ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1445/20 Справа № 201/571/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000967 від 26 листопада 2019 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні Прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. Звільнено від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробовуванням, призначивши іспитовий строк два роки та поклавши обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Окрім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат у кримінальному провадженні, а також визначено долю речових доказів.
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за таких обставин.
26 листопада 2019 року о 08-45 годині водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 29 липня 2015 року належить йому на праві власності, здійснював рух в світлий час доби по сухому покриттю в крайній лівій смузі проїжджої частини вулиці Чернишевського в Соборному районі м. Дніпро, що має по одній смузі для руху у кожному напрямку, з боку вулиці Святослава Хороброго в напрямку проспекту Гагаріна.
Під час руху по вищевказаній вулиці в зазначений час, а саме 26 листопада 2019 року, 08-45 годині, водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.31.1, 5.35.2. Правил дорожнього руху України та дорожньою розміткою 1.14.1 Правил дорожнього руху України, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити на смузі руху пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїжджу частину дороги по пішохідному переходу справа наліво відносно напрямку руху автомобіля «Daewoo Lanos» р.н. НОМЕР_1 , не зменшив швидкість руху керованого ним автомобіля, аж до зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу, для якого може бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого в районі перехрестя з вулицею Гоголя, допустив наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на ліву сторону тулуба пішохода ОСОБА_11 .
Своїми діями водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи вимоги п.п.1.3., 1.5., 2.3 б) та 18.1 Правил дорожнього руху України, в яких зазначено:
-п.1.3.: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих правил, а також бути взаємно ввічливими»;
-п.1.5: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
-п. 2.3 (б): «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
-п.18.1.: «Водій транспортного засобу, що наближається до пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Порушення п.18.1. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому лобної кістки з переходом на основу черепа; переломи верхньої щелепи, кісток носу, закриті переломи кісток лівої гомілки, розрив суглобної сумки та внутрішніх зв`язок лівого колінного суглоба, забій головного мозку з крововиливами у речовину та під оболонки головного мозку, розрив правого яєчника, синець на зовнішній поверхні лівого стегна, садна на обличчі зліва та на внутрішній поверхні правої гомілки, що за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, згідно п.п. 2.1.3.б, в, «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6.
Смерть ОСОБА_11 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 18 год. 25 годин в Дніпропетровській обласній клінічній лікарні імені І.І. Мечникова внаслідок відкритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась відкритими переломами кісток склепіння та основи черепа з крововиливами у речовину та під оболонки головного мозку, що підтверджується морфологічними змінами внутрішніх органів, які були виявлені при розтині.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким визнати винним та призначити ОСОБА_7 , покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки. Покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор зазначає, що суд, застосувавши положення ст. 75 КК України, не вказав, від якого саме покарання він звільняє обвинуваченого, враховуючи те, що в силу вимог цієї статті додаткові покарання підлягають реальному і самостійному виконанню.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора та представника потерпілого, які апеляційну скаргу підтримали, обвинуваченого, захисника та потерпілого, які проти задоволення апеляційної скарги не заперечували, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів провадження, висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом та викладених у вироку в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому апеляційним судом не переглядаються.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд вважає, що вони є обґрунтованими.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що цих вимог закону судом дотримано не було.
Так, відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до ст. 77 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
З нормативного розуміння наведених вимог закону вбачається що частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.
Як вбачається з матеріалів провадження, суд призначив обвинуваченому додаткове покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, проте всупереч вимогам ст. 75 КК України звільнив останнього від його відбування.
В силу п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Згідно з ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не дотримавшись вищевказаних вимог закону та порушивши положення ст. 75, 77 КК України, необґрунтовано звільнив обвинуваченого від відбування з випробуванням не тільки основного, а й додаткового покарання, внаслідок чого неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, через неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, що є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання, з ухваленням нового вироку.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд апеляційної інстанції погоджується з видом та розміром, як основного, так і додаткового, покарання, призначеного судом першої інстанції за ч. 2 ст 286 КК України. Разом із цим, суд вважає за необхідне, на підставі ст. 75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.
Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора та приходить до висновку про необхідність її задоволення та скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку, у відповідності з вимогами ст. 420 КПК України.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробовуванням, призначивши іспитовий строк 2 (два) роки.
На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4