ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року

м. Київ
справа № 686/20328/18
провадження № 51-2335км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000351, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кудринці Хмельницького району, жителя м. Хмельницького, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК),

за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 листопада 2018 року та вирок Хмельницького апеляційного суду від 3 квітня 2019 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 листопада 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Хмельницький апеляційний суд 3 квітня 2019 року скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 у частині призначення покарання і ухвалив новий вирок, яким призначив йому за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді 7 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 11 травня 2018 року близько 12:50, не володіючи посвідченням водія, не маючи навиків керування транспортним засобом, порушуючи п. 2.1 Правил дорожнього руху (далі ПДР), сів за кермо мотоцикла «Сіzeta 350», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , без бокового причепа та на порушення вимог п.п. «а» п. 2.9 ПДР, керуючим цим мотоциклом у стані алкогольного сп`яніння, здійснюючи всупереч п.п. «г» п. 2.3 ПДР перевезення пасажира ОСОБА_6 без мотошолома, рухаючись по польовій дорозі в напрямку від села Немиченці до села Кудринці Хмельницького району зі швидкістю близько 60 км/год, на порушення п. 12.1, п.п. «б» п. 2.3 ПДР проявив неуважність, не обрав з урахуванням дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, та стану транспортного засобу в межах установленої безпечної швидкості руху, щоб мати змогу контролювати його рух та безпечно керувати ним і в районі між електроопорами №148-149 допустив падіння вказаного мотоцикла лівою стороною на дорожнє покриття.
Унаслідок цього пасажир мотоцикла ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді:
- саден у лівій та правій надлопаткових ділянках, садна та крововиливів в м`яких тканинах крижової ділянки, садна на зовнішній поверхні правого плечового суглоба, садна на тильній поверхні лівої кисті, які відносяться до категорії легких;
- перелому склепіння та основи черепа, забоїв лобних та скроневих часток головного мозку, лівобічної субдуральної гематоми, субарахноїдальних крововиливів півкуль мозочка, садна та крововиливу в м`яких тканинах потиличної ділянки голови, які відносяться до категорії тяжких, що небезпечні для життя в момент заподіяння і від отримання яких ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 о 14:45 в Хмельницькій обласній клінічній лікарні.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить змінити вироки судів першої та апеляційної інстанцій, призначивши йому покарання у межах нижньої межі санкції ч. 2 ст. 286 КК.
На обґрунтування своїх доводів указує на те, що:
- апеляційний суд не правильно зазначив у вироку про те, що він фактично не визнав вини в інкримінованому йому злочині й легковажно ставиться до того, що внаслідок його винних дій було вчинено тяжкий злочин;
- вважає, що він щиро розкаюється у вчиненому кримінальному правопорушенні, оскільки давав послідовні показання, щиро зізнався, що їхав за кермом і не справився з керуванням, внаслідок чого допустив падіння мотоцикла;
- суд безпідставно взяв до уваги показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , оскільки ці свідки не вказали, що напої, які він вживав, були саме спиртними, і їх показання спростовуються показаннями свідка ОСОБА_10 ;
- безпідставним є посилання суду на те, що факт вживання ним алкоголю підтверджується висновком судово-токсикологічної експертизи, оскільки кров у нього відбирали через 8 годин після ДТП;
- з урахуванням судової практики суд першої інстанції безпідставно врахував при призначенні покарання обставину вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння як таку, що обтяжує покарання, оскільки вона увійшла в об`єктивну сторону складу злочину фактично як кваліфікуюча ознака;
- при призначенні покарання суди не врахували, що він є особою молодого віку, має постійне місце проживання, працює неофіційно, але має постійний стабільний заробіток і готовий відшкодовувати цивільний позов, якщо він в подальшому буде заявлений, ним частково через рідних було відшкодовано кошти в розмірі 4000 грн;
- з огляду на судову доповідь органу пробації про середній ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення покарання, призначені йому судами першої та апеляційної інстанцій у виді позбавлення волі на строк 5 і 7 років відповідно, є занадто суворими.

Позиції учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги не надійшло.
У судовому засіданні засуджений вимоги касаційної скарги підтримав, а потерпіла та прокурор вважали вирок суду апеляційної інстанції законним і просили залишити його без зміни.

Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи засудженого щодо істотного порушення кримінального процесуального закону та щодо суворості покарання, яке йому призначено, є необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, про що свідчить нижченаведене.
Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, призначаючи покарання, послався у вироку на те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, визнавши це пом`якшуючою покарання обставиною, злочин вчинив з необережності, позитивно характеризується.

Також суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 :
- вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого настала смерть людини;
- у вчиненому не розкаявся;
- скоїв злочин у стані алкогольного сп`яніння, що визнано обтяжуючою покарання обставиною;
- особисто взагалі не відшкодував заподіяну потерпілій матеріальну та моральну шкоду, не відвідував ОСОБА_6 , коли той перебував у лікарні, не відшкодував витрат на його лікування і навіть не цікавився станом здоров`я потерпілого.
Суд першої інстанції вказав і на думку потерпілої, яка наполягала на призначенні найсуворішого покарання, та призначив ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, ближче до найнижчої у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Апеляційний суд, розглядаючи провадження в апеляційному порядку за апеляційними скаргами обвинуваченого та потерпілої, дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив наявні у провадженні вищевказані обставини, які впливають на розмір призначеного покарання, однак не надав їм належної оцінки.
Крім того, апеляційний суд установив, що суд першої інстанції при визнанні обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , притягнення його до кримінальної відповідальності вперше, не навів мотивів на обґрунтування цього. Тому апеляційний суд, не вбачаючи підстав для визнання цієї обставини пом`якшуючою, виключив її, врахувавши відсутність попередніх судимостей як дані, що характеризують особу обвинуваченого.
Ураховуючи, що ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніннявчинив тяжкий злочин, внаслідок якого настала смерть людини,у скоєному не розкаявся, його поведінку після вчиненого, невідшкодування шкоди, а також думку потерпілої,апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання, обране ОСОБА_7 судом першої інстанції, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого і є м`яким, а тому скасував вирок у цій частині та обрав обвинуваченому більш суворе покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років, яке при цьому не є найсуворішим за цим законом.
На думку Суду, з урахуванням вищевказаних конкретних обставин кримінального провадження, положень статей 50, 65 КК покарання, призначене ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Крім того, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і визнав безпідставними доводи ОСОБА_7 , які аналогічні його доводам у касаційній скарзі, про те, що він вжив алкогольні напої після ДТП, оскільки це спростовується показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які засвідчили, що обвинувачений вживав алкогольні напої зранку 11 травня 2018 року, тобто в день вчинення злочину, але до моменту його скоєння. Згідно з висновком судово-токсикологічної експертизи у крові ОСОБА_7 виявлено наявність етилового алкоголю в кількості 2,14%. Тому за вказаних обставин доводи у скарзі засудженого про те, що кров для дослідження у нього відбирали через 8 годин після ДТП, внаслідок чого висновок судово-токсикологічної експертизи є неналежним доказом, не спростовують правильності висновків суду в цій частині, до того ж він не заперечує перебування у стані алкогольного сп`яніння під час проведення експертизи.
При цьому Суд звертає увагу, що з урахуванням ст. 433 КПК суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості досліджувати докази, у тому числі показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та вирішувати питання про їх достовірність, а тому доводи щодо сумнівних показань цих свідків не є предметом перевірки касаційного суду.
Доводи засудженого щодо безпідставного врахування судом при призначенні покарання вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання, є неспроможними, оскільки керування транспортним засобом у стані алкогольного спяніння хоча і становить порушення вимог п.п. «а» п. 2.9 ПДР, однак саме собою не може виступати прямою безпосередньою причиною настання ДТП та її наслідків у вигляді заподіяння потерпілому (потерпілим) тілесних ушкоджень або смерті. Стан сп`яніння не охоплюється об`єктивною стороною (не є кваліфікуючою ознакою) злочину, передбаченого ст. 286 КК, і при призначенні покарання особі може враховуватись як обставина, що обтяжує покарання згідно з п. 13 ч. 2 ст. 67 КК. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 (провадження № 13-31кс19).
Доводи в касаційній скарзі про те, що суди не врахували досудової доповіді органу пробації про середній ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення та можливість виправлення без позбавлення або обмеження волі, є необґрунтованими, оскільки досудова доповідь уповноваженого органу з питань пробації має рекомендаційний характер та її висновки не можуть бути прийняті судом як обов`язкові.

Ті доводи засудженого, що при призначенні йому покарання суди не взяли до уваги його молодий вік, наявність постійного місця проживання та стабільного заробітку і готовність відшкодовувати цивільний позов, якщо такий у подальшому буде заявлений, а також те, що ним через рідних частково було відшкодовано шкоду в розмірі 4000 грн, в цілому не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції про призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Таким чином, підстав вважати, що покарання, обране судом апеляційної інстанції ОСОБА_7 , не відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого та є явно несправедливим через суворість, не вбачається.

Тому, беручи до уваги зазначене, Суд не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення вимог, зазначених у касаційній скарзі.
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:
Вирок Хмельницького апеляційного суду від 3 квітня 2019 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3