Номер провадження: 11-кп/813/876/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

цивільного позивача ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду м.Одеси від 26 липня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000524 від 20 травня 2017 року, відносно

ОСОБА_8 , що народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянки України, з вищою освітою, одруженої, має на утриманні малолітню дитину та чоловіка інваліда II групи, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених
обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Малиновського районного суду м.Одеси від 26 липня 2019 року ОСОБА_8 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та їй призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 була звільнена від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки та з покладенням на неї обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, ч.1 ст.76 КК України.

На підставі п.«В» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року ОСОБА_8 звільнена від відбування покарання у виді обмеження волі на певний строк та від інших покарань не пов`язаних з обмеженням волі.

Вирішено питання стосовно речових доказів, процесуальних витрат та з цивільними позовами потерпілих та прокурора.
Оскаржуваним вироком встановлено, 19 травня 2017 року приблизно о 20 годині 20 хвилин водій ОСОБА_8 , керуючи власним, технічно справним автомобілем «DAEWOO NUBIRA» д.н. НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині вулиці М`ясоїдівська з боку вулиці Прохорівська в напрямку вулиці Розумовська в м. Одесі, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по дві смуги руху у протилежних напрямках, що позначені відповідною дорожньою розміткою, у лівій смузі свого напрямку руху, наближаючись до регульованого перехрестя із вулицею Комітетська, вирішила виконати поворот ліворуч у напрямку вулиці Картамишевська.
Так, водій ОСОБА_8 рухаючись на дозволений сигнал світлофору, із увімкненим покажчиком лівого повороту, виїхала на перехрестя, де зупинилася на своїй половині проїзної частини та пропустила кілька невстановлених під час досудового слідства транспортних засобів, які рухалися у зустрічному напрямку. Перед початком відновлення руху, в порушення вимог пунктів 2.3 б, 10.1, 16.6 «Правил дорожнього руху», ОСОБА_8 вкрай уважною не була, не переконалась, що її маневр - поворот ліворуч буде безпечним і не створить небезпеки для інших учасників дорожнього руху, зі швидкістю близько 10 км/год виїхала на зустрічну половину проїзної частини, де не надала дорогу транспортному засобу, що рухався у зустрічному напрямку та допустила зіткнення правою бічною частиною керованого нею автомобіля із передньою частиною мотоциклу «YAMAHA RJ 07» д.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався у зустрічному напрямку, з боку вулиці Розумовська у напрямку вулиці Прохорівська, у лівій смузі свого напрямку руху, зі швидкістю близько 60 км/год і перетинав перехрестя у прямому напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водієві ОСОБА_10 спричиненні тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб,
які їх подали.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуваний вирок в частині задоволення цивільних позовів потерпілого ОСОБА_10 та цивільного позивача ОСОБА_12 та ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 обґрунтувала тим, що її цивільно-правова відповідальність застрахована в страховій компанії «ТАС», а отже при вирішенні спору з приводу відшкодування шкоди, спричиненої в результаті ДТП та стягнення її з винуватої особи, яка застрахувала свою відповідальність, слід застосовувати норми статей 979-999 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Під час підготовчого судового засідання обвинуваченою було заявлено клопотання про залучення до участі у справі страхової компанії «ТАС» для встановлення факту страхового випадку та встановлення обставин розповсюдження умов договору страхування на правовідносини, що виникли. Проте, суд безпідставно відмовив у задоволенні вказаного клопотання, внаслідок чого суд, всупереч вимог закону, стягнув матеріальні збитки з ОСОБА_8 , а не з страхової компанії.

Крім того, суд стягнув витрати на лікування ОСОБА_10 в КУ «Міська клінічна лікарня №11 м.Одеси» та у КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» в розмірі 24 124 грн. 83 коп. Разом з тим, суд задовольнив цивільний позов прокурора в інтересах КУ «Міська клінічна лікарня №11 м.Одеси» в сумі 803 грн. 43 коп. та КУ «Одеська області клінічна лікарня» в сумі 8668 грн. 39 коп.

ОСОБА_8 зазначила, що таким чином з неї двічі була стягнута сума на лікування потерпілого ОСОБА_10 .

Прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просла вирок суду скасувати частково, у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді арешту строком на 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Крім того, а підставі п.«В» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року просила звільнити ОСОБА_8 від відбування основного і додаткового покарання.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що судом першої інстанції не було враховано, що обвинувачена ОСОБА_8 має на утриманні малолітню дитину 2012 року народження, а приписами ч.3 ст.61 КК України передбачено, що обмеження волі не застосовується до жінок, що мають дітей віком до 14 років.

До початку апеляційного розгляду цивільний позивач ОСОБА_12 та потерпілий ОСОБА_10 подали заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 , в яких просили відмовити в задоволенні її апеляційної скарги та залишити оскаржений вирок суду першої інстанції без змін.

