УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/1873/19

Провадження №: 1-в/755/219/20

"02" червня 2020 р.

м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання інспектора Дніпровського районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у м. Києві та Київській області ОСОБА_3 про направлення звільненого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком, установив :

Вироком Дніпровського міського суду м. Києва від 21.02.2019 особу відносно якої унесено подання визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки та із застосуванням ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік з покладенням обов`язків з числа передбачених ч. 1 ст. 76 даного Кодексу.

На цей час, до суду надійшло клопотання інспектора в якому зазначається, що за період іспитового строку випробування засуджений покладені на нього судом обов`язки не виконав, а тому звільнення останнього від призначеного покарання з випробуванням підлягає скасуванню з його безпосереднім направленням для відбування покарання, призначеного вироком.

Так, останній не з`явився на реєстрацію у 2019 році у наступні дні: 05.08 та 07.10 та у 2020 році 08.01 і 03.02.

У судове засідання сторони будучи повідомленими про день та час розгляду клопотання (подання), згідно вимог ст. 135 КПК України, не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак суд, враховуючи положення ст.ст. 22, 26, абз. 2 ч. 5 ст. 539 КПК України, вважає за можливе провести судовий розгляд провадження у його відсутність та вивчивши наявні матеріали, приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, який складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Зокрема, ч. 1 ст. 539 КПК України регламентовано, що питання, які виникають під час виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

А, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком.

При цьому, виходячи з положень п. 3 ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 5, 8, 9 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Так, ст. 166 КВК України в її системному зв`язку із положеннями ст. 78 КК України регламентовано, що якщо засуджений не виконує обов`язки, встановлені цим Кодексом, Законом України "Про пробацію", а також покладені на нього судом, або систематично вчиняє правопорушення, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, уповноважений орган з питань пробації вносить до суду подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбування призначеного покарання.

Невиконанням обов`язків вважається таке, коли засуджений не виконав хоч один з обов`язків, які було покладено на нього судом.

Систематичним вчиненням правопорушень вважається вчинення засудженим трьох і більше правопорушень, за які його було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Поважними причинами неявки засудженого до кримінально-виконавчої інспекції в призначений строк визнаються: несвоєчасне одержання виклику, хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють його можливості своєчасно прибути за викликом і які документально підтверджені.

Статтею 138 КПК України передбачено, що поважними причинами неприбуття особи на виклик є: 1) затримання, тримання під вартою або відбування покарання; 2) обмеження свободи пересування внаслідок дії закону або судового рішення; 3) обставини непереборної сили (епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини); 4) відсутність особи у місці проживання протягом тривалого часу внаслідок відрядження, подорожі тощо; 5) тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад; 6) смерть близьких родичів, членів сім`ї чи інших близьких осіб або серйозна загроза їхньому життю; 7) несвоєчасне одержання повістки про виклик; 8) інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють з`явлення особи на виклик.

Належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом. Якщо особа попередньо повідомила слідчого, прокурора, слідчого суддю, суд про адресу своєї електронної пошти, надіслана на таку адресу повістка про виклик вважається отриманою у випадку підтвердження її отримання особою відповідним листом електронної пошти (ст. 136 КПК України).

Такі ж вимоги ставляться і при встановленні факту того чи є належним підтвердженням отримання особою виклику до інспекції.

Щодо причин неявки у 2019 році, то слід відмітити, що це питання уже аналізувалося судом та ухвалою від 25.11.2019 було констатовано, що матеріали особової справ не містять даних про те, що засуджений у вказані дні не прибув з неповажних причин.

Відповідно ж до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005року, одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.

Тим самим не піддаючи висновки суду наведені в ухвалі від 25.11.2019 Суд в цій ситуації надходить тотожних висновків, а саме, що матеріали особової справ не містять даних про те, що засуджений у вказані дні у 2019 році не прибув з неповажних причин.

Щодо причин неявки у 2020 році, то слід відмітити, що матеріали особової справ не містять даних про те, що засуджений у вказані дні не прибула з неповажних причин.

Так, 08.01.2020 та 03.02.2020 відповідно до власних пояснень засудженого від 02.03.2020 останній не прибув у вказану дату з передумов регламентованих п. 8 ч. 1 ст. 138 КПК.

Відповідно, у розумінні ст. 166 КВК України в її системному зв`язку із положеннями ст. 78 КК України, на цей час, відсутні передумови для висновку про умисне невиконання засудженим покладених на нього обов`язків із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», а не базуватися на припущеннях.

Також, Суд уважає, що у цій ситуації іспитовий строк визначений вироком від 21.02.2019, закінчився у лютому 2020 року, відповідно направлення звільненого для відбування покарання, призначеного вироком, на переконання суду не є доречним, так як ст. 89 КК указує, що такими, що не мають судимості, визнаються: 1) особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового злочину і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.

Тобто, фактично чинне законодавства не дозволяє скасування рішення про звільнення від відбування покарання поза межами зазначеного іспитового строку не залежно від фактичних обставин, якими обумовляється доречність такого скасування.

З огляду на наведене, у світлі фактичних обставин провадження направлення звільненої від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком не грунтується на дійсних обставинах справи, відповідно і задоволене бути не може.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369-372, 376, 537, 539 КПК України, ст.ст. 78, 89 КК України Суд постановив :

у задоволенні клопотання інспектора Дніпровського районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у м. Києві та Київській області ОСОБА_3 про направлення звільненого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком, відмовити.

Матеріали контрольної (особової) справи повернути до Дніпровського районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у м. Києві та Київській області.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.

С у д д я О. Бірса