Провадження №1-кп/127/598/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2020 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.06.2020 р. за № 0001033, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Розтоки Рахівського району Закарпатської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

03.06.2020 р. біля 11.50 год. ОСОБА_3 , перебуваючи на ринку «Привокзальний» на площі Привокзальній біля залізничного вокзалу в м. Вінниці, поблизу овочевого відділу помітив раніше невідому йому ОСОБА_4 , у якої на плечі знаходилась не зачинена на застібку жіноча сумочка з гаманцем. Після цього у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 непомітно підійшов до ОСОБА_4 та, усвідомлюючи протиправність своїх дій, розуміючи, що він діє відносно особи похилого віку, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи таємно, з корисливим мотивом та метою, дістав своєю рукою з сумки ОСОБА_4 гаманець, який не представляє для потерпілої матеріальної цінності, з грошовими коштами: банкнотою номіналом 200 грн., двома банкнотами номіналом по 50 грн., банкнотою номіналом 20 грн. та банкнотою номіналом 2 долара США, монетою номіналом 1 грн., трьома монетами номіналом по 25 коп. та трьома монетами номіналом по 10 коп.

В подальшому ОСОБА_3 , заволодівши гаманцем ОСОБА_4 , сховав його під свою куртку, після чого з місця вчинення проступку зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Своїми діями ОСОБА_3 заподіяв ОСОБА_4 матеріальної шкоди на загальну суму 322,05 грн. і 2 долара США

Відповідно до частини другої статті 381 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта.

До обвинувального акта при його направленні до суду додано заяву ОСОБА_3 , написану в присутності захисника адвоката ОСОБА_5 про визнання винуватості, згоду із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні. Також до обвинувального акта додано заяву потерпілої ОСОБА_4 щодо згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Згідно з частиною першою статті 382 КПК суд у п`ятиденний строк з дня отримання обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку, а в разі затримання особи у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 298-2 цього Кодексу, невідкладно вивчає його та додані до нього матеріали і ухвалює вирок.

При цьому частиною другою статті 382 КПК регламентовано, що у вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Як вже судом зазначено вище, із заяви ОСОБА_3 випливає, що останній не заперечує фактичних обставин і визнає винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння. Крім того, стороною обвинувачення до обвинувального акта подано і матеріали кримінального провадження, у якому на підтвердження винуватості ОСОБА_3 наявні й інші докази, а саме:

-протокол огляду місця події від 03.06.2020 р., відповідно до якого зафіксовано обстановку на ринку;

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.06.2020 р., згідно з яким ОСОБА_6 оперуповноважений ОПВ УКР ГУНП у Вінницькій області впізнав особу на фото № 3, яка знаходиться на обліку у зв`язку з тим, що схильна до вчинення кишенькових крадіжок, з довідки до протоколу випливає, що на фото № 3 зображено ОСОБА_3 ;

-протокол затримання від 03.06.2020 р., відповідно до якого було затримано ОСОБА_3 за підозрою у вчиненні злочину, під час його особистого обшуку було виявлено, зокрема, гаманець з грошовими коштами: банкнотою номіналом 200 грн., двома банкнотами номіналом по 50 грн., банкнотою номіналом 20 грн., банкнотою номіналом 2 долара США, монетою номіналом 1 грн, трьома монетами номіналом по 25 коп. і трьома монетами номіналом по 10 коп.;

-протокол проведення слідчого експерименту від 05.06.2020 р., згідно з яким ОСОБА_3 в присутності захисника адвоката ОСОБА_5 розповів і показав на місцевості, яким чином він заволодів гаманцем потерпілої.

Судом вже вище було зазначено, що до обвинувального акта прокурором надано заяву ОСОБА_3 , зі змісту якої випливає, що останній визнає винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, погоджується із встановленими досудовим розслідуванням обставинами. Окрім такого беззастережного визнання винуватості ОСОБА_3 , його причетність до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується й іншими доказами, зібраними в ході досудового розслідування. Зокрема, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_4 03.06.2020 р. звернулась до правоохоронних органів із заявою про викрадення у неї гаманця. У зазначеній заяві потерпілою наведено обставини вчинення такого викрадення, а також повідомлено про ознаки викраденого гаманця і його вміст. Відомості, викладені у заяві потерпілої про вчинення кримінального правопорушення, узгоджуються з відомостями, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту з ОСОБА_3 від 05.06.2020 р. та протоколом затримання ОСОБА_3 . Суд враховує, що вилучений у ОСОБА_3 гаманець не було пред`явлено потерпілій для впізнання, однак надані суду відомості дають підстави для висновку, що вилучений у ОСОБА_3 гаманець і викрадений у потерпілої ОСОБА_4 гаманець є одним і тим же гаманцем.

Разом з тим, суд враховує, що суду також надано протокол пред`явлення особи для впізнання від 03.06.2020 р., згідно з яким ОСОБА_6 оперуповноважений ОПВ УКР ГУНП у Вінницькій області впізнав ОСОБА_3 , як особу, яка знаходиться на обліку у зв`язку з тим, що схильна до вчинення кишенькових крадіжок.

