Дата документу 21.02.2020 Справа № 320/3372/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/3372/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/550/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, українця, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, не працює, неодружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
16 квітня 2010 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.1 ст.185, ч.1 ст.289, ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;
16 травня 2014 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.121, ч.2 ст.185, ст.70 КК України до 8 років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вирокм Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2010 року і остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. Звільнений 11 серпня 2016 року умовно-достроково, не відбутий строк покарання 2 роки 2 місяці 1 день,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, українця, громадянина України, який має середню осівіту, неодружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого:
12 квітня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.1 ст.263 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 850,00грн.;
16 травня 2015 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки;
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.4 ст.187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 - в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області,
обвинуваченого ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

Обвинувачений ОСОБА_10 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 року, якою у задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту; захисника ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_7 з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту; про призначення судової психофізіологічної експертизи з використанням поліграфа; захисника ОСОБА_11 про доручення слідчому в порядку ст. 333 КПК України щодо призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено; клопотання прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено, продовжений запобіжний захід відносно обвинувачених у вигляді тримання під вартою строком до двох місяців, а саме до 21 лютого 2020 року.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю обґрунтованого обвинувачення, ризики, передбачені п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати, є реальними, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що прокурором не надано доказів про наявність ризиків. Клопотання його матері ОСОБА_12 про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, та її згоду про обрання її його особистим поручителем, судом першої інстанції жодного разу не оголошувалося, суд першої інстанції з ним не ознайомлювався.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.
У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме того, що обвинувачений може переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Потерпілий підтримав клопотання прокурора.
Обвинувачений ОСОБА_7 просив суд змінити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, зазначив, що його поручителем може виступити його матір, яка надасть письмову згоду на проживання разом з нею у разі застосування відносно нього домашнього арешту.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора. Заявила клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_7 на домашній арешт. Своє клопотання мотивує тим, що обвинувачений має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки - проживає разом з матір`ю. Ризики, про які говорить прокурор, є необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого, його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Як свідчать матеріали провадження, клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, думка прокурора, потерпілого, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів контрольного провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, яке є особливо тяжким, та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років..
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились та існують на даний час.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий, не працює, не має постійного доходу.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Твердження обвинуваченого про його непричетність до інкримінованого йому правопорушення, мають перевірятися судом першої інстанції у встановленому законом порядку і оцінюватись у сукупності з іншими доказами.
Посилання сторони захисту на заяву матері обвинуваченого ОСОБА_12 про її згоду щодо обрання її особистим поручителем обвинуваченого ОСОБА_7 , не зменшують встановлених ризиків.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 року, якою у задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту; захисника ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_7 з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту; про призначення судової психофізіологічної експертизи з використанням поліграфа; захисника ОСОБА_11 про доручення слідчому в порядку ст. 333 КПК України щодо призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено; клопотання прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено, продовжений запобіжний захід відносно обвинувачених у вигляді тримання під вартою строком до двох місяців, а саме до 21 лютого 2020 року, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4