Шаргородський районний суд
В И Р О К

Іменем України

05 червня 2020 року

м. Шаргород

справа № 130/2365/19

провадження 1-кп/152/120/19

Колегія суддів Шаргородського районного суду Вінницької області

у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі судового

засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000339 від 22.06.2019 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красноярськ Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, невійськовозобов`язаного, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, працюючого в ТОВ «Конкорд» с. Северинівка Жмеринського району Вінницької області, раніше судимого: Замостянським районним судом м. Вінниці 21.01.1986 за ч.2 ст.142, ч.3 ст.222, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) на шість років позбавлення волі; Жмеринським міським судом Вінницької області 25.12.1998 за ч.3 ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до позбавлення волі на строк три роки; Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області 04.03.2008 за ч.1 ст.185, ст.75 КК України на два роки позбавлення волі з випробуванням строком на два роки, постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.10.2009 скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, направлено у місця позбавлення волі для відбування призначеного судом покарання два роки позбавлення волі; 25.01.2011 Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області за ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ст.ст.70,71 КК України до позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців, ухвалою Вінницького районного суду від 11.11.2013 звільненого умовно достроково від відбування покарання у виді позбавлення волі на 5 місяців 21 день,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України,
з участю сторін кримінального провадження:

зі сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_6 ,

зі сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

інших учасників:

потерпілого ОСОБА_8 ,
законного представника

неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ,

встановив:
І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений
Обвинувачений ОСОБА_5 22 червня 2019 року приблизно о 02 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до будинку за місцем свого постійного проживання, що знаходиться по АДРЕСА_1 , де у нього, з мотивів помсти неповнолітньому сину своєї співмешканки ОСОБА_9 ОСОБА_8 , який напередодні наніс йому тілесні ушкодження і вигонив з дому, виник умисел на умисне протиправне заподіяння смерті останньому.
Так, ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 , взяв з балії, яка стояла біля будинку сокиру, увійшов до кімнати, де на дивані спав ОСОБА_8 , і, діючи умисно та усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, спрямованого на позбавлення життя іншої людини, суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння смерті та бажаючи їх настання, з метою умисного протиправного спричинення смерті іншій людині, утримуючи у правій руці сокиру, підійшов до сплячого ОСОБА_8 і обухом металевої частини сокири умисно наніс останньому один удар в область голови з правої сторони, після чого вийшов з кімнати, поклав сокиру назад в балію і пішов на вулицю, де приєднався до сусідів хлопця та дівчини, які сиділи на лавці навпроти домогосподарства ОСОБА_9 , поспілкувався з ними та пішов до ОСОБА_10 , у якої випив 150 грам горілки і повернувся до будинку ОСОБА_9 , зайшов в кімнату, де спала остання, розбудив її. ОСОБА_9 почала вимагати, щоб він залишив будинок, вийшла в коридор, почула, що з кімнати сина лунає стогін, зайшла в кімнату і побачила сина ОСОБА_8 , який лежав на підлозі з закривавленою головою, крикнула з кімнати ОСОБА_5 , щоб викликав швидку допомогу. ОСОБА_5 побіг до сусідів, щоб зателефонувати від них на швидку допомогу, але не зміг розбудити їх, повернувся додому, де ОСОБА_9 зателефонувала до племінниці, яка викликала швидку допомогу.

Таким чином, ОСОБА_5 виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, та залишив будинок, однак злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілий був виявлений матір`ю ОСОБА_9 та доставлений до лікувального закладу, де йому було надано медичну допомогу.
У результаті умисних, противоправних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , відповідно до висновку судово - медичної експертизи №125 від 23.09.2019 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді відкритої проникаючої черепно -мозкової травми, скальчато - вдавленого перелому правої лобно - скронево - тім`яної ділянки, перелому основи черепа справа, забою, стиснення головного мозку, розриву мозку в правій тім`яній ділянці, що належать до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент заподіяння. Садна обличчя, забійна рана правого вуха, гематома правого ока за ознакою розладу здоров`я (тривалість не більше як шість днів), належать до легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я.
Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 винуватим себе у пред`явленому обвинуваченні визнав частково, не заперечував факту нанесення ОСОБА_8 удару обухом сокири в область голови при вище наведених обставинах. Зазначив, що вдарив потерпілого свідомо з метою помсти за неправомірну поведінку напередодні, але умислу на вбивство у нього не було, оскільки він не бажав смерті потерпілому та міг вбити його, та не зробив цього. Запевняв суд, що усвідомив свою протиправну поведінку, щиро кається, вказував, що на скоєння злочину його спровокував сам потерпілий, який напередодні безпідставно наніс йому тілесні ушкодження. Просив не позбавляти його волі, вибачився перед потерпілим ОСОБА_8 та законним представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 .

