Справа №585/1195/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/136/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засідання в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 вересня 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:

02 квітня 2019 року до Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_8 з клопотанням про умовно достроково звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а 31 квітня 2019 подав до суду уточнене клопотання в якому просив застосувати п. 5 ч.1 ст. 80 КК України або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Подане клопотання засуджений мотивував тим, що відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, ст. 24 Конституції України, ст. 14 Конвенції про захист прав людини, ст. ст. 537, 539 КПК України його подальше тримання під вартою є таким, що порушує ст. 24 Конституції України, у зв`язку з чим просив суд застосувати строк давності виконання обвинувального вироку, оскільки він відбув 19 років призначеного йому покарання від дня набрання чинності вироком та строк виконання вироку закінчився, або замінити покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування строку давності виконання вироку у відповідності до п.5 ч.1 ст.80 КК України, або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Суд мотивував своє рішення тим, що оскільки реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення в законодавстві України не проведено, до президента України, з врахуванням ст. 87 КК України, засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 не звертався, а також врахувавши, що останній засуджений за особливо тяжкий злочин вчинений групою осіб з особливою жорстокістю, вину у скоєному визнав частково, цивільний позов не відшкодував, під час утримання в слідчому ізоляторі м. Донецька допустив 1 порушення режиму тримання, та відбуваючи покарання в Державній установі «Роменська виправна колонія (№56)» ще 1 порушення режиму тримання, не заохочувався, до праці не залучався, характеризується посередньо, прийшов до висновку, що засуджений ОСОБА_8 не довів суду своє виправлення, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні його клопотання.

При цьому, суд першої інстанції в своєму рішенні вказав про можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, яка передбачена нормами Кримінального кодексу України, а саме, шляхом помилування засудженого, яка у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду від 03 вересня 2019 року скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог засуджений вказує на те, що судом було проігноровано більшість підстав які дають змогу прийняти рішення згідно законодавства і норм міжнародного права та взятих державою зобов`язань стосовно дотримання прав і свобод людини.

Зокрема, посилаючись на рішення Великої Палати у справі «Вінтер та інші» проти Великої Британії від 09.07.2013 року, вказує, що довічне ув`язнення як вид покарання в Україні системно порушують Конституцію України та чинні міжнародно-правові договори.

Крім того, стверджує, що покарання довічне ув`язнення за ст. 93 КК України (1960 року) взагалі порушило принцип верховенства права та правової визначеності закону, оскільки на підставі рішення КСУ, 29.12.1999 року в Україні була скасована смертна кара, внаслідок чого втратила чинність ст.24 КК України (1960 року) та положення «смертною карою» за статті в тому числі й ст. 93 КК України (1960 року), однак вказує, що дана новела не була узгоджена із ст. 7-1 КК України (1960 року), яка містила вичерпний перелік діянь визначених як «тяжкі злочини» до якого входила ст.93 КК України (1960 року), а тому вважає, що до прийняття КК України (2001 року) суди не мали права застосовувати новий вид покарання таке, як «довічне позбавлення волі» до злочинів які не були визначені законом як особливі тяжкі, а тому вказівка суду, що він скоїв особливо тяжкий злочин за п. а,г,і ст.93 та ч.3 ст.142 КК України є суттєвим порушенням принципу верховенства права правової визначеності закону.

Посилаючись на ст. ст. 28, 29 Конституції України та п.п. 9, 12 Резолюції (76) 2 Комітету Міністрів Ради Європи від 17 лютого 1976 року, п.4 ст.5 Конвенції та ст. 27 Віденської конвенції, вказує, що суд не може відмовити у задоволенні клопотання, яке ґрунтується на Конвенції та практиці суду, посилаючись на норми (або їх відсутність) у законах України, тому при розгляді його клопотання суд зобов`язаний припинити порушення ст. 3 Конвенції та визначити термін можливого перегляду покарань шляхом застосування дострокового перегляду чи умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, а в разі відмови у звільненні встановити проміжки часу для повторення перегляду та чіткі критерії на підставі яких він має відбуватися.

Зазначає, що суд вказав необґрунтовану визначеність як «вчинення злочину групою осіб з особливою жорстокістю», оскільки такої ознаки ні в кримінальній справі, ні у вироку немає.

Вказує, що доводи суду, стосовно відсутність працевлаштування, не є підставою для відмови йому у задоволенні клопотання, так як установа відбування покарання, попри неодноразові заяви засудженого до керівництва установи на працевлаштування та навчання, не змогла надати йому таку можливість, і відповідно до цього цивільний позов не був відшкодований.

Апелянт зазначає, що порушення режиму тримання під вартою, вказаних судом, є не суттєвими та були погашені автоматично багато років тому. Також стверджує, що суд наводячи строк відбутого на цей час покарання 18 років 8 місяців 18 днів не вказав в перерахунку строк попереднього ув`язнення з 31.12.2000 року по 03.02.2004 року, що відповідає 21 року 10 місяців 18 днів, що дає можливість для перегляду щодо умовно-дострокового звільнення чи заміні довічного ув`язнення на певний строк.

Розгляд апеляційної скарг проведено без участі апелянта - засудженого ОСОБА_8 , який в поданій апеляційній скарзі клопотав про розгляд даного кримінального провадження без його участі за станом здоров`я, та є належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи в сьогоднішньому засіданні і клопотань про участь не заявляв, тому в призначене судове засідання, не доставлявся, що не суперечить ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти вимог апеляційної скарги, пояснення захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу засудженого, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 4 ч. 2 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений вироком Апеляційного суду Донецької області від 02.10.2002, за п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч.3 ст. 142, ч. 1 ст. 42 КК України 1960 року до покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою колегії судді судової палати з кримінальних справ Верховного суду України від 03.02.2004, вирок Апеляційного суду Донецької області від 02.10.2002 було залишено без змін.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційного суду Донецької області від 02.10.2002 року ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Що стосується доводів засудженого, стосовно того, що призначене йому покарання - довічне ув`язнення за ст. 93 КК України (1960 року) порушило принцип верховенства права та правової визначеності закону, оскільки внаслідок скасування смертної кари, втратила чинність ст.24 КК України (1960 року) та положення «смертною карою» за статті в тому числі й ст. 93 КК України (1960 року) та наведене не було узгоджена із ст. 7-1 КК України (1960 року), яка містила вичерпний перелік діянь визначених як «тяжкі злочини» до якого входила ст.93 КК України (1960 року), а тому до прийняття КК України (2001 року) суди не мали права застосовувати новий вид покарання таке, як «довічне позбавлення волі» до злочинів які не були визначені законом як особливі тяжкі, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

У Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3).

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

Виключно законами України визначаються, зокрема, діяння, які є злочинами, та відповідальність за них (пункт 22 частини першої статті 92 Основного Закону України).

Відповідно до рішення Коституційного суду України 26 січня 2011 року, справа № 1-5/2011, Кодекс 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання у Загальній частині (статті 24, 25, 48, 49, 52-1) та в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, зокрема вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 190-1).

Конституційний Суд України у Рішенні від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 привела Кодекс 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. У Законі № 1483 комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі. Згідно з пунктом 1 розділу I Закону № 1483 із Кодексу 1960 року виключено статтю 24, що передбачала смертну кару як виняткову міру покарання; Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що "встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк".

Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань, засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина друга статті 87 Кодексу 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом ( статті 107, 108, 109, 110, 112, 113, 114, 127, 151, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 року).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 зазначав, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02), а тому відповідно до наведеного та всупереч доводам засудженого, суди мали законні підстави на застосовування покарання «довічне позбавлення волі».

У відповідності до положень ч.1 cт. 87 КК України, помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч.2 cт.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Таким чином, Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що виключає порушення ст. 3 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини на які посилається ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі.

Норми чинного кримінального законодавства України не зобов`язують суди визначати термін можливого перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі шляхом застосування дострокового перегляду чи умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, а в разі відмови у звільненні встановити проміжки часу для повторення перегляду та чіткі критерії на підставі яких він має відбуватися, у зв`язку з цим доводи апеляційної скарги засудженого в цій частині є безпідставними.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на роз`яснення які містяться в п.3 та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі не застосовується.

Доводи засудженого, стосовно необґрунтованого зазначення судом поняття, як «вчинення злочину групою осіб з особливою жорстокістю», оскільки такої ознаки ні в кримінальній справі, ні у вироку немає, а також не згода засудженого з вказівкою суду щодо відсутністю у нього працевлаштування є безпідставними та жодним чином не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування строку давності виконання вироку у відповідності до п.5 ч.1 ст.80 КК України, або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Доводи засудженого про можливості для перегляду щодо умовно-дострокового його звільнення чи заміні довічного ув`язнення на певний строк, оскільки він відбув покарання у виді довічного позбавлення волі - 21 рік 10 місяців 18 днів, є необґрунтованими, оскільки як неодноразово було зазначено, що на теперішній час в Україні існує лише інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років, а до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не відноситься розгляд клопотань про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Отже, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не відноситься розгляд клопотань про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, та прийняття рішення про заміну засудженій особі до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовляючи у клопотанні ОСОБА_8 про застосування строку давності виконання вироку у відповідності до п.5 ч.1 ст.80 КК України, або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, діяв на підставі чинного законодавства у межах своїх повноважень відповідно до кримінального процесуального закону України.

За наведених підстав, знаходячи ухвалу суду законною, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, а відповідно, не знаходить підстав, і для задоволення апеляційних вимог засудженого ОСОБА_8 .

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 вересня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування.

строку давності виконання вироку у відповідності до п.5 ч.1 ст.80 КК України, або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримується під вартою у той же строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4