Дата документу 28.05.2020 Справа № 337/1772/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/794/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №337/1772/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

представника потерпілих ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 28 січня 2020 року, яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку станиці Анастасіївська Краснодарського краю, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_11 визнано винуватою і засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

19.01.2019 року приблизно о 18 годині 30 хвилин водій ОСОБА_11 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 2102» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювала рух по проїзній частині вул.Воронезької з боку будинку №26 в напрямку будинку №14 в м.Запоріжжі.

В цей же час в районі будинку №16 пішоходи ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 здійснювали завантаження речей в багажник припаркованого біля правого краю проїзної частини автомобіля «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_2 , стоячи біля задньої частини зазначеного транспортного засобу.

Під час руху водій ОСОБА_11 , маючи об`єктивну спроможність виявити пішоходів ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , що стояли біля задньої частини автомобіля «Мерседес», який був припаркований біля правого краю дороги, діючи в порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, своєчасних заходів для зменшення швидкості свого руху, аж до повної зупинки керованого нею транспортного засобу не застосувала, в результаті чого допустила наїзд передньою частиною кузова свого автомобіля на пішоходів ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , а також подальший наїзд на задню частину автомобіля «Мерседес».

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 згідно висновку судово-медичної експертизи №225МД від 23.04.2019 року отримав тілесні ушкодження у виді відкритих уламкових переломів обох кісток лівої гомілки в середній її третині зі значним зміщенням кісткових фрагментів та заходженням їх на ширину кістки, рани в проекції переломів, набряку м`яких тканин в області лівої гомілки, що в сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки в момент їх спричинення; закритого уламкового перелому правої великогомілкової кістки в середній її третині зі зміщенням кісткових фрагментів, закритого перелому правої малогомілкової кістки в верхній її третині зі зміщенням кісткових фрагментів на ширину кістки, набряку м`яких тканин в області правої гомілки, що у сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не були небезпечними для життя в момент їх спричинення, але потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більше ніж 21 день; закритого уламкового перелому правого стегна на межі середній та верхній його третині зі значним зміщенням кісткових фрагментів на ширину кістки, із заходженням останніх одне за одне, набряку м`яких тканин в області правого стегна у сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не були небезпечними для життя в момент їх спричинення, але потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більше ніж 21 день.

Пішохід ОСОБА_8 згідно висновку судово-медичної експертизи №226МД від 23.04.2019року отримав тілесні ушкодження у виді: закритих переломів обох кісток правої гомілки в середній її третині зі зміщенням кісткових фрагментів, набряку м`яких тканин в області правої гомілки, закритого перелому лівої лопатки з незначним зміщенням кісткових фрагментів, що у сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не були небезпечними для життя в момент їх спричинення, але потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більше ніж 21 день.

Пішохід ОСОБА_12 згідно висновку судово-медичної експертизи №223 від 26.04.2019 року отримав легкі тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_11 вимог п.12.3 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП на її наслідками. Водій ОСОБА_11 мала технічну можливість уникнути наїзду на стоячих на проїзній частині пішоходів та автомобіль «Мерседес».

Дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження, а також спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Їй призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, цивільні позови та речовий доказ.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити, на підставі ст.75 КК звільнити обвинувачену від відбування покарання з випробуванням, а позовні заяви потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині відшкодування матеріальної шкоди у виді втраченого заробітку залишити без розгляду. Свої вимоги мотивував тим, що обвинувачена раніше жодного разу не притягувалася до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, сама виховує двох дітей, визнала свою вину, сприяла розслідуванню та розкриттю злочину, щиро розкаялася у скоєному, добровільно надала кошти потерпілим на лікування, позовні вимоги потерпілих визнала. А тому призначене обвинуваченій реальне покарання є занадто суворим. При цьому прокурор в судових дебатах також пропонував суду звільнити обвинувачену від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК. Крім того, незважаючи на визнання обвинуваченою позовних вимог, суд безпідставно та необґрунтовано задовольнив цивільні позови потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині стягнення матеріальної шкоди у виді втраченого заробітку. Адже суд прийняв до уваги розрахунки відсотків втрати працездатності, які були визначені самостійно потерпілими, хоча ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) повинні визначатися МСЕК або судово-медичною експертизою, які у даному випадку відсутні. Крім того, під час розгляду цивільних позовів суд не надав йому як захиснику можливості надати пояснення стосовно заявлених позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачену та її захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; потерпілих, їх представника та прокурора, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник вимагав на підставі ст.75 КК звільнити обвинувачену від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу обвинуваченої дають підстави стверджувати про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання.

Проте, на переконання колегії суддів, такі вимоги та доводи сторони захисту не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, крім випадків засудження за корупційний злочин, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченій ОСОБА_11 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до тяжких злочинів; пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування потерпілим завданої шкоди; дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Разом з тим, суд обґрунтовано прийняв до уваги, що злочин обвинуваченою було вчинено в стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченої. Внаслідок грубого порушення ОСОБА_11 правил дорожнього руху потерпілому ОСОБА_7 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого він став інвалідом, а потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Потерпілі у справі під час судового розгляду в суді першої інстанції наполягали на призначенні обвинуваченій покарання у виді реального позбавлення волі. Під час апеляційного розгляду потерпілі також категорично заперечували проти звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

На переконання колегії суддів сукупність наведених обставин безумовно свідчить про неможливість досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченої ОСОБА_11 від суспільства.

Згідно з матеріалами справи неповнолітніх дітей у обвинуваченої нема, тому в цій частині доводи апеляційної скарги, щодо неврахування даної обставини, є безпідставними.

Інші обставини, на які посилався в своїй апеляційній скарзі захисник, були враховані судом першої інстанції та дали суду право призначити обвинуваченій покарання на строк, що є мінімально можливим за санкцією ч.2 ст.286 КК.

Та обставина, що прокурор в судових дебатах пропонував суду звільнити обвинувачену від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, про що зазначав захисник, на правильність прийнятого судом рішення не впливає. Адже суд враховує думку прокурора в цій частині, але не пов`язаний нею при визначенні виду і розміру покарання.

Отже, правових підстав вважати призначене обвинуваченій покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст.75 КК та звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням. Призначене покарання є пропорційним та співмірним вчиненому і є достатнім для виправлення обвинуваченої та запобігання вчиненню нових злочинів.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник також вимагав залишити без розгляду цивільні позови потерпілих в частині відшкодування матеріальної шкоди у виді втраченого заробітку.

Проте колегія суддів вважає, що такі вимоги захисника задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_11 повністю визнала позовні вимоги потерпілих в частині стягнення матеріальної шкоди. На зазначені обставини посилався і сам захисник в своїй апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відтак, з огляду на зазначені норми закону, а також за умови безспірності законності вимог цивільних позивачів щодо відшкодування їм втраченого заробітку та повного визнання обвинуваченою під час судового розгляду розміру вимоги компенсації такого втраченого заробітку, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив такі вимоги потерпілих. Доводи апеляційної скарги захисника правильності прийнятого судом рішення в цій частині не спростовують.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 28 січня 2020 року щодо ОСОБА_11 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4