілим ОСОБА_24 ОСОБА_14 познайомилась через потерпілого, оскільки останні - друзі.

Точної дати вона не пам`ятає, приблизно 16 числа, місяць не пам`ятає, восени, у вечірній час вона посварилась з ОСОБА_24 , внаслідок чого останній її вдарив. У зв`язку з цим вона попросила, щоб ОСОБА_16 поговорив з чоловіком по-чоловічому. Вони (вона, ОСОБА_16 , ОСОБА_25 , у якого проживав ОСОБА_16 ) сіли у таксі й поїхали до потерпілого. Коли вони приїхали до потерпілого додому, вона почала збирати речі, а ОСОБА_16 почав говорити з чоловіком. Коли вона зібрала останню сумку (в хату вона заходила тричі), вона побачила, що чоловік вже лежав. Вона не хотіла розбиратись у ситуації, взяла сумку і пішла до автомобіля таксі, після чого вони всі разом поїхали до

ОСОБА_9 ОСОБА_17 в руках вона нічого не бачила. В поліції їй сказали, щоб вона підписала документи, відповідно до яких у ОСОБА_17 був пістолет, але пістолету вона не бачила.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що дату він не пам`ятає, він з потерпілим та його дружиною ОСОБА_13 вжили алкогольні напої, він сп`янів і ліг спати. Він прокинувся від голосу ОСОБА_17 , який говорив потерпілому, щоб той перестав пити і ображати дружину. Після цього в кімнату зайшла ОСОБА_10 і почала збирати речі. Потім він почув постріли і побачив у ОСОБА_17 в руках пневматичний пістолет. Потерпілий в цей час сидів у кріслі за столом, а обвинувачений стояв навпроти нього на відстані біля 1,5 метра. ОСОБА_16 стріляв по руках потерпілого, які лежали на столі. Потерпілий до обвинуваченого не замахувався. Ніж на столі лежить постійно, а на час події він ножа бачити не міг, оскільки лежав нижче поверхні стола.

Під кінець розмови з потерпілим обвинувачений також стріляв потерпілому по колінах, оскільки потерпілий після здійснення біля трьох пострілів намагався піднятись. Обвинувачений припинив стріляти, коли до кімнати зайшла ОСОБА_26 і сказала, що зібрала речі. Після цього в кімнату зайшов ОСОБА_25 , який наказав ОСОБА_27 припинити стріляти.

До події ОСОБА_10 неодноразово просила його та ОСОБА_17 поговорити з потерпілим, оскільки той неодноразово чинив відносно неї домашнє насильство.

Судом відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) за клопотаннями сторін кримінального провадження було досліджено й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

- протокол огляду місця події від 15.11.2019 р., відповідно до якого в період часу з 18.20 до 18.55 год. оглянуто приватний будинок за адресою: АДРЕСА_2 та зафіксовано обстановку в ньому; під час огляду ОСОБА_4 добровільно видав джинси синього кольору та 18 металевих кульок, які в подальшому опечатано та скріплено біркою з підписами;

- протокол огляду місця події від 15.11.2019 р., згідно з яким в період часу з 20.45 до 21.10 год. в травмпункті МКЛ ШМД за адресою: вулиця Київська, 68 в місті Вінниці під час оперативного втручання ОСОБА_28 медичними працівниками із зап`ястка та кистей обох рук було вилучено 5 металевих кульок та 1 кульку з волосяної частини голови; металеві кульки в кількості 6 штук поміщено в поліетиленову упаковку з-під шприца та запаковано до паперового конверту; зазначені кулі добровільно видані лікарем медичного закладу;

- протокол проведення слідчого експерименту від 22.11.2019 р. (14.39 14.47 год.), відповідно до якого ОСОБА_6 розповів про перебіг подій, які відбулись в ніч з 14.11.2019 р. на 15.11.2019 р.;

- висновок експерта від 04.12.2019 р. № 174, згідно з яким на джинсах ОСОБА_4 в проекції колінних суглобів виявлено 3 наскрізних пошкодження матеріалу: 2 на передній половині справа, 1 зліва; дані пошкодження мають ознаки пневмострельних; механізм їх утворення: пробивна дія снарядів (куль), руху яких було надано велику кінетичну енергію, що могло мати місце при пострілах з пристрою, в якому рух снарядів забезпечується енергією стиснутого повітря. Пошкодження, виявлені на джинсах, могли утворитися в результаті пострілів з пневматичної зброї, кулями, аналогічними тій, що була надана на дослідження (на що вказує: форма пошкоджень, відповідність їх розмірів розмірним характеристикам кулі, результати контактно-дифузійного дослідження: в проекції всіх пошкоджень на джинсах було виявлено нашарування міді, також мідь входить до складу оболонки кулі, наданої на дослідження);

- протокол проведення слідчого експерименту від 27.12.2019 р. (11.20 11.30 год.), згідно з яким ОСОБА_4 розповів про перебіг подій, які відбулись в ніч з 14.11.2019 р. на 15.11.2019 р.;

- виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 15.11.2019 р. № 19655, згідно з якою ОСОБА_4 діагностовано: відкрита рана зап`ястка та кисті травматичні кульові інфіковані рани обох кистей з наявністю стороннього тіла (куль) 5 шт., відкрита рана коліна травматичні інфіковані рани ділянок обох колінних суглобів, відкрита рана волосистої частини голови травматична інфікована кульова рана тім`яно-потиличної ділянки голови з наявністю стороннього тіла (куль)1 шт.; у зв`язку із категоричною відмовою ОСОБА_4 від запропонованої госпіталізації, допомога надавалася амбулаторно, проведено туалет ран, в ході якого за допомогою пінцета вилучено 6 металевих кульок;

