Справа №760/4662/20
Провадження 1-кс/760/1940/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2020 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Солом`янського районного суду м.Києва клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування арешту майна

в рамках кримінальної справи за №55-884 за ч.2 ст. 84 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
До слідчого судді надійшло клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування арешту майна в рамках кримінальної справи за №55-884 за ч.2 ст. 84 КК України.

Як зазначається в клопотанні, в 1998 р. прокуратурою Солом`янського (Залізничного) района м.Києва був накладений арешт на нерухоме майно, а саме кв. АДРЕСА_1 .

Також вказується, що арешт на зазначену квартиру було накладено без повідомлення, копія постанови не надіслана власнику ОСОБА_5 , а також співвласникам ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 .

В листопаді 2018 р. ОСОБА_5 померла.

Згідно довідки Солом`янського районного суду (№6.7/14/2018 від 30.01.2018 р.) цивільних та кримінальних справ щодо ОСОБА_5 до Солом`янського районного суду не надходило.

З боку Київської місцевої прокуратури №9 м. Києва претензій стосовно скасування арешту з квартири АДРЕСА_1 немає (лист №1508-18 від 10.02.2020 р.).

На підставі викладеного, власники майна ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просять скасувати арешт майна, а саме кв. АДРЕСА_1 .

В судове засідання власники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явилися, подали до слідчого судді клопотання, в якому просили розгляд справи про скасування арешту майна проводити без їх участі.

Київська місцева прокуратура №9 про день, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, свого представника в судове засідання не направила, було надано письмові пояснення, заперечень щодо скасування арешту надано не було.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, письмові пояснення Київської місцевої прокуратури №9, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Слідчим суддею встановлено, що під час досудового розслідування у кримінальній справі №55-884 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 84 КК України (1960 року), щодо розкрадання державного або колективного майна шляхом зловживання посадової особи своїм посадовим становищем відносно ОСОБА_5 06.08.1998 винесено постанову про арешт квартири АДРЕСА_1 .

Разом з тим, згідно із свідоцтвом про право власності вказана квартира на праві власності належить ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Згідно з копією свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Інші співвласники квартири АДРЕСА_1 звернулися з клопотанням про арешт майна.

Будь-який цивільно-правовий спір щодо вказаного майна відсутній.

На підставі стст.6, 213 КПК України (1960 року) вищезазначене кримінальне провадження закрито, проте арешт на квартиру АДРЕСА_1 слідчим прокуратури Солом`янського (Залізничного) района м.Києва скасовано не було.

Слідчий суддя виходить з того, що відповідно до чч.1, 4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Слідчий суддя також враховує, що в 1998 р. (коли було накладено арешт) правову процедуру накладення та скасування арешту майно було визначено стст.126, 214 КПК України 1960 року.

Так, ст.126 КПК України 1960 року встановлювалося, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Виходчи з наведеного, слідчий суддя доходить висновку, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 було накладено необґрунтовано, тому що цей захід забезпечення кримінального провадження мав застосовуватися лише щодо частки цієї квартири, яка належала ОСОБА_5 , адже решта власників квартири не були ні обвинуваченими, ні підозрюваними, ні особами, які несуть за законом матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, підозрюваного в рамках кримінальної справи за №55-884.

Скасування арешту на майно на стадії розслідування було можливим лише за постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба (ч.6 ст.126 КПК України 1960 року).

У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч.1 ст.214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Згідно з п.9 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п.10 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.

Враховуючи, що, як зазначалося вище, арешт на квартиру АДРЕСА_1 слідчим прокуратури Солом`янського (Залізничного) района м.Києва скасовано не було, слідчий суддя виходить із судової практики, зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду в справі №372/2904/17-ц, провадження № 14-496цс18, в якій, серед іншого зазначено, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року арешт майна слідчим міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.
Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.
Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.
Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював.
Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.
Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра більше восьми років потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

У зв`язку з цим, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для відступу від позиції, сформульованої в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року № 6-26цс13, відповідно до якої в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».
Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.
Згідно зі ст.174 КПК України 2012 року інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи з встановлених фактичних обставини справи та наведених норм законодавства України, наявної судової практики, слідчий суддя доходить висновку про обґрунтованість клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування арешту майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , з підстав того, що арешт було накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя вважає, що перебування вищевказаного майна під арештом протягом 22 років є порушенням права на мирне володіння своїм майном, а його скасування відповідатиме завданням захисту прав і свобод людини.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стст.174, 309 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:

Клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений 06.08.1998 постановою прокуратури Залізничного району м.Києва в рамках кримінальної справи за №55-884 за ч.2 ст. 84 КК України, а саме на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1