Правові позиції інших учасників апеляційного розгляду.

В судовому засіданні апеляційного суду:

прокурор ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої;

обвинувачена ОСОБА_8 підтримала свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора;

потерпілий ОСОБА_10 , представник потерпілого ОСОБА_11 та цивільний позивач ОСОБА_12 заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої та просили залишити оскаржений вирок без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Згідно з ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 повністю визнала себе винуватою у вчиненні інкримінованого їй злочину, у зв`язку з чим, суд, враховуючи положення ч.3 ст.349 КПК України, обґрунтовано обмежився допитом обвинуваченої, потерпілого ОСОБА_10 та дослідженням доказів, які характеризують особу ОСОБА_8 , визнавши недоцільним дослідження інших доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

Дії обвинуваченої ОСОБА_8 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

З резолютивної частини оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України було призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 було звільнено від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням строком на 2 роки.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що обвинувачена ОСОБА_8 має на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відповідно до положень ч.3 ст.61 КК України обмеження волі не застосовується до жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років.

Таким чином, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі всупереч вимогам ч.3 ст.61 КК України, в якій міститься пряма заборона призначати таке покарання жінкам, що мають дітей віком до 14 років.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції був неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, а саме при призначенні покарання суд застосував закон, який не підлягає застосуванню, що у відповідності до п.4) ч.1 ст.409, п.2) ч.1 ст.413 КК України є підставою для скасування оскаржуваного вироку в частині призначення покарання.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою в частині неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність. В свою чергу апеляційний суд визнає необґрунтованими вимоги прокурора щодо необхідності призначення покарання ОСОБА_8 у виді арешту в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.286 КК України, оскільки, враховуючи положення п.3 ч.1 ст.65 КК України, вважає покарання у виді арешту в такому розмірі занадто суворим.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.286 КК України апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченої, її вік та соціальне положення, характер та обставини вчиненого злочину, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В якості обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 апеляційний суд враховує вчинення злочину вперше, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також знаходження на утриманні у ОСОБА_13 малолітньої дитини ОСОБА_14 та чоловіка ОСОБА_15 інваліда ІІ-ї групи.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченої під час апеляційного розгляду встановлені не були.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання у виді арешту на певний строк, в межах санкції ч.1 ст.286 КК України. Саме таке покарання, на переконання апеляційного суду, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення нею нових злочинів, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої.

Разом з тим, санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає можливість застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 своєї постанови №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначив, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначити обвинуваченій додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, оскільки ОСОБА_8 допустила грубе порушення правил дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В свою чергу положеннями ст.85 КК України передбачено, що засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань на підставі закону про амністію або акта про помилування.

Частиною 1 ст.86 КК України передбачено, що амністія оголошується Законом України відносно певної категорії осіб.

Законом України «Про застосування амністії в Україні» (далі - Закону) регулюються умови та порядок звільнення осіб від відбування покарання.

Так, відповідно до ст.1 Закону амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та цього Закону.

Амністія не застосовується до осіб, визначених статтею 4 цього Закону.

Згідно із статтею 5 Закону дія закону про амністію поширюється на злочини, вчинені до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання законом про амністію чинності.

Відповідно до статті 6 Закону особи, на яких поширюється дія закону про амністію, можуть бути звільнені від відбування як основного, так і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, в частині вироку, яка не була виконана на день набрання чинності законом про амністію.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їхніх захисників чи законних представників.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_8 є матір`ю неповнолітньої дитини ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.к.п.62).

Злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України, за який оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнана винуватою відноситься до злочинів середньої тяжкості.

Пунктом «В» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років..., визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили.

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_8 підпадає під дію пункту «В» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та підлягає звільненню від відбування основного і додаткового покарань, призначених їй за даним вироком Одеського апеляційного суду.

При цьому, апеляційним судом не встановлено будь-яких обставин, передбачених ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», які б виключали можливість застосування до ОСОБА_8 амністії.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п.4) ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.2) ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою, а тому вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 підлягає частковому скасуванню в частині призначення покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, з ухваленням в цій частині нового вироку.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду міста Одеси від 26 липня 2019 року в частині рішення суд першої інстанції за результатами розгляду цивільних позовів потерпілого ОСОБА_10 та цивільного позивача ОСОБА_12 , апеляційним судом постановлена окрема від даного вироку ухвала.

Керуючись статтями 374-376, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, 532 КПК України, Законом України «Про амністію у 2016 році», апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 частково задовольнити.

Вирок Малиновського районного суду міста Одеси від 26 липня 2019 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та на підставі п.«В» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року її звільнено від відбування покарання у виді обмеження волі на певний строк та від інших покарань не пов`язаних з обмеженням волі скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді арешту на строк 4 (чотири) місяці з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі пункту «В» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року звільнити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від відбування основного та додаткового покарань призначених за даним вироком.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженій та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4