Ухвала
Іменем України
24 червня 2020 року

м. Київ
справа № 415/9381/18
провадження № 51-5155км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 на постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 26 березня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року стосовно останнього,
встановив:
Постановою Лисичанського міського суду Луганської області від 26 березня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про здійснення судового провадження у кримінальній справі за обвинуваченням останнього, а також ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 28 і ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 28 і ч. 3 ст. 364 КК України.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року апеляцію захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вищевказану постанову місцевого суду без змін.
У касаційних скаргах захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_7 просять судові рішення місцевого та апеляційного судів скасувати, кримінальну справу стосовно ОСОБА_4 закрити, скасувати накладений на його майно арешт та обраний йому запобіжний захід, повернувши заставу. Вважають, що судами істотно порушено вимоги кримінально-процесуального закону. Посилаючись на норми Конвенції з прав людини і основоположних свобод та відповідну практику Європейського суду з прав людини, Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», зазначають, що суд першої інстанції, рішення якого залишено без змін апеляційним судом, необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_4 через недостатність поданих ним документів та матеріалів для ухвалення процесуального рішення у справі, чим залишив його у стані правової невизначеності, порушив його права на справедливий суд та мирне володіння своїм майном. На думку касаторів, зважаючи на те, що матеріали кримінальної справи стосовно ОСОБА_4 втрачені безповоротно, суд повинен був розглянути справу за поданими ним документами і матеріалами та постановити відповідне судове рішення за результатами розгляду справи по суті. При цьому захисник ОСОБА_7 наголошує на тому, що прокурор у судовому засіданні суду першої інстанції фактично відмовився від підтримання державного обвинувачення, а обов`язок доведення винуватості не може покладатися на самого обвинуваченого, відтак справа підлягала закриттю із скасуванням усіх заходів забезпечення кримінального провадження. Також просить передати кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України.
У запереченні на касаційну скаргу прокурор, який брав участь у провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, просить залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення за клопотанням ОСОБА_4 без зміни, вважаючи їх законними і обґрунтованими.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 на підтримку поданих касаційних скарг, думку прокурора, яка вважала, що касаційні скарги задоволенню не підлягають, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши викладені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року в суді касаційної інстанції підставою для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є істотне порушення кримінально-процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370-372 цього Кодексу (ч. 3 ст. 398 КПК України 1960 року).
Згідно з ч. 1 ст. 370 вказаного Кодексу істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову.
Як убачається з матеріалів судового провадження, яке є предметом касаційного розгляду, кримінальна справа № 37/12/9031 за обвинуваченням ОСОБА_4 , а також ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28 і ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 28 і ч. 3 ст. 364 КК України, перебувала у провадженні Жовтневого районного суду м. Луганська і розглядалася за нормами КПК України 1960 року.
За розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02 вересня 2014 року у зв`язку з початком проведення антитерористичної операції на території Луганської області територіальну підсудність у кримінальних справах/провадженнях, які раніше перебували на розгляді в Жовтневому районному суді м. Луганська, визначено за Троїцьким районним судом Луганської області.
Наказом Державної судової адміністрації України від 22 вересня 2014 року № 124 «Про організаційні заходи щодо виконання положень Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» організаційне забезпечення передання справ судів, що знаходяться в зоні проведення антитерористичної операції, судам відповідно до встановленої Законом підсудності було покладено на керівника апарату суду (або особу, яка виконує його обов`язки). Також цим наказом регламентовано дії посадових осіб судів, Державної судової адміністрації України, Служби безпеки України у разі неможливості здійснення передачі таких справ. Тобто згідно із цим наказом забезпечення умов безпечної передачі відповідних судових справ покладено на органи державної влади України.
Однак ні до Троїцького районного суду, ні до інших загальних місцевих судів Луганської області й до Луганського апеляційного суду кримінальна справа № 37/12/9031 за обвинуваченням ОСОБА_4 та інших осіб з Жовтневого районного суду м. Луганська не надходила.
Як визначено в ч. 3 ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12 серпня 2014 року № 1632VII, справи, розгляд яких не закінчено і які перебувають у провадженні місцевих, апеляційних судів, розташованих в районі проведення антитерористичної операції, в разі неможливості здійснювати правосуддя передаються судам відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності протягом десяти робочих днів з дня прийняття розпорядження головою відповідного вищого спеціалізованого суду.
У разі неможливості передачі матеріалів справи відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності вчинення необхідних процесуальних дій щодо прийняття відповідного судового рішення здійснюється за документами і матеріалами, наданими учасниками судового процесу.
Керуючись зазначеними положеннями Закону, ОСОБА_4 звернувся до місцевого суду з клопотанням, у якому просив прийняти до судового розгляду надані ним матеріали кримінальної справи № 37/12/9031, відкрити за цими матеріалами провадження та вчинити необхідні процесуальні дії, закрити кримінальну справу стосовно нього на підставі ст. 213 КПК України 1960 року за недоведеністю його участі у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
До клопотання ОСОБА_4 було долучено копії обвинувального висновку та інших процесуальних документів, довідку про перебування його під вартою, постанову про накладення арешту на майно, документи про внесення застави, а також в електронному вигляді усі сім томів матеріалів справи.
Згідно з даними, які містяться у листі прокуратури Луганської області № 21-678 вих 18 від 13 грудня 2018 року, у зв`язку із захопленням будівлі прокуратури у м. Луганську незаконними збройними формуваннями матеріали кримінальної справи стосовно ОСОБА_4 та інших осіб залишились на території проведення антитерористичної операції, а інші матеріали та документи, які були би достатніми для ухвалення відповідного судового рішення у справі, зокрема ухвалення у ній вироку суду, чи вчинення інших процесуальних дій у виді вирішення питання про закриття кримінальної справи або повернення її для проведення додаткового розслідування, у прокуратурі області відсутні. На підставі наведеного, з метою встановлення наявності достатньої кількості матеріалів для відновлення кримінальної справи та прийняття у ній законного рішення, заступник прокурора області просив суд дослідити у судовому засіданні за участю співробітників прокуратури матеріали, подані ОСОБА_4 .
За змістом оскаржуваної постанови місцевого суду, дослідивши у попередньому судовому засіданні вищевказані матеріали, суд дійшов висновку, що 29 лютого 2012 року стосовно ОСОБА_4 дійсно була порушена кримінальна справа № 37/12/9031, яка розслідувалася слідчими прокуратури Луганської області, після чого розглядалася Жовтневим районним судом м. Луганська, однак на цей час суд позбавлений можливості вчинити необхідні процесуальні дії в порядку, визначеному ч. 3 ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12 серпня 2014 року № 1632VII, а саме призначити зазначену кримінальну справу до судового розгляду і здійснити судове провадження, оскільки поданих ОСОБА_4 документів і матеріалів не достатньо для ухвалення відповідного судового рішення.
З аргументами суду першої інстанції погодився і апеляційний суд, який залишив його рішення без змін.
Відповідно до ст. 383 КПК 1960 року в касаційному порядку можуть бути перевірені вироки і постанови апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку.

