Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
24 грудня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

За участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000553 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною середньою освітою, на утриманні шестеро малолітніх дітей, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 березня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнений від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком в три роки з покладенням обов`язків повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи та періодично з`являтися для реєстрації.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироку законної сили залишено попередній домашній арешт.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі та скасовано арешт на автомобіль FORD-MONDEO р.н. НОМЕР_1 Республіки Польща, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2018 року.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 2288 грн процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 12 грудня 2018 року близько 04.50 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки FORD-MONDEO реєстраційний номер НОМЕР_1 Республіки Польща, рухаючись по автодорозі сполученням Павлівка-Володимир-Волинський зі сторони с. Павлівка Іваничівського району Волинської області в напрямку м. Володимир-Волинський, навпроти зупинки громадського транспорту, що знаходиться на відстані 4 км від с. Зимне Володимир-Волинського району, в порушення вимог п. 2.3, п. 12.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, і не врахувавши стану транспортного засобу та не впоравшись з керуванням, допустив виїзд транспортного засобу на зустрічну смугу руху з подальшим виїздом на ліве узбіччя та кювет, де відбулося перекидання автомобіля.

У результаті ДТП пасажир автомобіля ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненому кримінальному правопорушенні та правильності кваліфікації його дій, покликається на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність і безпідставність застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України, що, на думку апелянта, призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачено. Прокурор вважає, що досягнення мети покарання у даному випадку можливе лише у разі призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі. Також прокурор зазначає, що, визнавши ОСОБА_5 винним у вчиненому злочині, суд на порушення вимог ч. 4 ст. 374 КК України у резолютивній частині вироку не вказав про початок строку відбування покарання, у зв`язку з чим просить скасувати вирок і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
В запереченні на апеляційну скаргу захисник-адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду залишити без зміни, як законний та вмотивований, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. В обґрунтування своїх доводів покликається на те, що судом першої інстанції належним чином враховано ряд пом`якшуючих покарання обставин та індивідуальні характеризуючі дані про особу обвинуваченого, який виховує шестеро малолітніх дітей, матірю яких була ОСОБА_8 , а призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам закону.

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився. Із лікарського свідоцтва про смерть № 49, виданого Володимир-Волинським міжрайонним відділенням Волинського обласного бюро СМЕ, слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено. Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, доводи захисника-адвоката ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_5 щодо залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які за згодою учасників судового провадження, відповідно до положень ст. 349 КПК України, не досліджувалися, і яким дана правильна юридична оцінка, що не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Із змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

При апеляційному розгляді прокурор зазначив, що скоєний ОСОБА_5 злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, і віднесений, згідно ст. 12 КК України, до тяжкого злочину, вчинений обвинуваченим з необережності, а матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних щодо негативних характеристик особи ОСОБА_5 , який повністю визнав свою вину у вчиненому, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.
Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якість призначеного ОСОБА_5 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого на підставі ст.75 КК України покарання з випробуванням не можуть вважатися обґрунтованими.

Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_5 покарання, суд врахував тяжкість вчиненого ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, дані про особу винного, який в силу ст. 89 КК України є не судимим, позитивно характеризується за місцем проживання, щире розкаяння у вчиненому і активне сприяння в розкриттю злочину і призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України - п`ять років позбавлення волі, яке не є нижчим від найнижчої межі, встановленої в межах санкції даної статті, і не є мінімальним у межах санкції вказаної норми.

Разом з тим, зваживши на обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння в розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди на досудовому розслідуванні, що, згідно технічного запису перебігу судового розгляду провадження в суді першої інстанції, підтвердив потерпілий ОСОБА_8 , який будь-яких матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого внаслідок відшкодування шкоди не має, і просив не позбавляти його волі, оскільки саме ОСОБА_5 виховує і утримує шестеро їхніх із загиблою донькою малолітніх дітей 2010, 2011, 2013, 2014, 2016 та 2018 року народження, що підтверджується довідкою Мокрецької С/Ради Турійського району Волинської області ( а.с. 100), і не заперечується прокурором при апеляційному розгляді, є батьком цих дітей з належним виконанням своїх батьківських обов`язків, що підтверджено рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22.11.2019 року, а також другорядну роль кари, як мети покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком в три роки, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Таке покарання, на переконання колії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи, що вбачається із рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України.

При цьому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції враховано і практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладену в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вирок законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 березня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду учасниками судового провадження протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3