Суду обвинувачений ОСОБА_5 показав, що шість років співмешкає з ОСОБА_9 , у них є спільний син ОСОБА_11 , 2014 року народження, батьком якого він не зазначений у актовому записі про народження дитини. У ОСОБА_9 , крім їхнього спільного сина, є ще троє дітей. З старшим сином ОСОБА_9 ОСОБА_12 у нього були раніше конфлікти, але до бійок не доходило. Він вживав спиртні напої через що ОСОБА_9 останнім часом не бажала жити з ним однією сім`єю, фактично вигнала його з будинку. Приблизно за десять днів до події злочину він жив в літній кухні. Напередодні, 21.06.2019, приблизно о 08 годині він повернувся додому з гуртожитку цегельного заводу, де ночував у свого знайомого по імені ОСОБА_13 . З ОСОБА_9 у нього виникла чергова сварка через те, що він був напідпитку. Під час сварки ОСОБА_9 вимагала, щоб він залишив її помешкання. Він залишив будинок та пішов у літню кухню, де ліг спати і заснув. Приблизно о 13 годині в кухню зайшов син ОСОБА_9 ОСОБА_12 , який вдарив його декілька разів по обличчю, та ставав коліньми на груди, вимагаючи залишити помешкання матері. Поведінка ОСОБА_12 дуже образила його і він затаїв на нього злобу та образу. Після цих подій він пішов до гуртожитку цегельного заводу, де у знайомого спав приблизно до 24 години, а коли прокинувся пішов до ОСОБА_9 , зайшов на подвір`я, та побачив, що двері в будинок були відкриті. Будучи ображеним на ОСОБА_12 , який по віку міг би бути його онуком, вирішив провчити останнього і теж зробити синця. Біля будинку стояла балія, в якій була замочена сокира. Правою рукою він взяв сокиру, увійшов до кімнати ОСОБА_12 , який в цей час спав на дивані на лівому боці, обличчям до нього, та обухом металевої частини сокири наніс йому один удар в область голови з правої сторони, після чого вийшов з кімнати, поклав сокиру назад в балію і пішов на вулицю, де приєднався до хлопця і дівчини, які сиділи на лавці навпроти домогосподарства ОСОБА_9 , біля години спілкувався з ними та пішов до ОСОБА_10 , у якої випив 150 грам горілки для хоробрості і повернувся в будинок ОСОБА_9 . Зайшовши у кімнату ОСОБА_8 , він побачив, що ОСОБА_12 лежав на підлозі і хрипів. Після цього він розбудив ОСОБА_9 , сказав, що ОСОБА_12 зле. ОСОБА_9 зайшла в кімнату сина і звідти крикнула йому, щоб викликав швидку допомогу. Він побіг до сусідів, щоб зателефонувати від них на швидку допомогу, але не зміг розбудити їх, та повернувся додому. ОСОБА_9 зателефонувала до племінниці, яка викликала швидку допомогу. П`яним під час вчинення злочину не був, так як випив 150 грам горілки у ОСОБА_10 приблизно через годину після того як заподів тілесне ушкодження ОСОБА_8 .

Не оспорюючи обставин нанесення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , які встановлені судом, ОСОБА_5 оспорює наявність у нього умислу на умисне вбивство та вважає, що його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст. 121 КК України.

IІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин
Положення ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь, кореспондують із положеннями ст. 17 КПК України, яка містить вимогу про необхідність доведення винуватості особи поза розумним сумнівом. Отже, висновок суду про винуватість особи має ґрунтуватися на твердому переконанні, що надані сторонами докази в їх сукупності доводять винуватість особи «поза розумним сумнівом». І навпаки висновок суду про винуватість особи не може ґрунтуватися лише на припущенні, що ця особа могла вчинити злочин, якщо з огляду на певні обставини чи докази існує «розумний» сумнів у цьому.

Таким чином, приписи ст. 62 Конституції України формулюють відповідний стандарт доведення винуватості особи в суді на підставі оцінки всієї сукупності доказів, але вони не забороняють суду зазначати в судовому рішенні мотиви прийняття чи відхилення окремих доказів, врахування чи неврахування певних фактів чи обставин. Більше того, вимога належним чином мотивувати судові рішення є одним із елементів права на справедливий суд. Це вимагає від суду ретельно оцінювати докази та надавати відповідні пояснення стосовно того, чому він бере або не бере до уваги ті чи інші факти чи обставини. І лише оцінивши відповідним чином докази в їх сукупності, суд має зробити висновок щодо винуватості або невинуватості особи.

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Зміст поняття доведеності винуватості особи у вчиненні злочину «поза розумним сумнівом» розкрито у пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини від 04.09.2014 у справі «Рудяк проти України», згідно з яким Суд в черговий раз послався на свою практику, підтверджуючи, що критерієм, який застосовується при оцінюванні доказів, є доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення у справі «Авшар проти Туреччини», п. 282). Така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій факту, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.07.2018 у справі №688/788/15-к, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключає можливу відсутність умислу або інший характер умислу. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно до вимог ч.5 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Статтями 7, 22 КПК України передбачено, що однією із засад кримінального судочинства є змагальність сторін та свобода у поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Колегія суддів, в силу вимог ч.6 ст.22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створила необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

У обґрунтування винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч.1 ст.115 КК України, сторона обвинувачення посилалася на докази, які були безпосередньо досліджені та перевірені під час судового розгляду, та, згідно зі ст.ст. 85, 86, 94 КПК України, належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності, а саме: на показання потерпілого, законного представника потерпілого, свідків обвинувачення, та відомості, що містяться у письмових доказах, речових доказах, наданих стороною обвинувачення.

Визнаний органом досудового розслідування потерпілим ОСОБА_8 суду показав, що обвинувачений ОСОБА_5 є співмешканцем його матері ОСОБА_9 . ОСОБА_5 зловживає спиртними напоями, через що між ним і матір`ю, яка не бажала підтримувати з ОСОБА_5 стосунки і вимагала, щоб він залишив їхню сім`ю і покинув будинок, виникали конфлікти. Подій 21 та 22 червня 2019 року він не пам`ятає, так як до свідомості прийшов у лікарні в м. Вінниця. Після травми він став нервовим, бувають психічні зриви, школу відвідує лише два рази на тиждень, має індивідуальний графік навчання. Щодо покарання обвинуваченого покладається на вирішення суду.

Законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 ОСОБА_9 суду показала, що ОСОБА_5 її співмешканець, разом вони проживають шість років, мають спільного сина. Перед подіями, що мали місце в ніч з 21 на 22 червня 2019 року, вони десять днів разом не жили через пиятику ОСОБА_5 . Вона вимагала від останнього залишити її і дітей та покинути будинок. В цьому її підтримував також і старший син ОСОБА_12 , але це не подобалося ОСОБА_5 . За день до події ОСОБА_5 різав собі руки і ОСОБА_12 мав з цього приводу з ним конфлікт. Увечері 21 червня 2019 року син пішов у місцеве кафе, а вона лягла спати приблизно в 22 год. 40 хв. Через спеку вхідні двері в будинок були відкриті. Прокинулась вона приблизно о 03 годині від того, що хтось дихав на неї. Відкривши очі, вона побачила ОСОБА_5 , який сидів навпочіпки і говорив: "якщо не зі мною, то ні з ким". Вона вказала на двері і він пішов. У цей час вона почула стогін із кімнати сина, зайшла та побачила ОСОБА_12 , який лежав на підлозі. Ротом і носом у сина йшла кров. Злякавшись, вона покликала ОСОБА_5 , запитала чи не він це зробив, на що той відповів, що "ні". Після цього зателефонувала племінниці, попросила викликати швидку допомогу. Через 15 20 хвилин приїхала швидка допомога, сина госпіталізували у реанімаційне відділення Жмеринської ЦРЛ, а пізніше транспортували у лікарню м. Вінниця, оперували. На даний час сину необхідна ще одна складна операція. Після травми у сина бувають психічні зриви, школу він відвідує лише два рази на тиждень, має індивідуальний графік навчання. Претензій майнового характеру до обвинуваченого ОСОБА_5 вона не має, просить призначити йому найсуворіше покарання, яке можливе за вчинення цього злочину.

