Номер провадження: 11-кп/813/1091/20
Номер справи місцевого суду: 504/4360/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.12.2019 р. в рамках підготовчого судового розгляду кримінального провадження №0001621, внесеного до ЄРДР 24.10.2018 року, якою відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Джакси, Джаксинського району, Циліноградської області, Республіки Казахстан, громадянина України, одруженого, маючого вищу освіту, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 07.10.2010 р. Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 3 ст. 187 КК України до позбавлення волі строком 7 років, звільненого 29.02.2016 р. по відбуттю строку покарання,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора Комінтернівської міської прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України в рамках розгляду кримінального провадження №0001621, внесеного до ЄРДР 24.10.2018 року застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.02.2020 року з визначенням застави в розмірі 42040 грн., що становить двадцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Мотивуюче своє рішення, суд першої інстанції, зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, раніше судимий, врахував відсутність стійких соціальних зв`язків, тяжкість і суспільну небезпеку, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Для запобігання ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, з метою виключення спроб переховуватися від правосуддя, а також вчиненню інших кримінальних правопорушень, суд вважає неможливим застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу та прийшов до висновку щодо необхідності обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому суд вважає необхідним застосувати до обвинуваченого заставу, в разі внесення якої ОСОБА_7 може бути звільнений з-під варти.
Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що не погоджується із оскаржуваною ухвалою з підстави того, що:
- він був незаконно затриманий працівниками поліції та утримувався у відділені поліції дві доби;
- прокурором ОСОБА_6 та іншими співробітниками поліції на нього вчинявся психологічний та моральний тиск;
- обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України не визнав.
Посилаючись на викладене, обвинувачений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний йому захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою
У судове засідання захисник ОСОБА_8 не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, проте надіслала клопотання про розгляд апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 без її участі.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З огляду на що, Рішенням Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, а ухвала Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.12.2019 р. підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувального акту, на розгляді в Комінтернівському районному суду Одеської області знаходиться кримінальне провадження №0001621, внесене до ЄРДР 24.10.2018 р. за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.12.2019 р., на виконання Рішення будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особам обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Проте, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, який скоєний повторно, умисно, з корисливих мотивів, а також можливої міри покарання, яка може йому бути призначена у разі визнання його винним (у вигляді позбавлення волі на строк до 6 років), колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ризик переховування обвинуваченого від суду є таким, що продовжує існувати. При цьому, зазначений ризик обґрунтований судом першої інстанції під час розгляду питання щодо доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому не лише тяжкістю можливої міри покарання, а й тим, що ОСОБА_7 не має на утриманні неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, будь-які відомості, які б свідчили про його активну громадську або суспільну діяльність, матеріали провадження не містять, тобто у нього відсутні міцні соціальні зв`язки.

Окрім того, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущення, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

Тому доводи обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу не визнання ним своєї вини є його правом передбаченим КПК України та не може свідчити про відсутність обґрунтованості пред`явленого обвинувачення або доказів вчинення кримінального правопорушення.

Беручи до уваги особистість обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_7 раніше судимий за корисливий злочин, та на теперішній час знову обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність доходу, колегія суддів, приходить до переконання про наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме що обвинувачений може вчинити інші кримінальні правопорушення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинуваченим ОСОБА_7 було подано заяву до прокуратури Одеської області, щодо можливого вчинення кримінального правопорушення окремими співробітниками Лиманського ВП ГУНП в Одеській області, та дана заява була розглянута і останньому надано відповідь начальником відділу прокуратури Одеської області про відсутність в ній фактів вчинення співробітниками Лиманського ВП злочинів, передбачених діючим КК України.

Отже, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 з даного приводу не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчиненого злочину, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на даний час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Таким чином, доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про наявність підстав для його звільнення, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на беззаперечних доказах.

Зважаючи на те, що обвинуваченим ОСОБА_7 не ставилось питання щодо розміру визначеної судом першої інстанції застави, як альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів вважає, що такий розмір застави є помірним та в повній мірі зможе забезпечити виконання покладених на обвинуваченого обов`язків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.12.2019 р., якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.02.2020 р. з визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4