Суд вважає за доцільне зауважити, що відповідно до частини першої статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Крім того, частиною першою статті 85 КПК визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Зазначений вище протокол пред`явлення особи для впізнання, на переконання суду, не може бути визнаний доказом винуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки не відповідає ознакам, зазначеним у частині першій статті 84 та частині першій статті 85 КПК.

При вирішенні питання щодо наявності в діянні ОСОБА_3 ознак кримінально караного діяння суд також вважає за доцільне зауважити, що пунктом 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі ПК) визначено, що у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 1 січня 2020 року складає 2102 гривні. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2020 році для кримінально-правової кваліфікації становить 1051 гривню.

Зі змісту частини другої статті 11 Кримінального кодексу України (далі КК) випливає, що не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Натомість згідно з приміткою 2 до статті 185 КК у статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, для вирішення питання щодо наявності в діянні ОСОБА_3 ознак кримінального правопорушення або ж ознак адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи перевищує вартість викраденого ним майна 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 210,2 гривень.

В ході досудового розслідування встановлено, що у викраденому ОСОБА_3 гаманці знаходились грошові кошти: банкнота номіналом 200 грн., дві банкноти номіналом по 50 грн, банкнота номіналом 20 грн. та банкнота номіналом 2 долара США, монета номіналом 1 грн., три монети номіналом по 25 коп. та три монети номіналом по 10 коп.

В якості підтвердження вартості долара США до гривні (курсу валют) до матеріалів справи приєднано роздруківку з офіційним курсом валют. Однак, надані суду матеріали справи не містять посилання на джерело отримання зазначеної роздруківки, особу, яка її сформувала.

Зі змісту частини другої статті 84 КПК випливає, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до частини першої статті 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При цьому частиною третьої статті 99 КПК визначено, що сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Реченням другим зазначеної частини також передбачено, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Окрім наведеного, частиною п`ятою статті 99 КПК регламентовано, що для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо: оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає; оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур; оригінал документа знаходиться у володінні однієї зі сторін кримінального провадження, а вона не надає його на запит іншої сторони.

Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Зі змісту частини першої статті 92 КПК випливає, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Зі змісту частини другої статті 22 КПК випливає, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому частиною шостою статті 22 КПК визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Крім того, згідно з частиною третьою статті 26 КПК суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Об`єктивних даних, які б свідчили про те, що зазначена роздруківка курсу валют є електронним документом, суду надано не було, оскільки у зазначеній роздруківці відсутнє посилання на джерело її отримання, а також посилання на електронний ресурс, де відомості, зафіксовані у роздруківці, можуть бути перевірені. Також суду не надано доказів наявності обставин, передбачених частиною п`ятою статті 99 КПК. Тому суд вважає, що відповідно до приписів частини першої статті 85 КПК зазначена роздруківка не може бути визнана допустимим доказом у кримінальному провадженні. Загальні ж засади здійснення кримінального судочинства не уповноважують суд на самостійне збирання доказів, у тому числі й щодо розміру заподіяних кримінальним правопорушенням збитків (шкоди).

Отже, згідно з наданими суду матеріалами, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджено факт викрадення ОСОБА_3 у потерпілої ОСОБА_4 гаманця, який для неї не представляє матеріальної цінності, з грошовими коштами на загальну суму 322,05 грн. і 2 долара США. Тобто сума викрадених коштів перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 210,2 грн., а тому в діянні ОСОБА_3 наявні ознаки саме кримінального правопорушення.

Суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

З наданих суду матеріалів випливає, що потерпіла із заявою про вчинення кримінального правопорушення звернулась до правоохоронних органів 03.06.2020 р. о 13.00 год., огляд місця події проведено 03.06.2020 р. з 12.10 год. по 13.10 год., а ОСОБА_3 був затриманий 03.06.2020 р. о 12.10 год. Подія ж кримінального правопорушення, як слідує з наданих суду матеріалів, мала місце 03.06.2020 р. біля 11.30 год. Тобто після викрадення гаманця потерпілої об 11.30 год. ОСОБА_3 до його затримання о 12.10 год. мав реальну можливість розпорядитись викраденим майном.

Щодо правомірності проведення огляду місця події та вчинення інших процесуальних дій суд вважає за доцільне зауважити, що надана до обвинувального акта заява обвинуваченого, підписана у присутності його захисника, свідчить, що останній зазначені обставини (правомірність проведення процесуальних дій) не оспорює. Також суд вважає за доцільне зауважити, що частиною третьою статті 214 КПК регламентовано, що у невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду). Крім того, надані суду матеріали свідчать про те, що ОСОБА_3 був затриманий відповідно до приписів пунктів 1, 2 частини першої статті 208 КПК. Тому, суд приходить до переконання, що правові підстави для визнання проведених у кримінальному провадженні процесуальних дій такими, що проведені з грубим порушенням вимог кримінально-процесуального закону, відсутні.

Надані суду матеріали також містять копії вироків про попередні засудження ОСОБА_3 . Зокрема, згідно з вироком Конотопського міського суду Сумської області від 09.03.2004 р. ОСОБА_3 був засуджений за частиною другою статті 186 КК до покарання у виді 4 років позбавлення волі. Легальні відомості, які б свідчили про звільнення ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання, в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Згідно з вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.08.2017 р. ОСОБА_3 засуджений за частиною першою статті 185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн. При цьому суду також не надано легальних відомостей про відбуття зазначеного покарання.

