Справа № 309/1963/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29.01.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (доповідач), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №11-кп/4806/825/19 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників-адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , поданих в інтересах ОСОБА_6 , на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 5 вересня 2019 року.
Цим вироком:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, непрацюючого, з середньою освітою, раніше не судимого,
засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з дня його затримання, а саме 20 червня 2019 року.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на її користь 506 746 грн у відшкодування завданої матеріальної шкоди та 30 000 грн на відшкодування спричиненої їй моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про речові докази відповідно до вимог ст.100 КПК України, а питання про процесуальні витрати вирішено в порядку ст.124 КПК України.
Згідно з вироком суду, 25 квітня 2018 року в період часу з 08:00 до 09:00 годин, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_11 маючи прямий умисел на заволодіння чужим майном, повторно, впевнившись у відсутності власників будинку, таємно, шляхом пошкодження вхідних дверей до будинку, проникли в середину будинку АДРЕСА_2 , звідки викрали: грошові кошти в сумі 730 Євро, що відповідно до офіційного курсу валют НБУ становить 23 338 гривень; 5 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу валют НБУ становить 130 885 гривень; 4 000 гривень; 1 000 російських рублів однією купюрою, що відповідно до курсу НБУ становить 421 гривень; 1 000 угорських форинтів, що відповідно до курсу НБУ становить 102 гривні; ланцюжок із кулоном у вигляді ключа з декоративними камінням вартістю 300 гривень та золоті вироби, а саме: золоті сережки вагою 15 г вартістю 9 750 гривень, золотий ланцюжок вагою 25 г вартістю 16 250 гривень, золоту каблучку вагою 13 г вартістю 8 450 гривень, золотий браслет вагою 30 г вартістю 19 500 гривень, золоті сережки вагою 20 г вартістю 13 000 гривень, золоту підвіску вагою 10 г вартістю 6 500 гривень, золоту каблучку 18 г вартістю 11 700 гривень, золоті сережки вагою 12 г вартістю 7 800 гривень, золотий ланцюжок вагою 20 г вартістю 13 000 гривень, золотий ланцюжок із кулоном вагою 20 г вартістю 13 000 гривень, золоту каблучку з діамантом вагою 8 г вартістю 5 200 гривень, золоту каблучку з діамантом вагою 10 г вартістю 6 500 гривень, золотий ланцюжок із кулоном «Божої матері» вагою 30 г вартістю 19 500 гривень, золоту каблучку вагою 20 г вартістю 13 000 гривень, золоту каблучку вагою 20 г вартістю 13 000 гривень, золоті сережки вагою 18 г вартістю 11 700 гривень, золотий ланцюжок вагою 13 г вартістю 8 450 гривень, золоту каблучку вагою 12 г вартістю 7 800 гривень, золоті сережки вагою 10 г вартістю 6 500 гривень, золоту каблучку вагою 15 г вартістю 9 750 гривень, золоту каблучку вагою 10 г вартістю 6 500 гривень, золотий ланцюжок вагою 10 г вартістю 6 500 гривень, золотий кулон вагою 10 г вартістю 6 500 гривень, золоті сережки вагою 8 г вартістю 5 200 гривень, золоті сережки вагою 5 г вартістю 3 250 гривень, золотий ланцюжок вагою 15 г вартістю 9 750 гривень, дві золоті каблучки «Маркіза» загальною вагою 10 г вартістю 6 500 гривень, золоту ложку декоративну (кофейну) вагою 10 г вартістю 6 500 гривень, золоте кільце з трьома уламками діамантів вагою 8 г вартістю 5 200 гривень, сім обручок загальною вагою 25 г вартістю 16 250 гривень, золотий «самовар» вагою 10 г вартістю 6 500 гривень, золоті зубні коронки загальною вагою 15 г вартістю 9 750 гривень, лом золотих виробів загальною вагою 30 г вартістю 19 500 гривень та три золотих чоловічих персні загальною вагою 30 г вартістю 19 500 гривень, чим спричинили потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 506 746 гривень.

