Справа № № 585/663/20
Номер провадження 1-в/585/89/20
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
21 квітня 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ромни в режимі відеоконференцзв`язку клопотання засудженого ОСОБА_4 , 1983 року народження, про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким,-

В С Т А Н О В И В:
1. 17 березня 2020 року до суду звернувся засуджений ОСОБА_4 з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, не пов`язаним з довічним позбавленням волі на підставі ст. 74 КК України.
2. Своє клопотання ОСОБА_4 мотивує тим, що він є засудженим до довічного позбавлення волі і на день звернення до суду з даним клопотанням відбув 6 років та 10 місяців довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки. Подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст.3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини та невідповідним ст. 28 Конституції України. В клопотанні посилався на рішення ЄС з прав людини «Петухов проти України № 2», яким суд встановив, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації. Вказав на те, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини в Україні» суди мають застосовувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права. На його думку, призначене йому вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.02.2019 року у вигляді довічного позбавлення волі не узгоджується із ст. 28 Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права з огляду ряду Європейських рішень констатуючих порушення ст.3 Конвенції, в даному випадку, зокрема Європейського рішення від 12.03.2014 року «Петухов проти України № 2», а відтак не відповідає ст. ст.1, ч.1, 3 ч.1, 5, ст. 50 ч.2-3 КК України. Крім того, ОСОБА_4 зазначає, що він є засудженим до довічного позбавлення волі, а зважаючи на чинне законодавство в Україні він не має будь-якої альтернативи та пом`якшуючих підстав на можливість колись звільнитись від призначеного покарання, а отже, на його думку, підданий катуванню з огляду того, що такий вид покарання визнаний нелюдським та таким, що принижує гідність під час його відбування. Також ОСОБА_4 посилався на те, що відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України «призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкції нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону». Отже, призначене йому покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме: рішенню Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України № 2».
3. У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених ним у клопотанні. Додатково суду пояснив, що порядку утримання він не порушував та не вчиняв нові злочини. Займається самоосвітою. Має розуміння того, що відбувається навколо. Прагне розпочати нормальне життя. Зазначив, що з питання помилування його до Президента України він не звертався, оскільки це не ефективно.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання засудженого та просив його задовольнити.
В судовому засіданні прокурор в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 просив відмовити. Зазначив, що на його думку, заявлене клопотання безпідставне та необґрунтоване. Засуджений не став на шлях виправлення, не працевлаштований. Крім того, зазначив, що в Україні відсутній Закон з приводу заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

4. Суд, вислухавши пояснення засудженого, адвоката та прокурора, ознайомившись з матеріалами справи та матеріалами особової справи засудженого, прийшов до наступних висновків.
5. Судом встановлено, що вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 лютого 2014 року ОСОБА_4 засуджений за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України і йому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Запобіжний захід ОСОБА_4 залишено тримання під вартою. Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_4 рахується з 15 травня 2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 19 червня 2014 року вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.02.2014 року відносно обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без змін.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.02.2014 року набрав законної сили 19 червня 2014 року.
ОСОБА_4 відбуває покарання в ДУ «Роменська ВК №56» (с. Перехрестівка, Роменського району).

6. Вирішуючи клопотання засудженого суд виходить з наступних норм права.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

За злочин, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Статтею 64 ч. 1 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (КПК України). Ч.1 ст.9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Тобто, враховуючи сферу дії принципу диспозитивності, процесуальний закон чітко зазначає у який спосіб суд, слідчий суддя вирішують питання. Таким чином, суд має вирішувати питання, які віднесені до його повноважень процесуальним законом і саме в спосіб, передбачений процесуальними нормами.

Згідно п.13 ч.1 ст.537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; п.1 частини 2 ст. 539 КПК України, вирішення порушеного заявником питання, віднесено до компетенції місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок.

Відповідно до ч.3 ст.74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
7. В цій справі засуджений ОСОБА_4 (з урахуванням доповнень до клопотання) просить суд замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на п`ятнадцять років на підставі ч.3ст.74 КК України, застосувавши висновки Європейського Суду у справі «Петухов проти України №2», як такі, що змінюють санкцію ч.2ст.115 КК України, визначивши її максимальну межу у виді покарання на строк п`ятнадцять років позбавлення волі. Такі доводи засуджений обґрунтовує тим, що у рішенні «Петухов проти України №2» ЄС визнав, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. Такі висновки ЄС, на думку засудженого, є змінами до ч.2ст.115 КК України , оскільки рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.

