КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/2394/2020 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2020 року у кримінальному № 0000567 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України України,

ОСОБА_7 , громадянина Грузії, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Местія Республіка Грузія, немає постійного місця проживання в Україні,

за участю: прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

перекладача ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, заставу та відносно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 18 липня 2020 року.

Таке рішення з урахуванням практики Європейського суду з прав людини суд мотивував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисних особливо тяжкого і тяжкого злочинів, не має в Україні постійного місця проживання, джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, отже наявні достатні підстави вважати, що продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обравши щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або застави у розмірі, що відповідає його заробіткам.

За доводами захисника судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки поза увагою суду залишилася низка істотних обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу.

Зокрема, як зазначає захисник, стороною обвинувачення не здобуто доказів причетності ОСОБА_7 до тих злочинів, у вчиненні яких він обвинувачується, оскільки деякі докази отримані з порушенням вимог КПК України, а стороною захисту відкрито докази перебування обвинуваченого на час вчинення злочину в іншому місці. Разом із цим, якщо враховувати версію обвинувачення, викладену в обвинувальному акті, відповідно до якої безпосередньо ОСОБА_7 не вчинялися насильницькі дії щодо потерпілих або погрози їх вчинення, в тому числі і через незнання української мови, що може свідчити про ймовірність існування ексцесу виконавців, у суду було достатньо підстав розглянути можливість застосування щодо обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу, а саме у вигляді застави, яка у повній мірі може забезпечити виконання покладених на ОСОБА_7 обов`язків. При цьому тяжкість злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , не може бути єдиною підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а наявність ризиків, які врахував суд, нічим не підтверджена.

Захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки та постійне місце проживання в м. Києві, що підтверджується договором оренди, він раніше не судимий і позитивно характеризується по місцю проживанню. За весь період кримінального провадження обвинувачений не намагався переховуватися від органів досудового розслідування або суду, знищити або спотворити будь-які речі чи документи, не впливав на свідків або потерпілих, не чинив жодних перешкод кримінальному провадженню. Відсутній також ризик вчинення ним іншого кримінального правопорушення. Отже висновки суду щодо доцільності продовження обвинуваченого строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необґрунтованими. Крім того, судове рішення є відкритим дискримінаційним документом, оскільки однією з підстав продовження запобіжного заходу є незнання ОСОБА_7 української мови, що є дискримінацією за мовною ознакою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу та змінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Таким чином, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як убачається з матеріалів провадження, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області здійснюється судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України.

Суд першої інстанції при вирішенні клопотань прокурора та захисника, які пов`язані із запобіжним заходом щодо ОСОБА_7 , дійшов висновку, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може завадити спробам обвинуваченого вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя, отже задовольнив клопотання прокурора та постановив ухвалу про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, не визначаючи при цьому розмір застави виходячи з положень п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, а в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Доводи захисника, які він пов`язує з необґрунтованістю підозри та недоведеністю, на його думку, висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, не заслуговують на увагу.

Так, однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч. 1 ст. 178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Разом із тим, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_7 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, не підлягають окремому вирішенню питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, а суд повинен зважити на характер, тяжкість і наслідки кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та з урахуванням обставин, передбачених пунктами 2 - 12 ч. 1 ст. 178 КПК України, оцінити ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд першої інстанції, як це слідує зі змісту судового рішення, визнав таким, що не зменшився від часу прийняття рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ризик того, що ОСОБА_7 буде переховуватися від суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Оскільки з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 є громадянином Грузії, тимчасово перебував у м. Києві, не має міцних соціальних зв`язків та роду занять в Україні, що не спростовано стороною захисту, такі обставини в сукупності з даними щодо характеру висунутого ОСОБА_7 обвинувачення та тяжкістю покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, переконливо доводять існування як ризику втечі, так і ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, тому, на переконання колегії суддів, достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання ОСОБА_7 під вартою, щоб завадити цьому.

Посилання захисника на те, що однією з підстав продовження запобіжного заходу суд визнав незнання ОСОБА_7 української мови, що, на думку захисника, є дискримінацією за мовною ознакою, не відповідає змісту судового рішення та є надуманим, оскільки суд, досліджуючи питання щодо всіх видів зв`язку Герліані Лері з Україною, тобто країною, в якій він піддається кримінальному переслідуванню, з огляду на те, що ОСОБА_7 тимчасово та нетривалий час перебував в Україні до його затримання, не має місця проживання в м. Києві та взагалі в Україні і не володіє українською мовою, дійшов висновку про відсутність міцних соціальних зв`язків в Україні, що повинно враховуватися судом в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 178 КПК України.

Таким чином, з урахуванням характеру висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, які мають підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_7 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, приймаючи до уваги тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях та всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів доходить висновку, що ризики, які були враховані судом продовжують існувати, не зменшилися та виправдовують подальше його тримання під вартою.

Отже, застосування більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2020 року є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2020 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 18 липня 2020 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4