ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/1662/17 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/590/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Красноградського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2019 року про повернення прокурору обвинувального акту стосовно ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2019 року обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000014 від 03.10.2017 з відповідними додатками стосовно ОСОБА_8 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України - повернуто начальнику Красноградського відділу Первомайської місцевої прокуратури Харківської області ОСОБА_9 як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
В обґрунтування вказаної ухвали районний суд зазначив, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000014, всупереч вимог п.5 ч.2, п.4 ч. 4 ст.291 КПК України, не містить формулювання обвинувачення та відсутня в матеріалах провадження розписка щодо отримання обвинуваченою копії цивільного позову. Крім того, доданий до обвинувального акту реєстр матеріалів досудового розслідування не містить реквізитів процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування, в ньому не в повному обсязі зазначено найменування процесуальних дій, час їх проведення та види заходів забезпечення кримінального провадження.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу районного суду скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_8 повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Апелянт також зазначає, що чинним КПК України не містить обов`язкової вказівки на зазначення в обвинувальному акті конкретного змісту обвинувачення. Крім того, прокурор посилається на те, що реєстр матеріалів досудового розслідування є лише додатком до обвинувального акту і його невідповідність вимогам КПК України, не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, а також потерпілого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.
Переглядаючи оскаржувану ухвалу в межах апеляційних доводів прокурора про незаконність та неправильність судового рішення та вимог щодо його скасування, судова колегія не може погодитися з їх обґрунтованістю, оскільки такі доводи апелянта спростовуються змістом висновків, що наведені судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.
Зокрема, згідно змісту позовної заяви, яка подана потерпілим під час досудового розгляду, позов пред`явлено не лише до обвинуваченої, а ще і до інших осіб, а саме, до ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які не є підозрюваними (обвинуваченими) по цій справі.
Всупереч вимог п.4 ч.4 ст. 291 КПК України, до обвинувального акту не додано розписку, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову.
Крім цього, мотивувальна частина оскаржуваної ухвали містить змістовні висновки суду про відсутність формулювання обвинувачення, як складової частини обвинувального акту, який містить лише формальне визначення про те, що ОСОБА_8 «…..обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України» (ч.4 ст.207-209).
Вказані обставини вочевидь вбачаються зі змісту обвинувального акту ( т.1 а.с.3).
Погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного .
Вказані недоліки обвинувального акту, а саме відсутність у ньому формулювання обвинувачення, об`єктивно вбачається зі змісту обвинувального акту та може негативно вплинути на ефективність захисту обвинувачених і реалізацію їх процесуальних прав, що на практиці в суді першої інстанції, в будь-якому випадку, з урахуванням складності справи, а також це призводить до порушення розумних строків судового розгляду, що гарантується нормами ст.ст.17, 20, 28 КПК України. Тобто, в обвинувальному акті викладені лише фактичні обставини кримінального провадження з окремими позначеннями правової кваліфікації по кожному злочину обвинувачених, про що суд першої інстанції обґрунтовано послався у оскаржуваній ухвалі, вказуючи на системне порушення вимог низки норм КПК України та, як наслідок п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

Відповідно до висновків, які містяться у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року, суду належить проаналізувати точний зміст положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК, а також норм, що формують інститут обвинувачення у чинному кримінальному процесуальному законодавстві.
Згідно з зазначеною нормою цього закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Аналіз юридичної складової цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:
1) фактичних обставин кримінального правопорушення;
2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення");
3) формулювання обвинувачення.
При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Наведений вище аналіз містить чітке визначення трьох складових частин обвинувального акту з урахуванням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, який згідно висновків Верховного Суду України вказує на обов`язковість формулювання обвинувачення, як складової частини у змісті обвинувального акту.
Разом з цим, відсутність у змісті обвинувального акту фактично визначеної частини «формулювання обвинувачення» є процесуальною перешкодою для суду та певних учасників процесу щодо належного виконання процесуальних дій та обов`язків, а саме: Роз`яснення обвинуваченим суті обвинувачення (ст.348 КПК України); Визначення меж судового розгляду (ст.337 КПК України); зміна обвинувачення в суді (ст.338 КПК України); Погодження зміни обвинувачення (ст.341 КПК України); неможливості чітко визначення у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним (п.1 ч.3 ст.374 КПК України).

Порушення зазначених процесуальних норм є процесуально неприпустимим, оскільки вони впливають на реалізацію під час судового розгляду таких загальних засад кримінального провадження, як презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, які гарантуються сторонам нормами глави 2 КПК України.

При цьому належить врахувати те, що згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням наявності за версією органу досудового розслідування складу злочинів, встановленого при досудовому розслідуванні, а також за умови відсутності у змісті обвинувального акту окремого розділу з визначенням «формулювання обвинувачення», не має можливості визначити чітко межі судового розгляду, що об`єктивно може порушити права обвинуваченої, зокрема її право на захист, про що в оскаржуваній ухвалі наведені мотивовані висновки суду першої інстанції, а саме щодо відсутності обвинувачення, яке не має фактичного формулювання.

Разом з цим, належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

Зокрема відповідно до підпункту «а» пункту 3 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, на яке міститься посилання у заяві прокурора до Верховного Суду України, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.

Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п.13 ч.1 ст.3 КПК України, зміст формулювання обвинувачення, як складової частини обвинувального акта, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, тобто обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що передбачені нормами ст. 91 КПК України.

За таких обставин, вимога законодавця щодо наявності в обвинувальному акті окремої складової частини, передбаченої п.5 ч.2 ст.291 КПК України - формулювання обвинувачення, є імперативною.

Вищенаведене свідчить про необхідність конкретизації формулювання обвинувачення у змісті обвинувального акту №0000014 за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 191 КК України, тобто саме внаслідок необхідності чіткого визначення змісту обвинувачення.

Крім того, слушними є висновки суду про недоліки реєстру матеріалів досудового розгляду, в тому числі, щодо відомостей пов`язаних з повідомленням ОСОБА_8 про підозру.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, виходячи з змісту доводів, зазначених в ній, та про обґрунтованість процесуального рішення, постановленого судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі від 01.10.2019.

Керуючись ст. ст. 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора -залишити без задоволення.

Ухвалу Красноградського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2019 року про повернення прокурору обвинувального акту стосовно ОСОБА_8 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

________________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4