Постанова
Іменем України

27 лютого 2020 року

м. Київ
справа № 165/3324/18
провадження № 51-6026 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00001414, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Казютівка Ізюмського району Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 24 липня 2017 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, який сплачений 22 вересня 2017 року;

2) вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 11 грудня 2018 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з іспитовим строком 1 рік;

3) вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 30 листопада 2018 року за ч. 1 ст. 164, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді арешту на строк 5 місяців,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 14 березня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за даним вироком та вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 30 листопада 2018 року, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. Вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 11 грудня 2018 року визначено виконувати самостійно.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в частині застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України змінено. В строк остаточного покарання призначеного ОСОБА_6 з урахуванням положень ст. 72 КК України, що одному дню арешту відповідають два дні обмеження волі, зараховано покарання відбуте повністю за вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 30 листопада 2018 року. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 25 листопада 2018 року, близько 11:11 год, перебуваючи в приміщенні магазину по АДРЕСА_2 , керуючись корисливим мотивом, шляхом вільного доступу, повторно, відкрито викрав майно потерпілої ОСОБА_7 , спричинивши останній матеріальної шкоди на загальну суму 600 грн.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого. Вважає, що апеляційний суд, приймаючи рішення про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, не врахував належним чином всіх даних про особу засудженого, який в минулому неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, однак на шлях виправлення не став та поліпшив своє матеріальне становище шляхом вчинення умисного корисливого злочину. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Під час касаційного розгляду прокурор підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність обвинувачення та правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 186 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
За змістом касаційної скарги, прокурор не погоджується з призначеним засудженому ОСОБА_6 покаранням та зазначає про недотримання апеляційним судом визначених законом положень, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Так, відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення танаділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вказані вимоги закону судом дотримано.
За змістом ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
У кожному випадку при застосуванні ст. 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішення зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують. Зокрема, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_6 визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному та активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував завдану шкоду, раніше судимий, судимості не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, обсяг та вартість викраденого, врахував позицію потерпілої, яка жодних претензій до нього не мала, суд прийшов до висновку про те, що сукупність всіх наведених обставин істотно знижує ступінь суспільної небезпечності вчиненого та дає підстави для призначення основного покарання за ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України.
Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України та обґрунтовано залишив їх без задоволення.
Постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги сторони обвинувачення ухвала апеляційного суду, відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Колегія суддів погоджується з наведеними в ній висновками про те, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Переконливих доводів про необхідність збільшення його розміру у касаційній скарзі не наведено, а всі обставини, на які посилається прокурор уже були враховані при обранні заходу примусу засудженому, в зв`язку з чим вважати його таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, колегія суддів підстав не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8