Не погоджуючись із цим вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив вирок скасувати та винести ухвалу, якою кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції зі стадії підготовчого засідання. Посилався, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, яке, хоч і не виходить за межі санкції ч.4 ст.185 КК України, проте за своїм розміром є явно несправедливим і невмотивованим унаслідок його суворості через однобічність і неповноту судового розгляду, оскільки судом у повній мірі не було з`ясовано даних про його особу. Зазначав, що вину не визнав, тому що в цей день він знаходився удома і крадіжки не вчиняв, а тільки реалізував золоті вироби. До того ж суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_8 ствердила про належність викрадених речей її матері, а не їй, тому вона не є потерпілою, а також, згідно з вимогами ст.60 ЦПК України, ОСОБА_8 не надала належних і допустимих доказів в обґрунтування своїх вимог по відшкодуванню їй завданої матеріальної і моральної шкоди. Водночас постановляючи вирок суд керувався, виключно, письмовими доказами та безпідставно при цьому двічі відмовив у задоволенні клопотання захисника про безпосередній допит ОСОБА_11 як свідка. Також посилався, що суд неправильно кваліфікував його дії за ч.4 ст.185 КК України, оскільки такі його дії підпадають під ознаки ч.1 ст.198 КК України як придбання, отримання, зберігання чи збут майна одержаного злочинним шляхом.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_10 уважає призначене ОСОБА_6 покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, яке, хоч і не виходить за межі санкції ч.4 ст.185 КК України, проте за своїм розміром є явно несправедливим і невмотивованим унаслідок його суворості, що є також наслідком однобічності і неповноти судового слідства, оскільки не було у повній мірі з`ясовано даних про особу засудженого. Указував, що ОСОБА_6 у судовому засіданні вину не визнав, оскільки крадіжку з будинку не вчиняв, бо в цей день перебував у себе вдома. Дійсним є той факт, що він познайомився з ОСОБА_11 , який попросив його реалізувати золото, на що ОСОБА_6 погодився, віддавши ОСОБА_11 35-40 тисяч гривень за нього, яке в подальшому реалізував. Посилався, що при спілкуванні з ОСОБА_11 , ОСОБА_6 попросив останнього при поїздці до м. Ужгорода забрати і його, де по дорозі їх зупинили працівники поліції, які допитували їх спочатку в м. Іршава, а потім у м. Хуст з приводу крадіжки у с. Велятино, де відпустивши їх, ОСОБА_6 через деякий час поїхав на заробітки до Чеської Республіки і по приїзду додому був затриманий. Місцевий суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_8 ствердила про належність викрадених речей її матері, а не їй, тому вона не є потерпілою, а тільки заявником, хоча згідно з вимогами ст.477 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого і тільки останньому відповідно до ст.55 КПК України може бути завдана кримінальним правопорушенням моральна, фізична чи майнова шкода. Звертав увагу захисник і на