Відповідно до вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27.02.2018 р. ОСОБА_3 засудженого за частиною другою статті 185 КК до покарання у виді 2 років позбавлення волі, однак відповідно до статті 75 КК звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки. Також суду надано копію ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11.03.2020 р., зі змісту якої випливає, що ОСОБА_3 був звільнений від відбування покарання за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27.02.2018 р.

Таким чином, пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення, у межах якого згідно з приписами частини першої статті 337 КПК і здійснюється судовий розгляд кримінального провадження, а також надані суду матеріали не свідчать, що інкриміноване кримінальне правопорушення ОСОБА_3 було вчинено в період не знятої і не погашеної судимості.

Отже, аналізуючи надані суду матеріали, суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_3 охоплюються складом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка).

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом (далі ВС) у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Надані суду матеріали свідчать, що ОСОБА_3 вчинив злочин відносно особи похилого віку, проте у вчиненому розкаявся і активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, проживає спільно з ОСОБА_7 , яка має на утриманні двох малолітніх дітей.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення кримінального правопорушення відносно особи похилого віку.

Таким чином, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018 р., суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд також приймає до уваги, що приписи статей 53, 65 КК не містять застережень щодо неможливості призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в разі відсутності доказів наявності постійного доходу. Натомість такі застереження містяться у частині третій статті 99 КК при призначенні кримінального покарання у виді штрафу неповнолітньому.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що 01.07.2020 р. набрав чинності закон № 2617-VIII від 22.11.2018 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі Закон № 2617-VIII). Згідно зі приписами Закону № 2617-VIII внесені зміни як до матеріального закону (закону про кримінальну відповідальність), тобто КК, так і до процесуального закону, тобто КПК.

Зі змісту пункту 119 Закону № 2617-VIII випливає, що до статті 185 КК внесені зміни: в абзаці другому частини першої слова «від п`ятдесяти до ста» замінити словами «від однієї тисячі до трьох тисяч», а слова «або позбавленням волі на строк до трьох років» - словами «або обмеженням волі на строк до п`яти років». Тобто з набранням чинності Законом № 2617-VIII змінено санкцію статті кримінального закону.

Відповідно до частини першої статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з частиною другою статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

При цьому частиною третьою статті 5 КК регламентовано, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Отже, при призначенні ОСОБА_3 кримінального покарання мають бути взяті до уваги приписи частини третьої статті 5 КК, оскільки внесені Законом № 2617-VIII зміни як посилюють відповідальність, так і послаблюють її. Зважаючи на те, що судом прийнято рішення про доцільність призначення ОСОБА_3 кримінального покарання у виді штрафу, таке покарання має бути призначено відповідно до приписів кримінального закону, який був чинним на час вчинення інкримінованого ОСОБА_3 діяння, тобто КК у редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009 р.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КПК) регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК. При цьому, надані суду матеріали свідчать, що на викрадений у потерпілої гаманець з грошовими коштами та грошові кошти, вилучені у ОСОБА_3 під час його затримання ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2020 р. було накладено арешт, який підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази:

- гаманець червоного кольору, виготовлений зі шкіри, в середині якого знаходиться чотири відділення, ззаду на гаманці знаходиться зовнішня кишеня на замку, який поміщено до спецпакту НПУ ГСУ INZ4332455; грошові кошти номіналом 200 (ХА2205919), 50 (СЖ0686560), 50 (ФЖ7990376), 20 (ЮБ7651719) грн., 2 долари США (L26277392), металева гривня, та копійки, а саме три копійки по 25 та три копійки по 10; чек виданий ТОВ «Ультраспецмонтаж» за купівлю товару; чек виданий АТ «Укрпошта» на ім`я ОСОБА_8 ; шматок паперу червоного кольору із надписом «Спаси и сохрани», які поміщені до спецпакету НПУ ГСУ INZ 2012975, що знаходяться у Лівобережному ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області повернути ОСОБА_4

- купюри по 50, 10, 5, 2 та 1 грн., а саме чотири купюри по 10 грн. (із номерами ЦБ8321048, ЮВ7351550, НВ9320377, ЮД0883475, СБ8631163); три купюри по 50 грн. (із номерами УП4538327; СЙ5581873, ФЄ0277954), дві купюри по 5 грн. (із номерами УЄ0625367; ЮЕ 5439390), три купюри по 2 грн. (із номерами ТГ6820553; СЕ3377038, ТЄ9432675); 8 купюр по 1 грн. (із номерами СЄ5748819; НМ6079102; ЄЕ2240203; УД7430211, ПВ7857360, УК6962510, УР9381970, ВЮ6676847) та білет на автобус сполученням Жмеринка-Вінниця, які поміщено до спецпакету НПУ ГСУ INZ2012974, що знаходяться у Лівобережному ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області повернути ОСОБА_3 .

Арешт, накладений на зазначені речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2020 р. скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: