провадження №: 1-кс/752/2229/20
У Х В А Л А
01.06.2020 року слідчий суддя Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання представника - адвоката ОСОБА_3 в інтересах власника майна ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0004913, відомості щодо якого 08.06.2019 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, про скасування арешту, -

ВСТАНОВИВ:
В провадження слідчого судді надійшло вказане клопотання, в якому адвокат просить скасувати арешт з майна, накладений на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24.01.2020 (справа № 752/12612/19; провадження №1-кс/752/1074/20), у кримінальному провадженні №0004913, відомості щодо якого 08.06.2019 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, а саме з автомобіля марки «Lexus», модель «NX 300H», чорного кольору, р.н. НОМЕР_1 ; свідоцтва про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу; ключа від автомобіля, який належить ОСОБА_4 .

В обґрунтування поданого клопотання представник власника майна зазначила, що у провадженні слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві перебуває вказане кримінальне провадження, в рамках якого було накладено арешт на вищевказане майно. При цьому у вказаному кримінальному провадженні відпала потреба у накладеному арешті, оскільки після накладення арешту було зібрано докази, які підтверджують непричетність власника майна до вчиненого кримінального правопорушення, а підозру вручено особі, яка не має жодного відношення до власника майна. Крім того, після накладення арешту представники органу досудового розслідування не проводили з арештованим транспортним засобом жодних слідчих чи процесуальних дій, а тому вказаний транспортний засіб не можливо визнати речовим доказом, оскільки в силу ст. 98 КПК України не містить будь-яких даних про обставини вчиненого кримінального правопорушення. Також, наявність арешту завдає збитків власнику майна.

В судове засідання прокурор та слідчий не з`явились, про дату, час та місце розгляду клопотання повідомлялись належним чином, будь-яких заяв про розгляд клопотання за їх відсутність до слідчого судді не надходило.

Власник майна та його представник не з`явився, про дату, час та місце розгляду клопотання повідомлялись належним чином. Однак, власником майна подана заява про розгляд клопотання за його відсутність.

Слідчий суддя вважає, з метою недопущення поширення та розповсюдження на території України, у тому числі м. Києва гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, провести розгляд вказаного клопотання за відсутності сторін кримінального провадження.
Вивчивши клопотання та додані до нього копії документи, а також матеріали клопотання, на підставі яких накладено арешт майна, слідчий суддя вважає необхідним задовольнити клопотання, виходячи з наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України встановлено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2020, задоволено клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_5 та накладено арешт на майно, у тому числі на вищевказаний транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію та ключі, які були вилучені під час обшуку.

У вказаному кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 спільно з невстановленими слідством особами, діючи за попередньою змовою групою осіб, умисно, з корисливих мотивів, вчиняють незаконні заволодіння транспортних засобів та причетні до вчинення вищевказаного кримінального правопорушення та інших злочинів, пов`язаних із незаконним заволодінням транспортних засобів.

В рамках цього кримінального провадження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

Із фабули вказаного кримінального провадження не вбачається будь-яких достовірних даних про те, що ОСОБА_7 та/чи ОСОБА_6 вчиняли інкриміновані їм дії за допомогою вказаного транспортного засобу. При цьому, із фабули взагалі не вбачається будь-яких даних про те, що вказаний транспортний засіб чи його власник причетний до вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Постановою слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_5 від 20.01.2020, вищезазначений транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію та ключ, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Накладаючи арешт на майно, слідчий суддя у своїй ухвалі зазначив, що арешт накладається з метою забезпечення збереження майна, оскільки існує можливість приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, використання, перетворення, передачі цього майна.

Однак, під час розгляд вказаного клопотання, слідчим судом встановлено, що вказаний транспортний засіб використовувався виключно його власником для своїх соціальних потреб і жодним чином не причетний до вчинення кримінального правопорушення, що свідчить про відсутність ризиків приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, використання, перетворення, передачі цього майна.

Крім того, слідчий суддя вважає вищевказану постанову такою, що прямо порушує засади кримінального провадження визначені п. п. 1, 2, 9 ч. 1 ст. 7 КПК України (верховенство права, законність, недоторканість права власності) і свідчить про зловживання слідчим своїм службовим становищем та відсутність належного процесуального керівництва з боку прокурора.

В матеріалах, на підставі яких прийнято судове рішення про накладення арешту на вищезазначене майно, відсутні належні та допустимі докази, в силу ст.ст. 85, 86 КПК України, про те, що вищевказане майно може бути об`єктом кримінально протиправних дій чи набуте кримінально протиправним шляхом або отримане внаслідок вчинення будь-якого кримінального правопорушення.

З огляду на вищевикладене, слідчий суддя вважає, що транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію та ключ, на яке слідчий просив накласти арешт, в конкретному кримінальному провадженні не відповідає критеріям визначеними статтею 98 КПК України, а тому не може бути речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Згідно узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження (від 07.02.2014 року), визначено, що відносно осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про накладення арешту на їх майно.

Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.

З огляду на викладене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Отже, слідчий суддя приходить до висновку про те, що у подальшому арешті майна відпала потреба, оскільки власник вказаного транспортного засобу не є підозрюваним або обвинуваченим у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення, процесуальні та слідчі дії з транспортним засобом не проводяться, подальший арешт майна є неспівмірним втручанням у право власності ОСОБА_4 .. Водночас не доведено подальшу необхідність в арешті майна та не спростовано доводи представника власника майна щодо необхідності у скасуванні арешту.

Окрім цього, слід зазначити, що відповідно до п. 2 ч. 3. ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Отже, процесуальний закон чітко визначає підстави для застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком слідчого довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який слідчий зазначав у своєму клопотанні.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Згідно Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24.03.2005 по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-И). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (наприклад, рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series А N 98).

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про задоволення клопотання про скасування арешту майна.

Керуючись ст.ст. 174, 372 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання представника - адвоката ОСОБА_3 в інтересах власника майна ОСОБА_4 про скасування арешту - задовольнити.

Скасувати арешт та всі заборони у виді користування та розпорядження, у кримінальному провадженні №0004913, відомості щодо якого 08.06.2019 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, накладені ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2020, у справі № 752/12612/19 (провадження № 1-кс/752/1074/20), а саме з транспортного засобу - автомобіля марки «Lexus», модель «NX 300H», чорного кольору, р.н. НОМЕР_1 ; свідоцтва про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу; ключа від автомобіля, який належить ОСОБА_4 .

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню, незалежно від часу складання повного тексту.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання слідчим суддею та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1