те, що постановляючи вирок суд керувався, виключно, письмовими доказами та безпідставно при цьому двічі відмовив у задоволенні клопотання захисту про безпосередній допит ОСОБА_11 як свідка. Також посилався, що суд неправильно кваліфікував злочинні дії ОСОБА_6 за ч.4 ст.185 КК України, оскільки такі його дії підпадають під ознаки ч.1 ст.198 КК України як придбання, отримання, зберігання чи збут майна одержаного злочинним шляхом. З огляду на це просив вирок суду скасувати та винести ухвалу, якою кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції зі стадії підготовчого засідання.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 просить також вирок суду скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд зі стадії підготовчого засідання. Посилався на неповноту судового розгляду внаслідок безпідставного відхилення судом клопотань про допит у суді ОСОБА_11 щодо обставин, які мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого вироку, оскільки суд послався лише на письмові докази. Указував на неналежність і недопустимість доказів, порушення судом верховенства права і права ОСОБА_6 на захист, оскільки письмові докази на які послався суд у вироку про винуватість ОСОБА_6 ані прямо, ані непрямо не підтверджують його крадіжку з будинку ОСОБА_8 . Ці документи підтверджують лише факт видачі грошей і речей ОСОБА_11 працівникам поліції та впізнання ланцюжка і кулона потерпілою, як належного їй і викраденого у неї майна. Протоколи у матеріалах не містять фактичних даних, які б підтверджували викрадення ОСОБА_6 майна з будинку потерпілої разом з ОСОБА_11 . Посилався захисник і на те, що суд визнав ОСОБА_6 винним лише на підставі одного доказу, а саме протоколу проведення слідчого експерименту від 29 серпня 2018 року, де ОСОБА_11 ствердив про цю крадіжку разом з ОСОБА_6 . За таких обставин ОСОБА_11 набув статусу свідка обвинувачення, свідчення якого покладено в основу вироку, а тому він мав бути допитаним судом, однак місцевий суд безпідставно відмовив у клопотаннях захисту про його безпосередній допит, що свідчить про неналежність доказу у вигляді його показань під час слідчого експерименту. Окрім цього зазначав апелянт, що судом незаконно та безпідставно визнано ОСОБА_8 потерпілою і цивільним позивачем в частині викрадення у неї грошових коштів і золотих виробів, оскільки в судовому засіданні вона ствердила, що не є власником цього майна, бо таким власником являється її матір, а тому всупереч вимогам статей 55, 61 КПК України ОСОБА_8 необґрунтовано визнано потерпілою та цивільним позивачем. Звертав увагу захисник і на те, що недоведеним є вид і розмір шкоди завданої цим кримінальним правопорушенням ОСОБА_8 , оскільки всупереч ст.91 КПК України не доведено належними і допустимими доказами, що матеріальні цінності, які суд визнав викраденими, дійсно знаходились у ОСОБА_8 та чи дійсно вони були дорогоцінним металом у вигляді золота. Водночас їх вартість повинна була бути визначена шляхом проведення відповідної товарознавчої експертизи.

