Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1132/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції м. Житомирі матеріали кримінального провадження №0000320 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 листопада 2019 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено дію раніше застосованого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою до 2-х місяців з дня постановлення ухвали,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та ініціювати проведення досудового розслідування за фактом його незаконного тримання під вартою 19.11.2019 року шляхом винесення відповідної ухвали про внесення відомостей до ЄРДР. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, без повного та всебічного з`ясування обставин справи. Вказує, що суд не надав належної оцінки його заяві, чим позбавив його права на захист від свавільних дій щодо незаконного позбавлення волі. Зазначає, що суд зобов`язаний був розглянути клопотання прокурора відносно кожної особи окремо. Крім того, вказує що відомості зазначені в ухвалі суду не відповідають дійсності, оскільки адвоката ОСОБА_9 в судовому засіданні не було, так як її клієнт помер. Стверджує, що відповідно до ч.1 ст.197 КПК України, строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів, тобто його незаконно утримували під вартою 19.11.2019 року, тому вважає, що суд неправомірно продовжив дію запобіжного заходу, строк якого закінчився. Посилається на те, що прокурор в судовому засіданні не довів наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а висунуте йому обвинувачення не може бути виправданням продовження тримання його під вартою.
В ухвалі суду зазначено, що 26.02.2019 року до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 263 КК України, ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146 КК України та ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 189 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.12.18р. за № 0000320.
Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_7 - тримання під вартою.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.09.2019 року обвинуваченому ОСОБА_7 було продовжено дію раніше обраного запобіжного заходу до двох місяців з дня постановлення ухвали.

Обвинувачений ОСОБА_7 19.11.2019 року звернувся до суду із заявою, в якій вимагав негайно звільнити його з-під варти, винести ухвалу за фактом незаконного тримання під вартою та скерувати її відповідним органам для внесення відомостей до ЄРДР та проведення досудового розслідування.
Прокурор 11.11.2019 року звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики, що слугували підставою для обрання такого запобіжного заходу не зникли і існують на даний час.
Відмовляючи у задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_7 щодо незаконності його тримання під вартою 19.11.2019 року та про скерування його заяви відповідним органам для внесення відомостей до ЄРДР за даним фактом, суд першої інстанції зазначив, що обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалою суду від 19.09.2019р. було продовжено строк дії запобіжного заходу строком на 2 місяці, тобто до 19.11.2019 року включно, тому підстав для задоволення його заяви не має.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд врахував, що останній обвинувачується у вчиненні низки злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі, дані, що характеризують особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого, ніж тримання під вартою, тому дійшов висновку про продовження строку дії раніше застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 2 місяців з дня постановлення ухвали.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №274/1132/19, в провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 263 КК України та інших, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000320 від 06.12.2018 року.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В ч. 2 цієї статті встановлено, що вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 176-178 183, 196, 331 КПК України.
Так, відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 189, ч.2 ст. 146, ч.2 ст. 263 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Також судом враховано, що ОСОБА_7 є особою, яка раніше притягувалася до кримінальної відповідальності за умисне вбивство, тривалий час відбував покарання у виді позбавлення волі і був звільнений лише по відбуттю строку покарання, тобто не намагався стати на шлях виправлення за час відбування покарання; також, відповідно до обвинувального акту останній обвинувачується у вчиненні низки злочинів, в тому числі із застосуванням погрози насильства та насильства, що вказує на необхідність врахування ризику вчинення повторного правопорушення або незаконного впливу на потерпілу при відсутності умов ізоляції.
Вказані обставини підтвердив прокурор і при апеляційному розгляді справи.

Крім того, судом враховано, що 19.09.2019 року обвинуваченому ОСОБА_7 під час судового засідання було продовжено дію раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 2 місяців, тобто до 19 листопада 2019 року. Вік, стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_7 не змінилися з часу продовження запобіжного заходу, що свідчить про відсутність зменшення ризиків в цій частині.
За таких обставин, посилання апелянта в апеляційній скарзі на необґрунтованість висновків суду про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає безпідставними.

Враховуючи вищенаведене та доведеність прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Доводи апелянта про те, що суд не надав належної оцінки його заяві за фактом його незаконного тримання під вартою, чим позбавив його права на захист від свавільних дій щодо незаконного позбавлення волі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на даній стадії судового провадження може бути оскаржена лише ухвала суду про обрання або продовження запобіжного заходу, а тому суд апеляційної інстанції не має повноважень щодо перегляду зазначеної заяви обвинуваченого ОСОБА_7 .
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що відомості, зазначені в ухвалі суду не відповідають дійсності, оскільки адвоката ОСОБА_9 в судовому засіданні не було та суд не мав права однією ухвалою вирішувати питання про продовження запобіжних заходів, не можуть слугувати безумовною підставою для визнання ухвали суду незаконною.
Як вбачається з копії журналу судового засідання від 19.11.2019 року, захисник ОСОБА_9 дійсно не була присутня в судовому засіданні (а.п. 69), проте, зазначення її прізвища в ухвалі суду, колегія суддів вважає опискою, яка не впливає на висновки суду та може бути виправлена в порядку ст. 379 КПК України.
Доводи апелянта про те, що строк дії попередньої ухвали суду від 19.09.2019 року про продовження строку тримання під вартою закінчився і 19.11.2019р. суд не мав права продовжувати йому строк дії запобіжного заходу, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Отже, главою 18 врегульовано саме порядок розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою.
Проте, питання строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на стадії судового розгляду врегульовані ч.3 ст.331 КПК України, якою передбачено, що продовження дії запобіжного заходу не може перевищувати двох місяців. Згідно ч.4 ст.115 КПК України при обчисленні строків місяцями строк закінчується у відповідне число останнього місяця.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу від 19.11.2019 року повністю дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Разом з тим, з клопотання прокурора вбачається, що він клопотав про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 діб без визначення розміру застави (а.п.66-67), на що суд першої інстанції не звернув уваги та вийшов за межі клопотання прокурора, продовжуючи строк запобіжного заходу до двох місяців.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визначення строку тримання під вартою, з постановленням у вказаній частині нової ухвали, якою слід продовжити дію застосованого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_7 у виді тримання під вартою в межах строку, зазначеного у клопотанні прокурора.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 листопада 2019 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено дію раніше застосованого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у виді тримання під вартою до 2-х місяців з дня постановлення ухвали - скасувати в частині визначення строку тримання під вартою.

Постановити нову ухвалу в цій частині, якою продовжити дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 17 січня 2020 року (включно)

В іншій частині ухвалу суду залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :