Номер провадження: 11-сс/813/2005/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0004176, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.08.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2019 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 , та накладено арешт на транспортний засіб «Toyota Corolla», р/н НОМЕР_1 , 2012 року випуску, чорного кольору із забороною відчуження, користування та розпорядження, яким користується ОСОБА_9 .
Рішення слідчого судді мотивоване тим, що вказаний транспортний засіб має значення речових доказів та відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді,представник власника майна адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2019 року, просить її скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що слідчий суддя залишив без уваги те, що автомобіль не визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, на момент постановлення оскаржуваної ухвали автомобіль не оглянуто, не описано та не було тимчасово вилучено. Зазначає, що слідчий суддя залишив поза увагою те, що ОСОБА_5 , яка є власницею автомобілю, не є підозрюваною у кримінальному провадженні, тому вважає, що арешт накладено на майно сторонньої особи.

Учасники апеляційного провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, однак до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, відповідно до яких неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників апеляційного розгляду та, відповідно до ч.4 ст.107 КПК України, не здійснювати технічну фіксацію судового провадження.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

У відповідності до положень ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.

Так, згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено правові підстави, тобто законні підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна. Вказана норма узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Таким чином, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посилання на норму закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя не дотримався вищевказаних вимог Закону та практики ЄСПЛ, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на тимчасово вилучене майно у рамках зазначеного кримінального провадження.

Відповідно до матеріалів провадження органами досудового розслідування 06.08.2019 року за заявою ОСОБА_10 про вимагання у нього групою осіб грошових коштів із погрозою вбивством та тілесних ушкоджень, внесено відомості до ЄРДР у кримінальному провадженні №0004176, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.
Під час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні було встановлено, що один з фігурантів справи ОСОБА_9 здійснював вимагання грошових коштів, перебуваючи за кермом автомобіля «Toyota Corolla», р/н НОМЕР_1 , який, як встановлено на підставі ст. 40 КПК України, належить його матері ОСОБА_5 .
В клопотанні про накладення арешту на майно слідчий послався на те, що вищевказаний транспортний засіб є речовим доказом у даному кримінальному провадженні. При цьому, матеріали провадження не містять жодних даних про огляд та вилучення вищевказаного автомобіля, а також визнання такого майна речовим доказом.
В апеляційній скарзі представником власника майна зазначено, що автомобіль належить ОСОБА_5 на праві власності, що підтверджується наданою копією свідоцтва про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу № НОМЕР_2 від 24.05.2017 року, відповідно до якого власником арештованого автомобілю є ОСОБА_5 .
Апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що слідчий суддя під час розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно, не звернув уваги на те, що в порушення вимог ч. 2 ст. 171 КПК України, до клопотання не було долучено документи, які б підтверджували право власності на вказаний автомобіль.
Крім того, в матеріалах відсутні дані про оголошення ОСОБА_5 підозри у даному кримінальному провадженні.
Також санкція ч. 2 ст. 189 КК України не передбачає конфіскацію майна як виду покарання.
Таким чином, клопотання слідчого не містить належного обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, в зв`язку з чим апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого слідчим суддею рішення про накладення арешту на зазначений автомобіль, який обмежився лише зазначенням викладених в клопотанні слідчого обставин та посиланням на норми КПК України, належним чином не мотивувавши та не обґрунтувавши прийняте рішення. При цьому, слідчий суддя застосував найбільш обтяжливий спосіб обмеження права власності, що виразився у забороні відчуження, користування та розпорядження транспортним засобом, яким користується ОСОБА_9 на законних підставах.
Враховуючи наведене та аналізуючи зміст клопотання слідчого та ухвали слідчого судді апеляційний суд прийшов до висновку, що у зазначених процесуальних документах не дотримані вимоги норм кримінального процесуального закону, та не доведено, що вилучений транспортний засіб є речовим доказом у кримінальному провадженні.

Висновки апеляційного суду.
Приймаючи до уваги встановлені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого слідчим суддею рішення про накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргупредставника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0004176, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.08.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 , якою накладено арешт на транспортний засіб «Toyota Corolla», р/н НОМЕР_1 , 2012 року випуску, чорного кольору із забороною відчуження, користування та розпоряджання, яким користується ОСОБА_9 .
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4