У касаційному порядку також можуть бути перевірені вироки місцевих судів, постанови (ухвали) цих судів у справах про застосування примусових заходів виховного
чи медичного характеру, інші постанови (ухвали), які перешкоджають подальшому провадженню у справі, ухвали апеляційного суду, постановлені щодо цих вироків, постанов (ухвал), крім випадків, коли апеляційною інстанцією зазначені рішення скасовано, а справу направлено на нове розслідування чи новий судовий розгляд, а також ухвали апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку щодо видачі особи (екстрадиції).

На переконання колегії суддів, оскаржені судові рішення є предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки за змістом вони перешкоджають подальшому провадженню у справі, адже за відсутності матеріалів кримінальної справи, яка не була передана за підсудністю відповідно до вимог Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», та відсутності в органах прокуратури наглядового провадження у ній, повторне звернення ОСОБА_4 до суду з тим же об`ємом документів, який суд визнав недостатнім для здійснення судового провадження і ухвалення відповідного судового рішення, не призведе до іншого результату.
Даючи оцінку судовим рішенням попередніх інстанцій, колегія суддів касаційного суду зважає на таке.
Згідно зі ст. 2 КПК України 1960 року завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.
За приписами ст. 22 КПК України 1960 року прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність. Суд, прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, не вправі перекладати обов`язок доказування на обвинуваченого. Забороняється домагатись показань обвинуваченого та інших осіб, які беруть участь у справі, шляхом насильства, погроз та інших незаконних заходів.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 КПК України 1960 року однобічним або неповним визнається дізнання, досудове чи судове слідство в суді першої інстанції, коли залишилися недослідженими такі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для правильного вирішення справи. Дізнання, досудове чи судове слідство в усякому разі визнається однобічним і неповним, коли не були допитані певні особи, не були витребувані і досліджені документи, речові та інші докази для підтвердження чи спростування обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи (п. 1 ч. 1 зазначеної статті).
За змістом ст. 281 КПК України 1960 року, якщо неповнота або неправильність досудового слідства не може бути усунута в судовому засіданні, справу з цих мотивів може бути повернуто судом на додаткове розслідування. Статтею 246 вказаного Кодексу передбачено умови повернення справи на додаткове розслідування зі стадії попереднього розгляду справи судом.
Вимоги до змісту і оформлення обвинувального висновку закріплено у статтях 223, 224 КПК України 1960 року, а дії прокурора у зв`язку з надходженням йому справи з обвинувальним висновком регламентовано статтями 228-232 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 249-1 КПК України 1960 року суддя своєю постановою повертає справу прокурору у разі, якщо прокурором були суттєво порушені вимоги статей 228-232 цього Кодексу, для усунення виявлених порушень.
Мотивуючи рішення щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про здійснення судового провадження у кримінальній справі стосовно нього, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 28 і ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 28 і ч. 3 ст. 364 КК України, місцевий суд у своїй постанові зазначив, що наданий ОСОБА_4 обвинувальний висновок не затверджений прокурором, ряд указаних у ньому процесуальних документів до клопотання не додано, інші неналежної якості, яка не дозволяє відтворити їх зміст. До того ж надані копії документів викликають сумнів у їх достовірності у зв`язку з неможливістю звірити їх з оригіналами і відповідно вирішити питання про належність та допустимість доказів, а дані про місцеперебування інших підсудних, а також потерпілих і свідків на час розгляду справи відсутні, оскільки такі дані встановлені станом на час проведення досудового слідства, яке відбувалось у 2012 році.
Тобто, констатувавши недостатність документів і матеріалів кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_4 та інших у кількості та якості, необхідних для її розгляду по суті та ухвалення у ній остаточного судового рішення, суд замість того, щоби розглянути можливість використання наявних процесуальних механізмів для подолання встановленої неповноти і неправильності, відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_4 , залишивши його у стані правової невизначеності. При цьому, залишивши чинними накладений на майно ОСОБА_4 арешт та обраний йому запобіжний захід у виді застави, суд фактично продовжив чинність цих покладених на нього обтяжень на необмежений термін.
Зокрема, у матеріалах судового провадження міститься клопотання ОСОБА_4 , в якому він просив, у разі неможливості закриття справи за недоведеністю його участі у вчиненні інкримінованих йому злочинів, повернути справу на додаткове розслідування з метою відновлення її матеріалів, зазначаючи, що передав усі копії наявних у нього документів і матеріалів цієї справи прокуратурі Луганської області, але останньою жодних дій у зв`язку із цим вчинено не було.
Однак у судовому засіданні суд не уточнив, чи підтримує ОСОБА_4 зазначене клопотання, не з`ясував думку прокурора щодо нього та не розглянув викладені у ньому аргументи, залишивши його поза увагою.
Натомість ст. 244 КПК України 1960 року дає суду право за результатами попереднього розгляду справи на визначених кримінально-процесуальним законом підставах прийняти рішення про повернення справи прокуророві або на додаткове розслідування. Проте така можливість не була розглянута судом.
Не вживши усіх заходів, спрямованих на повний і всебічний розгляд справи, суди у цьому провадженні істотно порушили кримінальний процесуальний закон.

Водночас колегія суддів звертає увагу на наступне.
Згідно зі ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної урядами держав членів Ради Європи 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 рокута набула чинності для України 11 вересня 1997 року (далі Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У зазначеній статті закріплено принцип доступу до правосуддя. Таким доступом згідно зі стандартами ЄСПЛ є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справах «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).
Стаття 13 Конвенції встановлює право кожного, чиї права та свободи, визнані у ній, було порушено, на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
У рішенні від 22 грудня 2009 року в справі «Безімянна проти Росії», констатуючи порушення самої суті права заявника на доступ до суду, а отже, порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, ЄСПЛ указав, що заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю в судовому вакуумі без будь-якої вини з її боку.
Щодо періоду розумного строку в контексті кримінального провадження ЄСПЛ встановив, що він розпочинається з моменту вручення індивіду компетентним органом офіційного повідомлення про обвинувачення його у вчиненні кримінального злочину і завершується остаточним вирішенням справи, включаючи апеляцію і касацію; обвинувачений у кримінальному провадженні має право на розгляд його справи з особливою ретельністю, а метою ст. 6 Конвенції щодо кримінальних справ є гарантування того, що особа, яку було обвинувачено у вчиненні злочину, не буде перебувати у стані невизначеності щодо своєї долі надто тривалий час і обов`язок забезпечення проведення судового провадження покладається на суд (рішення у справах «Іванов проти України» від 07 грудня 2006 року, «Вергельський проти України» від 12 березня 2009 року, «Болдирєв проти України» від 20 січня 2011 року).
Як убачається з матеріалів судового провадження, кримінальна справа № 37/12/9031 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, стосовно ОСОБА_4 була порушена 28 лютого 2012 року. 29 лютого 2012 року ОСОБА_4 було затримано за підозрою у вчиненні злочину та обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. 18 вересня 2013 року ОСОБА_4 звільнено з-під варти у зв`язку зі зміною запобіжного заходу на заставу. За даними довідки територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області № 95 від 17 вересня 2013 року в цей день за ОСОБА_4 була внесена застава у розмірі 45 000, 00 грн. Постановою слідчого прокуратури Луганської області від 01 березня 2012 року на все майно ОСОБА_4 накладений арешт, який до цього часу не знятий.
Відтак суду у цьому провадженні необхідно обрати і застосувати належну правову процедуру з метою забезпечення заявника ефективним засобом юридичного захисту для виправлення стану правової невизначеності, в якому він перебуває протягом довготривалого часу, та вирішення питання про доцільність подальшого збереження покладених на нього обтяжень.
Підстав для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Судуна підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України при перевірці оскаржених судових рішень не встановлено.

За таких обставин колегія суддів касаційного суду вважає, що судові рішення у цьому кримінальному провадженні підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, за результатами якого, врахувавши вищенаведене, суду належить прийняти законне, обґрунтоване і справедливе рішення.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 394 396 КПК України 1960 року, статтями 433, 434, 436, 441, 442, пунктом 11 розділу ХI«Перехідні положення» КПК України, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147- VIIIвід 03 жовтня 2017 року, Суд
постановив:
Касаційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити частково.
Постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 26 березня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3