ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/516/20 Слідчий суддя: ОСОБА_1
Справа № 641/5620/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 , власника майна - ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 липня 2020 року, якою задоволено клопотання слідчого у кримінальному провадженні № 0000147 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, та накладено арешт на майно,
В С Т А Н О В И Л А :
Цією ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання слідчого у кримінальному провадженні № 0000147 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, та накладено арешт шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_7 .
Слідчий суддя встановив підстави для задоволення клопотання слідчого, приймаючи до уваги необхідність у накладенні арешту на майно, ризики його втрати.
ОСОБА_7 , не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 липня 2020 року скасувати, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання.
Автор апеляційної скарги зазначає, що слідчим суддею в порушення вимог ст.ст. 170-173 КПК України не наведено підстав для арешт майна, не встановлена можливість використання його як доказу, не встановлено наявності обгрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення., не встановлено розумності та співрозмірності обмеження права власності, не визначено наслідків арешту майна для інших осіб. Вказує, що власник майна та його представник не були присутніми під час розгляду клопотання слідчого. Зазначає, що клопотання грунтується на припущеннях. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.02.2012 року ОСОБА_8 було визнано таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 . Довідкою про склад сім`ї підтверджується факт відсутності реєстрації ОСОБА_8 за цією адресою. Вказує, що 20.04.2012 року між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з однієї сторони та ОСОБА_7 з іншої було укладено договір довічного утримання, який посвідчений нотаріусом. Відповідно до цього договору квартира передана у власність ОСОБА_7 .
Вказує, що здійснював щомісячну матеріальну допомогу з травня 2012 року по червень 2019 року, а також здійснював поховання відчужувачів. Докази того, що ОСОБА_7 вчинив дії, які підпадають під ознаки складу злочину, відсутні. ОСОБА_7 є єдиним власником квартири. До клопотання не було додано матеріалів на обгрунтування доводів слідчого. Слідчий суддя не взяв до уваги докази. Які могли істотно вплинути на прийняте рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення власника майна, який просив задовольнити апеляційні вимоги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила підстави для задоволення апеляційних вимог.
Встановлено, що в провадженні СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000147 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. У клопотанні зазначається, що до Слобідського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява про те, що невідомі особи проникли до квартири ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 та здійснили незаконне виселення, на місце прибув ОСОБА_7 , який надав копії документів щодо права власності на квартиру, було долучено копію договору довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 за реєстровим № 6- 721 від 20.04.2012 року.
У клопотанні вказано, що органом досудового розслідування встановлено, що відповідно до вказаного договору ОСОБА_9 та ОСОБА_10 передали у власність ОСОБА_7 належну їм на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за що останній повинен щомісяця сплачувати комунальні послуги та забезпечувати грошовими ресурсами відчужувачів щомісяця шляхом банківського або поштового переказу або готівкою під розписку.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 173764184 від 15.07.2019 квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_7 на підставі договору довічного утримання, посвідченого 7-ої ХДНК за реєстровим № 6-720 від 20.04.2012. При цьому дана квартира належала ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 30.03.2012 року, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради. Крім того, з договору вбачається, вище вказане свідоцтво було зареєстроване в КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 13.04.2012 року за № П-3-38822, а витяг про держану реєстрацію прав № 33854716 за реєстраційним № 36465071 виданий 18.04.2012 року. Орган слідства зазначає, що всі документи на право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 були оформлені у квітні 2012 року за декілька днів до оформлення договору довічного утримання. У клопотанні наведено твердження, що умови договору ОСОБА_7 не виконувались, що підтверджується показами свідків, та самі власники квартири не повідомляли про факт укладання такого договору, і лише після смерті власників були вчинені дії щодо примусового незаконного виселення спадкоємця - ОСОБА_8 з квартири, тому ці факти у сукупності дають органу досудового розслідування достатні підстави вважати, що договір довічного утримання може містити ознаки підробки, а виселення особи, яка зареєстрована за вказаною адресою, спрямовані на заволодіння вказаним об`єктом нерухомого майна та усунення перешкод з його року. Крім того, орган досудового розслідування встановив достатні підстави вважати, що дії встановлених осіб щодо виселення ОСОБА_8 з квартири, де він зареєстрований, є незаконними, бо не було надано рішення суду щодо виселення