ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1899/20 Справа № 201/3654/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000778 від 09 квітня 2020 року, за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_5 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Михайлівка Тельманівського району Донецької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,
за участю:
секретаря - ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого - ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 09 квітня 2020 року до ЄРДР за №0000778 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України повернуто прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_5 з підстав його невідповідності вимогам кримінального процесуального кодексу України.
Мотивуючи прийняте рішення, суд посилався на неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_6 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено його право на захист. Так, суд вказав на неконкретизованість обвинувачення, яке створює передумови порушення права на захист обвинуваченого, оскільки, згідно висунутого ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачення, викладені фактичні обставини вірогідного вчинення ним крадіжки самі по собі лише вказують на те, що ОСОБА_6 , знаходячись на вулиці фактично знайшов майно, залишене невідомою йому особою та при невідомих йому обставинах, що не може впевнено свідчити про наявність злочинного наміру у ОСОБА_6 на заволодіння чужим майном. Разом з цим, органом досудового розслідування взагалі не вказано, яким чином ОСОБА_6 впевнився та повинен був розуміти, що ця річ належить саме ОСОБА_9 і втрачена ним проти його волі, та не є безхазяйною, у який спосіб обвинувачений ОСОБА_6 потрапив до подвір`я за вказаною адресою, а, головне, не зазначено яким чином речі потерпілого опинилися у вказаному місці та в порушення вимог кримінального процесуального закону наданий суду обвинувальний акт не містить відомостей про розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Окрім цього, в обвинувальному акті зазначено, що потерпілий ОСОБА_9 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що не відповідає дійсності, оскільки судом встановлено, що у паспорті потерпілого взагалі відсутня реєстрація за будь-якою адресою, а будинок за вказаною адресою є занедбаним. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність повернення обвинувального акту з підстав його невідповідності вимогам закону.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання в іншому складі суддів.
Обгрунтовуючи свої вимоги прокурор посилається на незаконність судового рішення через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження. Прокурор вказує, що в обвинувальному акті викладено всі необхідні обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме: подія кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір процесуальних витрат та обставини, які підтверджують предмет злочину та розмір шкоди, завданої злочином, оскільки об`єктом злочинного посягання були саме грошові кошти, а тому цей обвинувальний акт містить відомості які передбачено ч. 2 ст. 291 КПК України, в тому числі формулювання обвинувачення, виклад фактичних обставин злочину, правову кваліфікацію, задану майнову шкоду та інше.
Разом з цим, прокурор звертає увагу на Постанову Верховного Суду від 18.07.2019 у справі № 761/31918/14-к, згідної якої, якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, в таких випадках, слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником: у подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним.
Крім того, на думку прокурора, без належного допиту обвинуваченого та потерпілого в судовому засіданні не можливо встановити всі ці обставини, на які посилається суд.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, обвинуваченого та потерпілого, які не заперечували проти задоволення скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 291 КПК України визначено вимоги, яким повинен відповідати обвинувальний акт, до яких, зокрема, належить зазначення у ньому фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, формулювання обвинувачення, а також відомості про обвинуваченого, потерпілого.
Виходячи з наведених вимог кримінального процесуального закону, обвинувальний акт повинен містити саме ті обставини, які прокурор вважає встановленими, та які з позиції сторони обвинувачення у відповідності з вимогами ст. 91 КПК України підлягають доказуванню під час судового розгляду.
Колегією суддів встановлено, що обвинувальний акт вказаним вимогам закону відповідає, а тому висновки суду щодо необхідності його повернення є безпідставними.
Як видно з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції керувався виключно тим, що ним під час підготовчого судового засідання було встановлено суперечності, які ставлять під сумнів правильність викладу обставин провадження та можуть вплинути в подальшому на висновки суду.
На переконання колегії суддів, суд вийшов за межі попереднього судового розгляду, оскільки фактично вдався до оцінки викладених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального провадження та дозаків на їх підтвердження, які підлягають дослідженню виключно на стадії судового розгляду.
За таких обставин, визнати обґрунтованими наведені мотиви суду колегія суддів не може, оскільки встановлення відповідності зазначених в матеріалах провадження відомостей фактичним обставинам провадження не належить до повноважень суду під час підготовчого судового засідання та, в розумінні вимог ст. 291 КПК України, не є підставою для повернення обвинувального акта прокурору для усунення недоліків.
На переконання колегії суддів, зазначені недоліки не є такими, що об`єктивно перешкоджають призначенню судового розгляду, хоча і можуть істотно вплинути на висновки суду.
При цьому, колегія суддів вважає, що вони можуть бути усунені під час судового розгляду й за ініціативи прокурора в порядку ст. 338 КПК України.
Окрім того, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).
Як видно з обвинувального акту, цих вимог закону судом було дотримано в повній мірі. Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про некоректно зазначені в акті відомості про місце проживання потерпілого, оскільки, як видно із матеріалів провадження, судові виклити потерпілого до суду першої інстанції, які він отримував та зявлявся в судові засідання, здійснювалися за адресою його проживання: АДРЕСА_2 , яка й вказана у обвинувальному акті. Окрім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, потерпілий підтвердив, що він дійсно проживає за цією адресою.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 291 КПК України виключає надання суду інших документів, окрім обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, цивільного позову та розписки або інших документів про їх отримання, що й вказує на необхідність встановлення на стадії підготовчого судового засідання лише обставин відповідності обвинувального акту вимогам закону щодо змісту та фактично забороняє суду надавати оцінку правильності зазначених у ньому відомостей а також доказам на їх підтвердження або спростування.
Отже, посилання суду першої інстанції на порушення вимог ст. 291 КПК України, як на підставу повернення обвинувального акта, є необґрунтованими.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_5 задовольнити.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною та оскарження не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3