печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва - ОСОБА_1 , при секретарі - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Печерського районного суду міста Києва клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні №0000799 від 20.02.2020 про арешт майна, -

ВСТАНОВИВ:
До провадження слідчого судді Печерського районного суду міста Києва надійшло вказане клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №6 про накладення арешту на майно - на нерухоме майно, а саме: адміністративну будівлю площею 888,20 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 із забороною права на відчуження, розпорядження і користування нею.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

06 березня 2020 року, до початку розгляду клопотання, стороною кримінального провадження - прокурором було подане клопотання про розгляд клопотання у його відсутність, також, при цьому клопотання підтримує в повному обсязі, із підстав, наведених у ньому та просить слідчого суддю задовольнити вказане клопотання.

На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання у відсутність не з`явившихся осіб, оскільки їх не прибуття не перешкоджає розгляду клопотання на підставі наданих доказів.

Вивчивши клопотання та докази, якими обґрунтовується клопотання, надходжу до наступних висновків.

В провадженні СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000799 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Встановлено, що приблизно в 2002-2003 році ОСОБА_4 в м. Києві познайомилась з ОСОБА_5 , громадянином Лівану. Вони почали підтримувати з ним дружні відносини, час від часу зустрічались.

19 березня 2008 року ОСОБА_5 вкотре прилетів до України у справах, і вони зустрілись з ним в приміщенні готелю «Салют», що знаходиться на вул. І.Мазепи, 11-Б в м. Києві. Під час розмови ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_4 , що йому потрібні гроші в сумі 300 000 доларів США, на ремонт адміністративної будівлі, яка належить йому на праві приватної власності та знаходиться в м. Києві, по вул. Шулявській, 7. Як гарантію повернення коштів ОСОБА_5 запропонував укласти з ним договір позики, а також договір застави. Як заставу він запропонував адміністративну будівлю на вул. Шулявській, 7 в м. Києві, в якій він мав намір провести ремонтні роботи.

Того ж дня близько 15 год. вони зустрілись в холі готелю «Салют», де підписали договір позики, розписку та договір іпотеки, які ОСОБА_5 сам підготував та привіз з собою, після чого ОСОБА_4 передала йому гроші в сумі 300 000 доларів США, які принесла з собою. Оскільки між ними були довірливі відносини, ОСОБА_4 на прохання ОСОБА_5 вирішила не посвідчувати зазначені договори нотаріально. Відповідно до умов договору позика надавалась терміном на три роки, з можливістю продовження строку на три роки. Проте, остаточною датою повернення позики було вказано 01 січня 2020 року.

Після цього вони неодноразово зустрічались з ОСОБА_5 коли він приїжджав до України, на його прохання вони тричі продовжували строк дії договору. Однак, починаючи приблизно з 2019 року ОСОБА_5 перестав виходити з ОСОБА_4 на зв`язок, і їй не відомо, коли він прибуває в Україну. Термін повернення ОСОБА_5 грошей минув 20.01.2020.

До теперішнього часу ОСОБА_5 не повернув ОСОБА_4 борг, де він знаходиться їй не відомо.

Слідчим 20.02.2020 року ОСОБА_4 визнано цивільним позивачем у кримінальному провадженні

На теперішній час є достатні підстави вважати, що у разі не накладення арешту на нерухоме майно, а саме будівлю загальною площею 888,20 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку належить ОСОБА_5 , його буде незаконно відчужено на користь третіх осіб, що значно ускладнить здійснення подальшого досудового розслідування кримінального провадження, а також можливість забезпечення цивільного позову.

Беручи до уваги те, що нерухоме майно, а саме: адміністративна будівля площею 888,20 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна належить громадянину Республіки Ліван ОСОБА_5 є предметом вчинення кримінального правопорушення, тому незастосування арешту перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що будівлі можуть бути відчужені.

Постановою слідчого від 20.02.2020 вказану будівлю визнано речовим доказом, зважаючи, що вона є предметом злочину, відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, може бути використана як доказ фактів та обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження, а тому має значення речового доказу.

Прокурор вважає, що в ході досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вказане нерухоме майно адміністративну будівлю, яка належить ОСОБА_5 , на підставі п.1 ч.2 ст.170 КПК України з метою збереження речового доказу, з забороною права на відчуження, розпорядження і користування цим майном, щодо якого існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, а також відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Відповідно до вимог ч.11 ст.170 КПК України слідчий вважає, що є необхідність накладення арешту на вказану будівлю саме із забороною права на відчуження, розпорядження і користування нею, враховуючи існування обставин, які підтверджують, що незастосування такої заборони може призвести до незаконної передачі будівлі іншим суб`єктам, фактичного вибуття її з власності, оскільки ОСОБА_5 може її відчужити.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення речових доказів.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, приходжу до переконання, що клопотання прокурора про накладення арешту на майно підлягає задоволенню з метою збереження речових доказів, задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні, оскільки незастосування арешту може призвести до відчуження майна.

Приходячи до такого висновку, слідчий суддя враховує й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту. При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

Таким чином, клопотання підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 131, 132, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Клопотання - задовольнити.

Накласти арешт на нерухоме майно, а саме: адміністративну будівлю площею 888,20 кв. м, що розташована за адресою: м. Київ, вулиця Шулявська, 7, що відповідно до інформації з з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна належить громадянину Республіки Ліван ОСОБА_5 , із забороною вчиняти будь-які дії пов`язані з розпорядженням та відчуженням вказаного майна.

Заборонити будь-яким державним реєстраторам органів державної реєстрації, приватним та державним нотаріусам, приватним та державнимм виконавцям вчиняти будь-які дії, пов`язані із проведенням державної реєстрації (перереєстації, поділу, виділу, аукціони, торги) права власності та майнових прав стосовно вищевказаних об`єктів нерухомості.

Зобов`язати слідчого/прокурора у кримінальному провадженні передати ухвалу для виконання.

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1