Допитана в судовому засіданні свідок обвинувачення ОСОБА_14 суду показала, що працює завідуючою реанімаційним відділенням Жмеринської ЦРЛ. 22 червня 2019 року о 4 год.30 хв. у відділення поступив ОСОБА_8 без свідомості, з важкою відкритою черепно мозковою травмою, а саме: переломом основи черепа, набряком мозку, при цьому були присутні судоми, утруднене дихання. Це тяжкі тілесні ушкодження, які в разі ненадання невідкладної інтенсивної терапії, призвели б до смерті. У потерпілого були також садна на обличчі, рвана рана правого вуха.
Допитаний в судовому засіданні свідок обвинувачення ОСОБА_15 суду показав, що 21.06.2019 він, ОСОБА_16 , ОСОБА_8 сиділи на лавці біля паркану Северинівської сільської ради, спілкувалися. Приблизно о 22 годині пішли в кафе, яке виявилось закритим і розійшлися по домам. Вранці йому стало відомо, що ОСОБА_12 знаходиться у лікарні з важкими тілесними ушкодження. Про обставини конфлікту між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 йому майже нічого не відомо, лише зі слів ОСОБА_12 знає, що ОСОБА_5 приходив додому п`яним, через що в сім`ї були сварки. 21.06.2019 жодних тілесних ушкоджень у ОСОБА_12 не було і чи наносив ОСОБА_8 будь - які тілесні ушкодження ОСОБА_5 , йому нічого не відомо.
Свідок обвинувачення ОСОБА_17 суду показав, що вночі 22 червня 2019 року сидів на лавці біля свого будинку з дівчиною, до них підійшов ОСОБА_5 , від нього був відчутний запах спиртного, привітався, запитав де можна купити горілки, покурив з ним, поспілкувався десь приблизно 20 хвилин і пішов. ОСОБА_5 був спокійний, жартував, ознак схвильованості чи роздратування не проявляв. Пізніше, приблизно через 1 - 1,5 год. він бачив ОСОБА_5 , який повідомив, що ОСОБА_12 сильно побили і він чекає на швидку допомогу.

Допитаний в судовому засіданні свідок обвинувачення ОСОБА_10 суду показала, що ОСОБА_5 приходив до неї 21 червня 2019 року приблизно о 17 годині, скаржився, що болить живіт. Вночі, в хвилин 10 - 15 на третю годину він знову прийшов, і сказав, що йде з роботи. При цьому ОСОБА_5 був спокійний, чисто вдягнений, побув у неї хвилин 5 - 10, випив горілки і пішов.

Судом, згідно з ст. 349 КПК України, за згодою учасників кримінального провадження, задоволено клопотання сторони обвинувачення про зміну обсягу доказів, шляхом виключення з обсягу обвинувачення допиту свідка ОСОБА_16 .

Крім показань обвинуваченого, неповнолітнього потерпілого, законного представника неповнолітнього потерпілого, свідків обвинувачення, допитаних в судовому засіданні, винуватість ОСОБА_5 , також доводиться відомостями, що містяться у безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказах, що надані стороною обвинувачення, зокрема:
- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з якого вбачається, що 22.06. 2019 до ЄРДР внесена інформація про те, що 22.06.2019 приблизно о 03 годині ОСОБА_5 , перебуваючи в АДРЕСА_1 , переслідуючи умисел на протиправне заподіяння смерті іншій людині, використовуючи сокиру, зайшов до кімнати будинку, в якій спав неповнолітній ОСОБА_8 , умисно наніс один удар вказаною сокирою в область голови останнього, та з місця вчинення кримінального правопорушення зник, вважаючи свій умисел доведеним до кінця. Внаслідок умисних дій ОСОБА_5 ОСОБА_8 був госпіталізований до реанімаційного відділення Жмеринської ЦРЛ з тілесними ушкодженнями у виді ЧМТ (перелом основи черепа, забій головного мозку важкого ступеню, набряк головного мозку, внутрішня мозкова кровотеча) (т.2 а.с. 47);

- рапортом інспектора - чергового Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області від 22.06.2019 про те, що 22.06.2019 отримано повідомлення по телефону від чергової медсестри Жмеринської ЦРЛ про те, що в реанімаційне відділення Жмеринської ЦРЛ госпіталізовано з тілесними ушкодженнями у вигляді важкої черепно - мозкової травми, перелому основи черепа, забою головного мозку важкого ступеня, внутрішньо мозкової гематоми, набряку головного мозку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_1 , який дані тілесні ушкодження отримав від невідомої особи, за невідомих обставин ( т.2 а.с. 48);