У доповненнях до апеляційної скарги захисник-адвокат ОСОБА_7 просив обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту в період з 6:00 по 22:00 години.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подані апеляційні скарги і просили їх задовольнити, прокурора і представника потерпілої, які просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 підлягають задоволенню, апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_7 - частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статей 370, 371, 373, 374 КПК України судове рішення (вирок), який ухвалюється іменем України, є найважливішим актом правосуддя в кримінальних справах, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, у тому числі ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням, передбачених цим Кодексом, вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням у ньому належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. У мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Колегія суддів уважає, що при розгляді кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції ці вимоги закону в повній мірі не дотриманні з огляду на таке.

Положеннями ст.129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в надані ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, забезпечення обвинуваченому права на захист. Ці самі засади закріплені і в ст.7 КПК України.

Статтею 22 КПК України передбачено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Приписами ч.3 ст.23 КПК України констатовано, що сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Частиною 1 ст.20 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає, зокрема, у реалізації процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Положеннями пункту 1 ч.4 ст.42 КПК України констатовано, що обвинувачений має право брати участь під час судового розгляду у допиті свідків обвинувачення або вимагати їхнього допиту.
Відповідно до ст.8, ч.5 ст.9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, який у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з права людини.

Пунктом 1 та підпунктом «d» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який установить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, та кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права, як допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений управі поставити під сумнів показання свідка обвинувачення та він повинен мати ефективну можливість перевірити точність і достовірність показань свідка шляхом його допиту в усній формі у його присутності або під час надання показань свідком. Відповідно до правила «єдиного або вирішального доказу», якщо визнання вини обвинуваченого виключно або переважно ґрунтуються на показаннях свідків, яких обвинувачений не може допитати на будь-якій стадії провадження, його права на захист обмежуються неправомірно. У цьому контексті слово «вирішальний» слід розуміти вузько як таке, що вказує на доказ такої значущості або важливості, який, вірогідно, може стати вирішальним для результату справи /пункти 74, 75 Рішення ЄСПЛ (заява № 20963/08) від 30.01.2018 справа «Боєць проти України»/. За загальним правилом пункт 1 і підпункт «d» пункту 3 статті 6 Конвенції вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати показання свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше, тому вирок не може ґрунтуватись виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити /пункт 41 Рішення ЄСПЛ (заява № 3140/03) від 03.03.2011 справа «Жуковський проти України/.
У справі «Рудніченко проти України» (заява № 2775/07) від 11.07.2013 ЄСПЛ зауважив, що підпункт «d» пункту 3 ст. 6 Конвенції закріплює принцип, відповідно до якого перед тим, як обвинуваченого буде визнано винним, всі докази проти нього повинні бути представлені під час відкритого судового розгляду у його присутності з метою забезпечення змагальності доказів. Винятки з цього правила можливі, проте не можуть порушувати прав сторони захисту, які, як правило, передбачають, що обвинуваченому відповідним та належним чином повинна бути забезпечена можливість піддати сумнівам показання свідка та допитувати свідка, який свідчить проти нього, або безпосередньо під час дачі ним показань або пізніше на інших стадіях процесу.
Так, матеріалами кримінального провадження встановлено, що постановою про виділення матеріалів досудового розслідування від 29.08.2018 виділено з матеріалів кримінального провадження № 0000524 від 26.04.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, в окреме провадження матеріали відносно ОСОБА_6 (т.1 а.с.77-80).

Також із матеріалів цього провадження вбачається, що вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 08.05.2019 ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, який, згідно з цим вироком, за попередньою змовою з ОСОБА_6 25.04.2018 здійснили крадіжку належних потерпілій ОСОБА_8 грошових коштів та золотих виробів із будинку АДРЕСА_2 , чим спричинили останній матеріальну шкоду в розмірі 506 746 гривень (т.1 а.с.178-185).

Зважаючи на те, що під час проведення слідчого експерименту від 29.08.2018 за участі ОСОБА_11 , під час якого він розказав та показав яким чином він разом з ОСОБА_6 вчинили крадіжку грошових коштів та золотих виробів із зазначеного вище будинку, стороною захисту (адвокатом ОСОБА_10 ) суду двічі заявлялося клопотання про допит свідка ОСОБА_11 , які судом були відхилені (т.1 а.с.57, 215-216).

На переконання колегії суддів, відмовляючи стороні захисту у клопотанні про допит свідка сторони обвинувачення ОСОБА_11 , показання якого у контексті усталеної практики ЄСПЛ і в даному випадку згідно з матеріалами кримінального провадження є «вирішальним доказом», суд першої інстанції цим саме порушив гарантоване обвинуваченому ОСОБА_6 конвенційне, конституційне і процесуальне право на захист, оскільки у суду не було ніяких причин, не кажучи про поважні причини, для обмеження права сторони захисту домогтися допиту свідка обвинувачення ОСОБА_11 , показання якого вирішальним чином покладені в основу вироку.
Окрім того, на переконання апеляційного суду, місцевий суд порушив вимоги пункту 1 ст.6 Конвенції і положення ч.1 ст.20 КПК України щодо гарантування кожному права, зокрема, на розгляд безстороннім судом його справи з підстав того, що цим же суддею одноособово вже було 08.05.2019 винесено обвинувальний вирок відносно ОСОБА_11 , де він виразив своє судження щодо участі ОСОБА_6 , зазначивши, серед іншого, що вони діяли за попередньою змовою у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення. Обидва ці кримінальні провадження стосуються тих самих подій і означали оцінку тих самих доказів.