останнього з квартири та зняття з реєстрації, таке рішення не було направлено до виконавчої служби для виконання. Також той факт, що ОСОБА_7 не заявляв жодних вимог стосовно квартири і не давав про себе знати аж до самої смерті всіх власників, дає органу досудового розслідування підстави зважати, що таким чином останній намагався скрити факт наявності даного договору, щоб власники не могли заявити про його підробку та відсутність наміру його укладання. Під час розслідування потерпілим ОСОБА_8 було надано свій паспорт, з якого виготовлено копію, де зазначено, що останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 14.06.1989 року. Крім того, згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно па Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що на ім`я ОСОБА_7 у різних областях України оформлена значна кількість об`єктів нерухомого майна. Також встановлено, що останній зареєстрований у м. Енергодар Запорізької області і фактично не міг виконувати умови договору довічного утримання. Всі ці факти у своїй сукупності дають органу досудового розслідування достатні підстави вважати щодо наявності незаконного наміру на заволодіння об`єктом нерухомого майна, який є предметом злочину. Перевіряючи обгрунтованість доводів клопотання слідчого, слідчий суддя встановив підстави для задоволення цього клопотання та накладення арешту на квартиру, однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком слідчого судді та застосування в даному випадку такого заходу забезпечення кримінального провадження не є обгрунтованим.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
До матеріалів клопотання слідчим долучено фотокопію договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . Підстави вважати, що даний договір містить ознаки підробки, на даний час відсутні, оскільки органом досудового розслідування не встановлено достовірно цього факту. Доказів того, що договір оспорювався в судовому порядку самим ОСОБА_8 чи його померлими батьками не надано, як і не підтверджено того, що договір довічного утримання від 20.04.2012 року, був визнаний нікчемним в порядку цивільного судочинства. Враховуючи, що незаконність укладеного договору не встановлена у визначеному законодавством порядку підстави вважати, що виселення особи, яка там зареєстрована, було спрямоване на заволодіння квартирою відсутні, оскільки ОСОБА_7 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником вищевказаної квартири. Доказів, що умови договору довічного утримання не виконувалися ОСОБА_7 , не надано, вказаний факт встановлений слідчим лише з показів ОСОБА_8 , який не є стороною цього договору, та свідків, які навіть не знали про його умови, і цей факт не був підтверджений відповідним судовим рішенням.
Крім того, прокурор пояснив апеляційному суд, що ОСОБА_8 , як спадкоємець, не звертався з позовом про визнання цього договору недійсним.
Органом слідства при зверненні з клопотанням не було перевірено, чи дійсно ОСОБА_8 на момент укладання договору був зареєстрований в цій квартирі, оскільки факт цієї реєстрації в його паспорті зафіксовано 14.06.1989 року, у клопотанні вказано, що він тривалий час перебував поза межами України, а в договорі довічного утримання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 гарантували, що треті особи не мають жодних прав на цю квартиру.
Диспозицією ч. 1 ст. 162 КК України передбачена кримінальна відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян. Однак, з огляду на те, що ОСОБА_7 є власником квартири, його право власності не оспорено, та підстави його набуття не визнані незаконними, стверджувати про незаконне проникнення ОСОБА_7 до цього житла, а також незаконне виселення ним інших осіб неможливо, у зв`язку із чим квартира не може в даному випадку бути доказом у кримінальному провадженні, на що вказує слідчий у своєму клопотанні. Посилання слідчого на ту обставину, що ОСОБА_7 є власником великої кількості нерухомого майна в різних областях України не підтверджено доказами, та не є підставою для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, слідчим вказано, що невстановлені особи, використовуючи підроблені документи, здійснюватимуть спробу переоформлення права власності на цей об`єкт нерухомості, тобто здійснять відчуження речового доказу. Проте жодним чином не конкретизовано, які саме невстановлені особи здійснюватимуть переоформлення права власності на квартиру, якщо її власником на даний час відповідно до документів є ОСОБА_7 , який повідомив апеляційному суду, що не має наміру відчужувати квартиру. Доводи органу досудового розслідування є недостатніми для прийняття рішення про накладення арешту на квартиру.
Відповідно до ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Враховуючи, що квартира за встановлених обставин не може бути речовим доказом, а інших правових підстав у клопотанні слідчого для накладення арешту на цю квартиру не зазначено, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування ухвали слідчого судді та відмови в задоволенні клопотання слідчого.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 липня 2020 року, якою задоволено клопотання слідчого у кримінальному провадженні № 0000147 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, та накладено арешт на майно скасувати. У задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту квартиру АДРЕСА_1 відмовити.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий
Судді