- висновок експерта від 08.01.2020 р. № 2, відповідно до якого пістолет із написом «ПМ 49» не являється вогнепальною зброєю, а є пневматичним, газобалонним пістолетом моделі «ПМ 49», № НОМЕР_1 , заводського виготовлення, виробництва Тайвані, призначеним для тренувальної стендової стрільби металевими кульками, діаметром до 4,5 мм, з використанням 8 і 12 грамових балончиків з СО2; балончик із написом «EXTRAPOWER» не являється вогнепальною зброєю, а є 12-тиграмовим балончиком СО2, виробництва Тайвані, для пневматичної газобалонної зброї. Даний пістолет придатний для стрільби. 59 кульок, вилучені в ході огляду місць подій, не являються бойовими припасами, а є кульками, призначеними для стрільби з цілого ряду пневматичної газобалонної зброї, калібру 4,5 мм, пневматичних газобалонних пістолетів «МР-654», «А-101» та інші калібру 4,5 мм. З пістолету моделі «ПМ 49», № НОМЕР_1 можливо провести постріли металевими кульками, наданими на дослідження;

- висновок експерта від 20.11.2019 р. № 1324/1494, згідно з яким на підставі судово-медичного обстеження ОСОБА_4 , вивчення медичної документації, у останнього було виявлено наступні тілесні ушкодження: «травматичні кульові інфіковані рани обох кистей з наявністю стороннього тіла (куль),травматичні інфіковані рани ділянок обох колінних суглобів, травматична інфікована кульова рана тім`яно-потиличної ділянки голови з наявністю стороннього тіла (куль)», «синець правого стегна», «ангулярний перелом нижньої щелепи зліва без зміщення». Вказані тілесні ушкодження виникли від дії тупого твердого предмету (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею, за давністю утворення відповідають терміну, вказаному в постанові про призначення експертизи 15.11.2019 р., за ступенем тяжкості належать: травматичні кульові інфіковані рани обох кистей з наявністю стороннього тіла (куль), травматичні інфіковані рани ділянок обох колінних суглобів, травматична інфікована кульова рана тім`яно-потиличної ділянки голови з наявністю стороннього тіла (куль), синець правого стегна до легких тілесних ушкоджень, ангулярний перелом нижньої щелепи зліва без зміщення до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являється небезпечним для життя в момент спричинення і не супроводжувався загрозливими для життя явищами, але за своїм характером такий, що потягнув за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я;

- висновок експерта від 09.01.2020 р. № 32, відповідно до якого на підставі судово-медичного обстеження ОСОБА_4 , висновку експерта № 1324/1494, даних матеріалів кримінального провадження, у ОСОБА_4 було виявлено аналогічні тілесні ушкодження, виявлені висновком експерта № 1324/1494; дані тілесні ушкодження виникли від дії тупого твердого предмету (предметів) з обмеженою сферичною поверхнею та від дії тупого твердого предмету, давністю утворення відповідають терміну, вказаному в постанові про призначення експертизи 15.11.2019 р., за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень та до тілесних ушкоджень середньої тяжкості; характер та локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 свідчать про травматичні дії в ділянки голови, верхніх та нижніх кінцівок, що за механізмом утворення не суперечить їх виникнення за умов, відображених в матеріалах кримінального провадження;

- протокол огляду місця події від 19.11.2019 р., відповідно до якого в період часу з 17.00 до 17.40 год. на прибудинковій території будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_9 добровільно видав працівникам поліції металевий предмет, ззовні схожий на пістолет пневматичної дії з написом «ПМ 49», балончик з металу білого кольору з написом «EXTRAPOWER», металеві кульки жовтого кольору, поміщені в коробці з-під пневматичного пістолету з інструкцією; в подальшому видані речі поміщено до спец пакету № 4413615;

- протокол огляду предмету від 19.11.2019 р. (18.30 19.00 год.), згідно з яким оглянуто картонну коробку із написом «РМ 49», в якій знаходиться металевий предмет, ззовні схожий на пістолет, балончик фігурної форми, металеві кульки в кількості 35 шт., та описано їхні властивості;

- протокол огляду предмету від 16.11.2019 р. (17.00 17.30 год.), згідно з яким оглянуто чоловічі джинси та описано їхні властивості, а також 2 паперові конверти з металевими кульками у кількості 6 та 18 штук.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, надані суду докази у їх сукупності згідно з приписами частини першої статті 94 КПК, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 15.11.2019 р. біля 00.00 год. ОСОБА_6 , перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , в ході суперечки з володільцем зазначеного домоволодіння ОСОБА_4 дістав із внутрішньої кишені куртки, в яку був одягнений, пневматичний газобалонний пістолет та здійснив з нього постріли по рукам, ногам та голові ОСОБА_4 . Обвинувачений зазначеної обставини в судовому засіданні не заперечував, заперечуючи лише факт здійснення пострілів у голову. Однак, суд враховує, що потерпілий в судовому засіданні надав чіткі показання щодо обставин здійснення пострілів у голову від отриманих пострілів у коліна він нагнувся та почав падати на підлогу, ОСОБА_6 в цей час продовжував стріляти і внаслідок цього кулі поцілили у голову. Внаслідок здійснених пострілів у потерпілого згідно з висновками проведених у справі судово-медичних експертиз виявлено легкі тілесні ушкодження. Зазначена обставина в судовому засіданні також ніким не оспорювалась.

Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що згідно з наданими суду матеріалами кримінального провадження міститься посилання на різні адреси, де відбулась подія, яка є предметом судового розгляду. Зокрема, згідно з протоколом огляду місця події від 15.11.2019 р. остання мала місце за адресою: вул. Нечуя Левицького, 23-а в м. Вінниці. При цьому стороною обвинувачення на підтвердження правомірності проведення зазначеного огляду надано ухвалу слідчого судді від 19.11.2019 р., згідно з якою останнім надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 . Також стороною обвинувачення надано суду письмову заяву ОСОБА_4 , відповідно до якої останнім надано дозвіл на огляд його житла за адресою: АДРЕСА_3 . Будь-яких інших об`єктивних даних щодо адреси проживання потерпілого ОСОБА_4 на час вчинення кримінально караного діяння відносно нього суду надано не було. Зі змісту обвинувального акту випливає, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину за адресою: АДРЕСА_3 .

Слід при цьому зазначити, що сторони кримінального провадження увагу на невідповідності адреси проведення огляду місця події та адреси вчинення злочину в судовому засіданні не акцентували і фактичні обставини справи не заперечували. Тому вирішення питання щодо невідповідності зазначених вище адрес судом має бути вирішене з урахуванням інших обставин та доказів, які надані сторонами кримінального провадження, згідно з приписами частини третьої статті 26 та частини першої статті 94 КПК.

Суд враховує, що обвинуваченим в судовому засіданні надано чіткі та послідовні показання щодо причин, мотивів та способу здійснення зазначених пострілів. Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні посилався на те, що ОСОБА_8 попросила поговорити з потерпілим у зв`язку з тим, що потерпілий її ображає та б`є. Обвинувачений при цьому, як слідує з його показань в судовому засіданні, з метою здійснення зазначеної розмови взяв з собою пістолет, мотивуючи тим, що потерпілий у нетверезому стані поводиться агресивно та неадекватно. Згідно з проведеним у кримінальному провадженні криміналістичним дослідженням пістолет, який взяв обвинувачений, не являється вогнепальною зброєю, а є пневматичним, газобалонним пістолетом моделі «ПМ 49», № НОМЕР_1 , заводського виготовлення, виробництва Тайвані, призначеним для тренувальної стендової стрільби металевими кульками, діаметром до 4,5 мм, з використанням 8 і 12 грамових балончиків з СО2.

Законність проведення будь-яких процесуальних дій із зазначеним пістолетом сторонами кримінального провадження в судовому засіданні не оспорювалась, а тому відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК суд зазначене питання не вирішує.

Як вже судом було зазначено, факт здійснення обвинуваченим пострілів у потерпілого із зазначеного пістолета обвинуваченим в судовому засіданні не оспорювався. Також зазначений факт підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_7 . Свідки ж ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомили, що обставин здійснення пострілів не бачили, оскільки перебували на вулиці.

Суд вважає за доцільне надати оцінку показань обвинуваченого щодо причин та мотивів здійснення пострілів у потерпілого з урахуванням показань потерпілого ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_7 .

Потерпілий в судовому засіданні повідомив, що обвинувачений почав у нього стріляти після того як він (потерпілий) наказав обвинуваченому забиратись з його помешкання і не вмішуватись у сварку із ОСОБА_8 , з якою потерпілий проживає. При цьому потерпілий також зауважив, що дії ОСОБА_6 до здійснення останнім пострілів він загрозливими для себе не сприймав, оскільки між ними склались дружні відносини. Також потерпілий в судовому засіданні посилався на те, що до таких дій (здійснення пострілів) він обвинуваченого не провокував.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомив, що він на час вчинення злочину спав у кімнаті, де відбулась подія, й прокинувся від голосу ОСОБА_6 , який говорив потерпілому, щоб припинив пити і ображати дружину. Потім він почув постріли і побачив у ОСОБА_6 в руках пневматичний пістолет. Потерпілий в цей час сидів у кріслі за столом, руки потерпілого лежали на столі, а обвинувачений стояв навпроти потерпілого на відстані біля 1,5 метра. Свідок також зазначив, що він в цей час лежав і не міг бачити, що лежало на столі, однак зауважив, що потерпілий до обвинуваченого не замахувався.

З протоколу огляду місця події від 15.11.2019 р., який судом вже згадувався раніше, випливає, що наявність ножа безпосередньо перед місцем сидіння потерпілого на час здійснення пострілів у нього та проведення зазначеного огляду місця події виявлено не було.

Суд вважає за доцільне зауважити, що частиною другою статті 17 КПК визначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При розкритті змісту поняття розумного сумніву суд вважає за доцільне звернути увагу на прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). Зокрема, при оцінці доказів ЄСПЛ керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», п. 161). Доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою чи подібних до них неспростовних презумпцій (рішення у справі «Салман проти Туреччини», п. 100; рішення у справі «Єрохіна проти України», п. 52). При цьому згідно з усталеною практикою ЄСПЛ під час провадження на підставі Конвенції необхідно застосовувати принцип affirmantiincumbitprobatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження) (рішення у справі «Ушаков та Ушакова проти України»).

Також при розкритті поняття стандарту доведення поза розумним сумнівом суд вважає за доцільне звернути увагу, що Верховним Судом (далі ВС) у постанові від 21.01.2020 р. (справа № 754/17019/17) зауважено, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

У постанові від 12.06.2018 р. (справа № 712/13361/15) ВС зазначено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

У постанові від 04.07.2018 р. (справа № 688/788/15-к) ВС зазначено, що законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Аналізуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_29 , показання потерпілого ОСОБА_4 , свідка ОСОБА_7 , протокол огляду місця події від 15.11.2019 р., суд вважає, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом спростовано твердження обвинуваченого щодо причин здійснення пострілів у потерпілого, а саме наявність загрози життю чи здоров`ю обвинуваченого зі сторони потерпілого. Суд дійшов до такого висновку, оскільки надані стороною обвинувачення докази свідчать про відсутність об`єктивних ознак можливості такої загрози. Крім того, надані суду докази свідчать про відсутність об`єктивних чинників для створення у обвинуваченого враження про можливу наявність такої загрози. Саме тому твердження обвинуваченого щодо створення потерпілим загрози життю обвинуваченого оцінює критично і розцінює такі показання як спосіб захисту.

Стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 надано суду протокол огляду місця події від 15.11.2019 р., відповідно до якого в приміщенні лікарні МКЛ ШМД за адресою: вул. Київська, 68 в м. Вінниці було вилучено 6 металевих куль. Зі змісту зазначеного протоколу випливає, що зазначені кулі були вилучені з тіла ОСОБА_4 медичними працівниками під час оперативного втручання. До зазначеного протоколу стороною обвинувачення надано також і рапорт старшого слідчого ОСОБА_30 , відповідно до якого зазначені 6 куль видав лікар медичного закладу, однак не вказано, ким саме.

Суд з огляду на зазначене вище вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 237 КПК визначено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

При цьому частиною другою статті 93 КПК визначено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Щодо невідповідності фактично проведеної слідчої дії виду слідчої дії, зазначеної у протоколі від 15.11.2019 р., суд вважає за доцільне звернути увагу на постанову ВС від 21.05.2019 р. (справа № 299/1530/16-к). У зазначеній постанові ВС зауважено, що і хоча вид процесуальної дії, яка зазначена у назві вказаного вище протоколу (слідча дія «огляд місця події»), не відповідає фактично проведеним діям добровільна видача засудженим пістолету і набоїв до нього на пропозицію працівників поліції та отримання останніми виданих предметів, така невідповідність носить формальний характер і не свідчить про наявність істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

До того ж, у подальшому з дотриманням вимог процесуального закону видані предмети в спеціальному пакеті було надано експерту для проведення судової балістичної експертизи, а після експертного дослідження відповідно до постанови слідчого пістолет і патрони визнано речовими доказами та долучено до матеріалів кримінального провадження.

Окрім наведеного вище висновку ВС, суд враховує, що законність проведення вилучення 6 куль стороною захисту в судовому засіданні не оспорювалась. Також суд враховує, що у постанові від 07.08.2019 р. (справа № 607/14707/17) ВС зауважено, що правом витребувати від будь-якої особи необхідні речі, документи, відомості тощо наділений слідчий і лише в рамках кримінального провадження.

З наданих суду матеріалів випливає, що відомості про кримінальне провадження були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР)15.11.2019 р. о 20.00 год., а зазначений вище огляд проведено 15.11.2019 р. з 20.45 год. по 21.10 год., тобто після внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Також з наданих суду матеріалів випливає, що зазначені вище кулі були вилучені слідчою ОСОБА_31 .

Хоча стороною обвинувачення і не надано суду постанову про створення групи слідчих, однак повноваження слідчого ОСОБА_30 під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження стороною захисту не оспорювались і зі змісту наданого суду витягу з ЄРДР випливає, що слідча ОСОБА_32 уповноважена на здійснення досудового розслідування кримінального провадження. Тому питання щодо наявності або відсутності в зазначеного слідчого повноважень на проведення процесуальних дій у зазначеному кримінальному провадженні судом відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК не вирішується у зв`язку з тим, що сторонами кримінального провадження зазначене питання не винесене на вирішення суду.

З наданих стороною обвинувачення суду матеріалів випливає, що під час досудового розслідування було проведено судово-медичні експертизи з метою встановлення тілесних ушкоджень у потерпілого та ступеню їх тяжкості.

Зі змісту висновку експерта № 1324/1494 від 20.11.2019 р. випливає, що у ОСОБА_4 констатовано наявність наступних тілесних ушкоджень: травматичні кульові інфіковані рани обох кистей з наявністю стороннього тіла (куль), травматичні інфіковані рани ділянок обох колінних суглобів, травматична інфікована кульова рана тім`яно-потиличної ділянки голови з наявністю стороннього тіла (куль), синець правого стегна, ангулярний перелом нижньої щелепи зліва без зміщення. Зазначені тілесні ушкодження, як слідує з наведеного висновку, могли утворитись 15.11.2019 р., за ступенем тяжкості належать: травматичні кульові інфіковані рани обох кистей з наявністю стороннього тіла (куль), травматичні інфіковані рани ділянок обох колінних суглобів, травматична інфікована кульова рана тім`яно-потиличної ділянки голови з наявністю стороннього тіла (куль), синець правого стегна до легких тілесних ушкоджень, ангулярний перелом нижньої щелепи зліва без зміщення до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являється небезпечним для життя в момент спричинення і не супроводжувався загрозливими для життя явищами, але за своїм характером такий, що потягнув за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Зі змісту висновку № 32 від 09.01.2020 р. випливає, що у ОСОБА_4 було виявлено аналогічні тілесні ушкодження, виявлені висновком експерта № 1324/1494. Зазначені тілесні ушкодження, як слідує з наведеного висновку, виникли від дії тупого твердого предмету (предметів) з обмеженою сферичною поверхнею та від дії тупого твердого предмету, давністю утворення відповідають 15.11.2019 р., за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень та до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Також експертами у висновку зазначено, що характер та локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 свідчать про травматичні дії в ділянки голови, верхніх та нижніх кінцівок, що за механізмом утворення не суперечить їх виникнення за умов, відображених в матеріалах кримінального провадження.