Наведене не свідчить про безсторонність суду у цьому кримінальному провадженні через зроблені головуючим суддею заздалегідь висновків щодо ОСОБА_6 про винуватість у вчиненні кримінального правопорушення за попередньою змовою з ОСОБА_11 ще у вироку суду від 08.05.2019.
Як убачається з оскаржуваного вироку, суд визнав доведеним формулювання обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення (крадіжки) за такими кваліфікуючими ознаками, як її вчинення за попередньою змовою з ОСОБА_11 , повторно та шляхом проникнення до будинку. Однак кваліфікувавши діяння ОСОБА_6 за ч.4 ст.185 КК України, суд при цьому констатував лише наявність у діяннях ОСОБА_6 однієї кваліфікуючої ознаки вчинення діяння у великих розмірах, яка у формулюванні доведеного судом обвинувачення ОСОБА_6 не зазначена. При цьому судом при кваліфікації його діяння не дано оцінки наявності чи відсутності інших кваліфікуючих ознак крадіжки, а саме: за попередньою змовою; повторно; шляхом проникнення до будинку. Окрім того, кваліфікувавши діяння ОСОБА_6 за ч.4 ст.185 КК України, як крадіжка вчинена у великих розмірах, суд першої інстанції не вмотивував висновок про те, на підставі чого прийшов до судження про заподіяння злочином матеріальної шкоди, яка є великим розміром викраденого. За таких обставин висновки суду, викладені у вироку, містять істотні суперечності, у зв`язку з чим вирок уважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження (п.4 ч.1 ст.411 КПК України).
Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 , суд не в повній мірі з`ясував підстав для його задоволення та недостатньо врахував вимоги ст.128, ч.1 ст.129 КПК України, а також положення ст.175, ч.5 ст.177 ЦПК України, зокрема про те, що: форма і зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам установленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства /ч.4 ст.128 КПК України/; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги повинні містити зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини, перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви чи зазначення доказів /пункти 5, 8 ч.3 ст.175 ЦПК України/; позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, якими підтверджуються обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги /ч.5 ст.177 ЦПК України/.
На переконання колегії суддів, вирішуючи цивільний позов, місцевий суд не перевірив у достатній мірі належність, допустимість, достовірність і достатність доказів про те, що саме потерпіла ОСОБА_8 є власником цих викрадених золотих виробів, а також їхню кількість, вагу і дійсну вартість та чи взагалі такі вироби знаходилися в неї відповідно до підтверджуючих документів.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що за наведених вище обставин вирок суду не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому на підставі статей 409, 410, 411, 412 КПК України підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження й істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, та призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, оскільки апеляційний суд позбавлений можливості усунути зазначені вище порушення суду першої інстанції.
В апеляційній інстанції ні сторона захисту, ні обвинувачення не заявляли клопотань про дослідження доказів, тому апеляційний суд керуючись принципами диспозитивності та змагальності позбавлений можливості усунути допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону.
При оцінці доводів апеляційних скарг та прийнятті рішення, колегія суддів зазначає, що саме сторона обвинувачення поза розумним сумнівом, з дотриманням наведених вище положень Конвенції та КПК України, повинна довести винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Оскільки підставами для скасування вироку є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, тому колегія суддів позбавлена можливості перевірити решту доводів апеляційних скарг, у тому числі щодо призначеного покарання. Такі доводи підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.
Водночас відповідно до вимог статей 176-178, 181, 194 КПК України щодо наявності обґрунтованої підозри відносно ОСОБА_6 , наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та оцінюючи в сукупності обставини, які враховуються при обранні запобіжного заходу, колегія суддів уважає за необхідне обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту без застосування електронного засобу контролю та покласти на нього обв`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, зареєстрований чи перебуває без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілою у цьому кримінальному провадженні; здати до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну. Саме такий вид запобіжного заходу, на думку колегії суддів, забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.
Установити строк дії ухвали в частині обраного обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу до 10 березня 2020 року.
З урахуванням наведеного, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 підлягають задоволенню, апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 - частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в іншому складі.
Керуючись статтями 176-178, 181, 194, 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 задовольнити, апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 5 вересня 2019 року щодо ОСОБА_6 про обвинувачення за ч.4 ст.185 КК України скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.
Обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту без застосування електронного засобу контролю.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, зареєстрований чи перебуває без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілою у цьому кримінальному провадженні; здати до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися у житло, під арештом у якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень із питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.
Обвинуваченого ОСОБА_6 негайно доставити до місця проживання в АДРЕСА_1 .
Установити строк дії ухвали в частині обраного обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу до 10 березня 2020 року.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Копію ухвали направити для виконання керівнику Тячівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області та повідомити про прийняте рішення УВП № 9 Закарпатської області.
Судді: