Справа № 461/4946/20
Провадження № 1-кс/461/4197/20
УХВАЛА
Іменем України
25.06.2020 року слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно -

в с т а н о в и в:

Слідчий СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 , за погодженням із прокурором Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_4 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до прийняття законного рішення у кримінальному провадженні.

Клопотання мотивує тим, що невстановлений слідством час та місці, невідома особа, шахрайським способом та зловживанням довірою, заволоділа грошовими коштами ОСОБА_5 у великих розмірах.Крім того, з протоколу допиту ОСОБА_6 вбачається, що з 2007 року її мама ОСОБА_5 , яка проживає і працює за кордоном надала гроші в сумі 150 000 євро на купівлю квартири АДРЕСА_2 та нежитлових приміщень АДРЕСА_3 її колишньому чоловікові ОСОБА_7 , а також грошові кошти в сумі 30 000 євро на ремонт вищевказаної квартири та нежитлових приміщень. ОСОБА_8 вищевказані квартиру та нежитлові приміщення купив та зробив ремонт і оформив право власності на своє ім`я. Згодом ОСОБА_8 розлучився із нею та в них почалась процедура поділу майна подружжя. Однак в 2017 року бізнес-партнер ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними усіх договорів купівлі-продажу вищевказаних квартири та нежитлових приміщень. При цьому підставою для оскарження договорів є особистий борг ОСОБА_9 перед ОСОБА_10 в сумі 67 000 доларів США за договором позики від 01.09.2011 року. Враховуючи той факт, що ОСОБА_8 певний час значився формальним власником вищевказаної квартири та нежитлових приміщень, ймовірно він спільно з ОСОБА_10 вирішив незаконно заволодіти квартирою та нежитловими приміщеннями.Відтак, з метою усунення ризиків можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження квартири та нежитлових приміщень, слідчий просить клопотання задоволити.

Слідчий та прокурор у судове засідання не з`явилися. У клопотанні слідчий просив проводити розгляд справи за відсутності слідчого та прокурора.

Відповідно до ст.107 КПК України фіксування судового процесу не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників справи.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Частинами 1,2,10,11 ст.170 КПК України встановлено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обмеження, дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора (ч.3 ст.132 КПК України).

На день розгляду клопотання, у кримінальному провадженні №0001770від 18.06.2020 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, у межах якого подано клопотання про арешт майна, жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні злочину. Окрім того, слідчим не надано витягу з державного реєстру прав на нерухоме майна з якої можна було б встановити факт кому на праві власності належить об`єкт нерухомості, на який слідчий просить накласти арешт. Будь-яких доказів того, що квартиру АДРЕСА_1 , може бути незаконно відчужено слідчим та прокурором не надано. Санкція ч.3 ст.190 КК України не передбачає конфіскації майна.

У матеріалах клопотання, що подане слідчим, відсутні докази того, що вказану у клопотанні квартиру АДРЕСА_1 визнано речовими доказами у справі, та є необхідність забезпечення їх збереження. Відомості того, що вказані об`єкти нерухомості зберегли на собі сліди злочину, також відсутні.
Більше того, слідчим не підтверджено жодними належними та допустимими доказами наявність ризиків, коли незастосування арешту майна може призвести до його зникнення, втрати або пошкодження, а також настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, в тому числі і відчуження майна.

Відтак, слідчим не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а відтак застосування заходів забезпечення кримінального провадження є недопустимим (ч.3 ст.132 КПК України).

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість поданого клопотання та вважає за необхідне у задоволенні такого відмовити.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя -

у х в а л и в:

у задоволенні клопотання слідчого СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 про накладення арешту - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо, ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1