Допустимість, достатність та достовірність зазначених висновків судово-медичного дослідження виявлених у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень сторонами кримінального провадження під сумнів у судовому засіданні не ставилась. Суд вважає за доцільне зауважити, що згідно із зазначеними висновками у потерпілого ОСОБА_4 було виявлено також тілесне ушкодження у вигляді ангулярного перелому нижньої щелепи зліва без зміщення, який відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Разом з тим, з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_6 у спричиненні ОСОБА_4 зазначеного тілесного ушкодження не обвинувачується. З огляду на викладене суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Зі змісту частини першої статті 337 КПК випливає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Слід зауважити, що згідно з частиною четвертою статті 110 КПК обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Щодо доведення суті обвинувачення до відому особи (підозрюваного чи обвинуваченого) суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

ЄСПЛ від 26.06.2008 р. у справі «Ващенко проти України» зазначив, що обвинувачення для цілей пункту 1 статті 6 конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).

У рішенні від 25.07.2000 р. у справі «Маттоціа проти Італії» ЄСПЛ зауважено, що обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у пункті «b» частини третьої статті 6 конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.

У рішенні від 09.10.2008 р. у справі «Абрамян проти Росії» Європейським судом з прав людини також зазначено, що деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.

Зі змісту чинного кримінально-процесуального закону випливає, що доведення суті обвинувачення до підозрюваного (обвинувачення) здійснюється шляхом вручення письмового повідомлення про підозру (частина перша статті 278), вручення копії обвинувального акта (пункт 3 частини четвертої статті 291 КПК) та оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта (частина друга статті 347 КПК).

Отже, згідно з доведеним до відому ОСОБА_6 обвинуваченням останній у спричиненні потерпілому ОСОБА_4 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а саме ангулярного перелому нижньої щелепи зліва без зміщення, не обвинувачується. Тому відповідно до приписів частини першої статті 337 КПК спричинення потерпілому зазначених тілесних ушкоджень не може бути предметом судового розгляду у зазначеному кримінальному провадженні.

Таким чином, здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, доводи сторін кримінального провадження, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні було підтверджено факт здійснення обвинуваченим ОСОБА_6 пострілів з пневматичного пістолета в потерпілого ОСОБА_4 , внаслідок яких потерпілому ОСОБА_4 були спричинені легкі тілесні ушкодження.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого ОСОБА_6 суд враховує наступне.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 22.12.2006 р. «Про судову практику у справах про хуліганство» (далі Постанова № 10 від 22.12.2006 р.) дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Зі змісту пункту 5 Постанови № 10 від 22.12.2006 р. випливає, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.

Слід при цьому звернути увагу і на те, що диспозиція статті 296 КК передбачає настання відповідальності саме за грубе порушення громадського порядку. Разом з тим, диспозиція статті 296 КК не містить визначення громадського порядку.
Згідно з визначенням, що міститься у статті 1 Закону України «Про особливості забезпечення громадського порядку та громадської безпеки у зв`язку з підготовкою та проведенням футбольних матчів» громадський порядок сукупність суспільних відносин, що забезпечують нормальні умови життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ і організацій під час підготовки та проведення футбольних матчів шляхом встановлення, дотримання і реалізації правових та етичних норм.
Інше визначення громадського порядку було надано в пункті 1.6 Положення про службу дільничних інспекторів міліції в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС від 11.11.2010 р. за № 550, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.12.2010 р. за № 1219/18514. Зокрема, відповідно до визначення, наданого у зазначеному документі, громадський порядок система суспільних відносин, які складаються і розвиваються в громадських місцях під впливом правових та соціальних норм, спрямованих на забезпечення нормального функціонування установ, організацій, громадських об`єднань, праці й відпочинку громадян, повагу до їх честі, людської гідності та громадської моралі. Слід зауважити, що зазначене Положення втратило чинність на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 28.07.2017 р. за № 650, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.08.2017 р. за № 1041/30909. Однак, незважаючи на те, що зазначений документ оперує поняттям громадського порядку, його нормативне визначення надано не було. Будь-якого іншого нормативного закріплення (визначення) поняття громадського порядку, ніж наведено вище, чинне законодавство України не містить.
Слід також зауважити на наявність різного доктринального тлумачення поняття громадського порядку. Зокрема, в одному випадку громадський порядок визначається як система суспільних відносин, урегульована правовими та іншими соціальними нормами, яка забезпечує захист прав і свобод громадян, їх життя і здоров`я, повагу до честі та людської гідності, дотримання норм суспільної моралі1. В іншому випадку громадський порядок визначається як стан упорядкованості соціальними нормами (нормами права, моралі, корпоративними правами, нормами-звичаями) системи суспільних відносин і їх дотримання2. Крім того, пропонується і визначення громадського порядку як системи суспільних відносин, що виникають та існують головним чином у громадських місцях, основною якої є дотримання норм права та інших соціальних норм, спрямованих на забезпечення особистої безпеки громадян та громадської безпеки, створення сприятливих умов для нормального функціонування підприємств, установ, організацій і громадських об`єднань3.

Слід також зауважити, що поняття громадського місця у статті 296 КК не визначено, однак зазначене поняття розкрите (дано його визначення) у статті 1 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення», з якого слідує, що громадське місце частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під`їзди, а також підземні переходи, стадіони.

Разом з тим, у постанові від 19.04.2018 р. (справа № 209/1242/13-к) ВС зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого статтею 296 КК, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.
Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди. Аналогічний висновок зроблено ВС і у постанові від 19.04.2018 р. (справа № 209/1242/13-к).
У подальшому ВС в постанові від 19.04.2018 р. зауважено, що в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, що склалися між такою особою та потерпілим.
Крім того, відповідно до Постанови № 10 від 22.12.2006 р. суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікуватиза статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
У постанові від 04.10.2012 р. (справа № 5-17кс12) ВСУ сформульовано правовий висновок, згідно з яким в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного з цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Хуліганські дії, як слідує з наведеної Постанови, завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені об`єкти захисту. Висновки про зміст і спрямованість цього діяння роблять із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.
Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Наміри вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони здебільшого позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.
У постанові від 21.05.2019 р. (справа № 299/1530/16-к) ВС зауважено, що хуліганство відрізняється від інших злочинів спрямованістю умислу, мотивами, цілями винного та обставинами вчинення ним кримінально караних дій.
Зокрема, дії, що супроводжувалися заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо знайомих (членів сім`ї, родичів, сусідів та ін.), і були викликані особистими неприязними стосунками, певними діями потерпілих тощо, кваліфікують як хуліганство лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
При цьому грубе порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях. Оцінювати порушення як грубе слід з урахуванням кількості його учасників, території, на якій мало місце порушення, кількості потерпілих, тривалості порушення тощо.
Суб`єктивна ж сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. При цьому неповага до суспільства це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною, тобто очевидною, безсумнівною як для винної особи, так і для очевидців його дій.
Отже, наявність особистих неприязних стосунків між особами само по собі ще не свідчить про відсутність хуліганського мотиву в діях обвинуваченої особи, адже для визначення мотиву злочинних дій потрібно враховувати їх характер та спосіб вчинення, причини, що спонукали особу вчинити певні дії, поведінку обвинуваченого та потерпілих до і під час події.
Судом вже вище було зазначено, що доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо причин здійснення пострілів у потерпілого ОСОБА_4 створення потерпілим загрози життю та здоров`ю обвинуваченого суд визнав неспроможними і такими, що спростовуються наданими стороною обвинувачення доказами у їх сукупності. При цьому з огляду на стандарт доведення поза розумним сумнівом, зміст якого викладено вище, суд також вважає безпідставним посилання сторони обвинувачення на наявність у діях ОСОБА_6 ознак кримінально караного хуліганства. Зокрема, як вже було зазначено вище, ознаками хуліганства є вчинення злочинних дій з особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. В судовому засіданні встановлено, що інкримінований ОСОБА_6 злочин останнім було вчинено в будинку АДРЕСА_2 . Слід при цьому зауважити, що визначення житла надано у пункті 22 постанови Пленуму ВСУ № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з яким під житлом потрібно розуміти приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей (будинок, квартира, дача,номер у готелі тощо). До житла прирівнюються також ті його частини, в яких може зберігатися майно (балкон, веранда, комора тощо), за винятком господарських приміщень,не пов`язаних безпосередньо з житлом (гараж, сарай тощо).

Судом вище вже здійснено розкриття поняття доведення поза розумним сумнівом. Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження з дотриманням зазначеного стандарту, аналізуючи надані сторонами кримінального провадження докази у їх сукупності з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд вважає за доцільне зауважити, що в судовому засіданні встановлено, що потерпілий та обвинувачений до події, яка є предметом дослідження в судовому засіданні, були знайомі між собою та підтримували товариські стосунки; до події, яка є предметом судового дослідження обвинувачений неодноразово звертався до потерпілого з проханням припинити ображати дружину потерпілого; тілесні ушкодження потерпілому обвинуваченим були спричинені у помешканні потерпілого, що не є громадським місцем згідно з наведеними вище визначеннями. До спричинення потерпілому тілесних ушкоджень обвинувачений, як встановлено в судовому засіданні, підготувався завчасно, взявши з собою пневматичний пістолет. Саме тому суд вважає, що протиправна поведінка обвинуваченого, внаслідок якої потерпілому були спричинені легкі тілесні ушкодження, зумовлена саме певною поведінкою потерпілого (неодноразовим і систематичним ображанням дружини потерпілим). Стороною обвинувачення не надано об`єктивних даних, які б свідчили про те, що дії обвинуваченого, внаслідок яких потерпілому були спричинені тілесні ушкодження, були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Отже, підстави для ствердження про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 ознак порушення громадського порядку, як це передбачене у диспозиції кримінального закону (частині першій статті 296 КК), відсутні. Крім цього, жодної з ознак хуліганства відповідно до вищенаведених правових висновків в судовому засіданні встановлено не було. Тому правові підстави для ухвалення обвинувального вироку відносно ОСОБА_6 за ознаками кримінально караного хуліганства відсутні.