8. З такими доводами засудженого суд не може погодитись виходячи з наступного.
Так, Європейський Суд у своєму рішення «Петухов проти України №2» постановив, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. В розділі V цього, рішення Європейський Суд зазначив: «Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Остаточне рішення Суду передається Комітетові Міністрів, який здійснює нагляд за його виконанням. Суд повторює, що відповідно до статті 46 Конвенції Високі Договірні Сторони взяли на себе зобов`язання виконувати остаточні рішення Суду в усіх справах, в яких вони є сторонами, а Комітет міністрів Ради Європи здійснює нагляд за їхнім виконанням. З цього випливає, що рішення, в якому Суд встановив порушення, юридично зобов`язує державу-відповідача не просто виплатити відповідним особам суми справедливої сатисфакції, присуджені за статтею 41 Конвенції, але й вжити заходи загального та/або індивідуального характеру під наглядом Комітету міністрів. Держава зобов`язана вживати такі заходи також щодо інших осіб, ситуація яких аналогічна ситуації заявника, зокрема, шляхом усунення проблем, які призвели до таких висновків Суду. Порушення статті 3 Конвенції, яке Суд встановив у цій справі у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі було таким, яке не можливо було скоротити, впливає на багатьох людей. На розгляді Суду перебувають більше шістдесяти аналогічних заяв і можливо буде подано багато інших. Тому перед розглядом індивідуальних вимог заявника щодо справедливої сатисфакції за статтею 41 Конвенції Суд бажає розглянути, якими можуть бути наслідки для держави-відповідача відповідно до статті 46 Конвенції. Суд повторює, що Договірні держави користуються широкою свободою розсуду, вирішуючи питання щодо належної тривалості покарання у виді позбавлення волі за конкретні злочини. Сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить статті 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Тим не менш, Суд зазначає, що оскільки ця справа стосується питання, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Характер встановленого за статтею 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду. (п.190-194 рішення ЄС «Петухов проти України (№ 2) 09.09.2019 http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-191703)

Таким чином, встановлені Європейським Судом порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського Суду з прав людини у справах проти України, шляхом реформи покарання у виді довічного позбавлення волі і жодним чином не скасовує санкцію ч.2 ст.115 КК України в частині права суду призначати покарання у виді довічного позбавлення волі.

Більше того, у п. 168 рішення «Петухов проти України №2» ЄС наголосив на принципах та висновках, які наведені у згаданому рішенні у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter And Others v The United Kingdom), пункти 103 122, нещодавно узагальнені в рішенні у справі «Мюррей проти Нідерландів» [ВП] (Murray v. Netherlands) [GC], заява № 10511/10, пункти 99 100, ЄСПЛ 2016). Зазначивши, що «Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto скоротним таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація. Співвідношення між ними необов`язково є сталим і може змінюватися упродовж відбування покарання, тому підстави, які спочатку виправдовували тримання під вартою, можуть не виправдовувати його після тривалого строку відбування покарання. Наголошується на важливості реабілітації, оскільки саме в цьому наразі полягає акцент у політиці країн Європи щодо обрання покарань, як це відображено у практиці Договірних держав, відповідних стандартах, прийнятих Радою Європи, та відповідних міжнародних документах (див. згадане рішення у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter And Others v The United Kingdom), пункти 59 81)».

Оскільки на час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_4 , Верховною Радою України Закону, яким би вносились зміни до санкції ч.2ст.115 КК України не приймалося, то підстави для застосування ч.3 ст.74 КК України у суду відсутні.

8. Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України, на даний час поки що передбачено лише можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, і такою можливістю ОСОБА_4 вправі скористатися. Суд погоджується з доводами засудженого ОСОБА_4 , що, на сьогоднішній день, призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції про права людини, оскільки, як постановив ЄС своєму рішенні «Петухов проти України №2» є таким, яке не можливо скоротити. Однак, ця обставина не може бути підставою для застосування ч.3ст.74 КК України для скорочення покарання ОСОБА_4 за вироком з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на 15 років. Щодо доводів засудженого про невідповідність призначеного йому за вироком покарання у виді довічного позбавлення волі ст.28 Конституції України, то в цьому конкретному випадку, такі доводи судом відкидаються, оскільки, Конвенція не забороняє державі застосовувати такий вид покарання за особливо тяжкі злочини, а тому покарання у виді довічного позбавлення волі, яке передбачено санкцією ч.2 ст.115 КК України, не суперечить Конституції України. Аналіз висновків, викладених ЄС у рішення «Петухов проти України №2» дає суду підстави вважати, що не сама наявність покарання у виді довічного позбавлення волі за окремі злочини порушує ст.3 Конвенції, а відсутність в Законі чітких критеріїв можливості перегляду такого покарання у майбутньому після тривалого виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, є порушенням Конвенції, що не тотожне поняттю «скасування покарання у виді довічного позбавлення волі».
За таких обставин, виходячи з вище викладеного, в задоволенні клопотання ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 7,9, 376, 537, 539 КПК України, Суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , 1983 року народження, про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, - відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 7 днів з дня оголошення ухвали суду, засудженим - з дня отримання повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги ухвала набирає законної сили в день розгляду справи апеляційним судом, якщо таку не було скасовано.

Повний текст ухвали оголошено 24 квітня 2020 року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1