Разом з тим, частиною третьою статті 337 КПК визначено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З наданих суду матеріалів кримінального провадження випливає, що потерпілий ОСОБА_4 звернувся із заявою про вчинення відносно нього злочину, в якій повідомив про факт наявності конфлікту з ОСОБА_6 та застосування останнім під час зазначеного конфлікту пневматичного пістолету здійснення пострілів у різні частини тіла.
Слід зауважити, що ВС у постанові від 03.07.2019 р. (справа № 288/1158/16-к) зазначено, що закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінального правопорушення та його кваліфікації. Зазначене є винятковою компетенцією органів досудового розслідування, державного обвинувачення і суду.

У наведеному рішенні ВС зауважено, що лише в разі якщо потерпілий із заявою про кримінальне правопорушення не звертався і, будучи забезпеченим необхідними умовами для реалізації своїх процесуальних прав, не ставив у будь-який спосіб ні перед органами досудового розслідування (прокурором), ні перед судом питання про застосування щодо винного заходів кримінальної репресії або ж беззастережно відмовився від застосування таких заходів, суд, перекваліфікувавши діяння на злочин приватного обвинувачення, керуючись частиною сьомою статті 284 КПК, зобов`язаний постановити ухвалу про закриття кримінального провадження на підставі пункту сьомого частини першої цієї статті (крім винятків, передбачених цим пунктом).

Крім того, у справі «Жупнік проти України» (пункт 43) ЄСПЛ зазначено, що зміна правової кваліфікації (перекваліфікація) судом діяння обвинуваченого не свідчить про порушення статті 6 Конвенції щодо гарантій справедливого судового розгляду.

Як вже було зазначено вище, потерпілий звернувся до правоохоронних органів із заявою про вжиття заходів до ОСОБА_6 , яким потерпілому були спричинені тілесні ушкодження, тобто виявив бажання здійснення кримінального переслідування ОСОБА_6 . В судовому засіданні, як вже також зазначено судом вище, було підтверджено факт спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень та тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Однак, як вже судом також зазначено вище, органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні діяння, що спричинило потерпілому лише легкі тілесні ушкодження, спричинення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості згідно з пред`явленим ОСОБА_6 обвинуваченням не було предметом доказування відповідно до приписів статті 91 КПК і відповідно не було предметом судового розгляду відповідно до приписів частини першої статті 337 КПК. Тому при вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд оперує лише обвинуваченням в частині вчинення протиправного діяння, що спричинило потерпілому легкі тілесні ушкодження.
При вирішенні питання щодо мотиву спричинення обвинуваченим зазначених тілесних ушкоджень суд враховує наступне.
Судом вже проаналізовано доводи обвинуваченого та його захисника в частині наявності в діях потерпілого, що передували спричиненню останньому тілесних ушкоджень, ознак загрози для життя та здоров`я обвинуваченого. Зазначені доводи сторони захисту судом з урахуванням наданих суду доказів визнано неспроможними і оцінено критично. При цьому суд вважає за доцільне зауважити, що обвинувачений ОСОБА_6 , йдучи з дому до помешкання потерпілого, взяв з собою пневматичний пістолет. Вказані дії обвинуваченого, на переконання суду, свідчать про те, що останній мав намір на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень шляхом застосування пневматичного пістолету. Суд враховує, що свої дій в частині взяття із собою до помешкання потерпілого пневматичного пістолету обвинувачений пояснював тим, що у нетверезому стані потерпілий поводиться агресивно та неадекватно. Однак, об`єктивних доказів на наявність такої агресивної та неадекватної поведінки потерпілого до моменту спричинення йому тілесних ушкоджень в судовому засіданні встановлено не було. Також в судовому засіданні встановлено, що обвинуваченим було здійснено значну кількість (понад 10) пострілів у різні частини тіла потерпілого, у тому числі й в голову. Саме тому доводи сторони захисту про превентивний характер дій обвинуваченого суд оцінює критично. Натомість, аналізуючи надані суду матеріали, суд приходить до переконання, що зазначена вище поведінка обвинуваченого свідчить про наявність у нього умислу саме на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень. Крім того, діяння обвинуваченого ОСОБА_6 в частині спричинення потерпілому тілесних ушкоджень характеризується наявністю саме прямого умислу (усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання) на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.
Отже, здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, з дотриманням стандарту доведення поза розумним сумнівом, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні доведено, що 15.11.2019 р. біля 00.00 год. ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , умисно, із застосуванням пневматичного газобалонного пістолету моделі «ПМ 49», № НОМЕР_1 , здійснив понад двадцять пострілів (точну кількість не встановлено) по рукам, ногам та голові ОСОБА_4 , внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження. Тому дії ОСОБА_6 за даним фактом охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 125 КК, за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання, як було зазначено вище, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, не визнаючи кримінально-правової кваліфікації його діяння, визнав факт вчинення протиправного діяння та засудив свою поведінку, у вчиненому розкаявся та звернувся до потерпілого з вибаченнями щодо такої своєї поведінки. Суд також враховує, що потерпілий в судовому засіданні повідомив, що будь-яких претензій майнового та немайнового характеру до обвинуваченого не має.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Стороною обвинувачення надано суду копію постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 25.06.2007 р., відповідно до якої ОСОБА_6 був звільнений від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною другою статті 296 КК на підставі пункту «а» статті 1 Закону України № 955-V «Про амністію».

Суд вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 88 КК визначено, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Таким чином, зважаючи на те, що постановою суду від 25.06.2007 р. ОСОБА_6 звільнений від кримінальної відповідальності без постановлення обвинувального вироку, суд приходить до переконання, що для оцінки особи обвинуваченого здійснення посилання на зазначену вище постанову суду є безпідставним. Разом з тим, суд враховує, що згідно з наданими суду матеріалами обвинувачений 24.12.2014 р. був засуджений Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною третьою статті 186 та частиною першою статті 353 КК з урахуванням статей 49, 74 КК до покарання у виді 4 років позбавлення волі. ОСОБА_6 був звільнений від відбування призначеного покарання 25.11.2015 р. у зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання.

Суд враховує, що злочин, передбачений частиною третьою статті 186 КК, відповідно до приписів частини четвертої статті 12 КК є тяжким злочином.

Згідно з приписами пункту 8 частини першої статті 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину. Частиною третьою статті 90 КК регламентовано, що якщо особу було достроково звільнено від відбування покарання, то строк погашення судимості обчислюється з дня дострокового звільнення її від відбування покарання (основного чи додаткового). Частиною п`ятою статті 90 КК визначено, що у разі якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить злочин, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново.

Отже, на час вчинення 15.11.2019 р. ОСОБА_6 зазначеного вище злочину шестирічний строк погашення судимості не сплинув. Тому суд також враховує, що ОСОБА_6 вчинив умисний злочин, який є нетяжким злочином, у період не знятої і не погашеної судимості.

Суд враховує, що статтею 34 КК визначено, що рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 67 КК при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються, зокрема, рецидив злочинів.Про правові наслідки рецидиву злочинів неодноразово було зазначено ВС у своїх рішеннях, зокрема, постанові від 13.06.2019 р. (справа № 750/4632/18), від 11.06.2019 р. (справа № 159/5/17) та від 18.06.2019 р. (справа № 216/3511/17).

Таким чином, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є рецидив злочинів.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого, відомості, що характеризують його особу, приписи статей 50, 65 КК, думку потерпілого щодо виду та покарання для обвинувачених, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018 р., суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді громадських робіт.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки санкція кримінального закону за злочин, у вчиненні якого встановлено винуватість ОСОБА_6 , передбачає можливість призначення кримінального покарання у виді штрафу, громадських робіт або виправних робіт. Як вже судом зазначено вище, при призначенні кримінального покарання судом мають бути враховані конкретні обставини справи, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, а також приписи статей 50, 65 КК. Судом встановлено, що ОСОБА_6 вчинив злочин в період не знятої і не погашеної судимості, суд приходить до переконання, що призначення покарання у виді штрафу не сприятиме досягненню мети кримінального покарання, передбаченого статтею 50 КК. При цьому правова конструкція частини першої статті 57 КК передбачає можливість призначення такого кримінального покарання як виправні роботи лише для працевлаштованих осіб. Приписи частини другої статті 57 КК містять перелік осіб, до яких кримінальне покарання у виді виправних робіт застосоване бути не може, жодне з яких до ОСОБА_6 застосуванню не підлягає. Разом з тим, відомостей, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 на час вчинення кримінального правопорушення або розгляду кримінального провадження судом був працевлаштований, суду надано не було, а тому правові підстави для призначення обвинуваченому кримінального покарання у виді виправних робіт відсутні.

Суд вважає за необхідне зазначити, що підпунктом «г» пункту 1 частини першої статті 72 КК визначено, що одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт. При цьому частиною п`ятою статті 72 КК регламентовано, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. Зі змісту другого речення частини п`ятої статті 72 КК випливає, що при призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

Таким чином, зважаючи на те, що судом обвинуваченому ОСОБА_6 призначено покарання у виді громадських робіт, до обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого перевищує максимальну межу санкції кримінального покарання у виді громадських робіт, передбаченого санкцією кримінального закону, суд приходить до переконання, що ОСОБА_6 підлягає звільненню від відбування призначеного покарання у зв`язку з його фактичним відбуттям.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 25.11.2019 р. та 26.11.2019 р. на коробку з пістолетом, металевими кульками в кількості 35 штук, металевим балончиком, а також джинси синього кольору, металеві кульки в кількості 18 штук та металеві кульки в кількості 6 штук накладено арешт, який підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК процесуальні витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України шляхом зарахування попереднього ув`язнення з 22.11.2019 р. по 19.05.2020 р. до строку покарання звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у зв`язку з його фактичним відбуттям.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_6 у вигляді домашнього арешту цілодобово - скасувати.

Арешт, накладений згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2019 р. на коробку з пістолетом, металевими кульками в кількості 35 штук, металевим балончиком, скасувати.

Речові докази: коробку з пістолетом, металевими кульками в кількості 35 штук, металевим балончиком, що знаходяться в камері зберігання речових доказів Київського ВП ВВП ГУНПу Вінницькій області повернути їх законному володільцю або іншій уповноваженій особі.

Арешт, накладений згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.11.2019 р. на джинси синього кольору, металеві кульки в кількості 18 штук та металеві кульки в кількості 6 штук, скасувати.

Речові докази: джинси синього кольору, металеві кульки в кількості 18 штук та металеві кульки в кількості 6 штук, що знаходяться в камері зберігання речових доказів Київського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області, знищити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 2198 (дві тисячі сто дев`яносто вісім) гривень14 копійок витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя:

1 ОСОБА_33 Громадський порядок / ОСОБА_34 // Юрид. енциклопедія. Т. 1. К., 1988. С. 639.

2 ОСОБА_35 . Теорія держави і права : підручник / ОСОБА_36 , 2001. - с.492.

3 ОСОБА_37 . Организационные основы охраны общественного порядка в современных условиях / ОСОБА_38 : науч. доклад на соискание ученой степени докт. юрид. наук. М., 1996. - с.9-13