- даними огляду місця події домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 від 22.06.2019 з фототаблицями вказаного огляду, де зафіксовано та описано територію домоволодіння, вхід у житловий будинок, місце розташування та обстановка в кімнаті, в якій на підлозі, дивані та подушці виявлено плями крові, а також закривавлену футболку блакитного кольору, яку вилучено з місця події (т. 2 а.с. 53 - 61);
- даними, які містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 22.06.2019 з додатком диском із відеозаписом за участю підозрюваного ОСОБА_5 , в ході якого останній розповів та показав як наніс один удар обухом сокири по голові потерпілому ОСОБА_8 в кімнаті житлового будинку по АДРЕСА_1 , вказав на сокиру, яка була вилучена слідчим як знаряддя злочину (т.2 а.с.71 - 74);

- постановою старшого слідчого СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_18 від 08.07.2019 про визнання речовими доказами футболки блакитного кольору з написом "Sport" та сокири з дерев`яним руків`ям та металевим обухом розміром 5,8 х 3 см. ( т.2 а.с. 67);

- ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.06.2019 про накладення арешту на футболку блакитного кольору із написом "Sport" та сокиру з дерев`яним руків`ям та металевим обухом розміром 5,8 х 3 см. з метою збереження речових доказів та проведення експертних досліджень ( т.2 а.с. 68 69);

- висновком судово медичної експертизи № 125 потерпілого ОСОБА_8 , яка розпочата 11.09.2019 та закінчена 23.09.2019, із якого вбачається, що при судово - медичній експертизі ОСОБА_8 , дослідженні медичної карти стаціонарного хворого №5090 реанімаційного відділення КНП "Жмеринська ЦРЛ", медичної карти стаціонарного хворого №8183 ВОДКЛ, даних СКТ головного мозку №1810 від 22.06.2019 виявлено: відкриту проникаючу черепно-мозкову травму, скальчато - вдавлений перелом правої лобно - скронево - тім`яної ділянки, перелом основи черепа справа (лінійний перелом пірамідки правої скроневої кістки), забій, стискання головного мозку, розрив мозку в правій тім`яній ділянці, садна обличчя, забійну рану правого вуха, гематому правого ока. Вказані ушкодження виникли від дії тупого твердого предмета (предметів), за механізмом утворення удар та тертя, по давності утворення можуть відповідати терміну, вказаному в ухвалі про призначення експертизи від 22.06.2019. Ушкодження у вигляді відкритої черепно мозкової травми скальчато - вдавлений перелом правої лобно - скронево - тім`яної ділянки, перелом основи черепа справа, забій, стиснення головного мозку в правій тім`яній ділянці належать до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент заподіяння (п.2.1.3. "б" "Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", 1995 р.) (т.2 а.с. 103 - 105);

- даними протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння ОСОБА_5 від 22.06.2019, із якого вбачається, що станом на 10 год. 15 хв. 22 червня 2019 року останній перебував у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився алкотестером "Алкофор 307", результат тесту 2, 61 проміле. При обстеженні також виявлено забійну рану лівої щоки, яку зі слів ОСОБА_5 він отримав 20.06.2019 (т.2 а.с. 115 - 116);

- даними протоколу про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії від 07.11.2019, який містить інформацію про те, що в результаті проведення негласної слідчої дії, а саме аудіо - відео контролю камери ІТТ №1 ГУНП у Вінницькій області, що розташована за адресою: м. Вінниця вул. Пирогова, 4, в якій утримувався ОСОБА_5 , останній під час перебування в камері 30.10.2019 при розмові з іншим співкамерником розповідав про обставини вчинення ним у стані алкогольного сп`яніння злочину, за який він заарештований (т. 2 а.с.81 - 84). У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував факту, що він дійсно розповідав співкамернику про обставини вчинення ним злочину у нетверезому стані.
При безпосередньому огляді судом та учасниками кримінального провадження речових доказів, наданих стороною обвинувачення, зокрема футболки блакитного кольору з написом "Sport", в яку був одягнутий під час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 , знаряддя злочину сокири з дерев`яним руків`ям та металевим обухом, обвинувачений ОСОБА_5 не оспорював їх належність, походження, місця виявлення і вилучення.
Крім того, сторона обвинувачення посилалася на документи, які за своєю правовою природою та змістом очевидно не є доказами винуватості обвинуваченого, але стосуються даного провадження: процесуальні документи (т.2 а.с. 49 52, 76 80, 85 92, 102, 134 150); довідки про медичні діагнози та лікування потерпілого ОСОБА_19 (т.2 а.с. 93 101, 106 107), документи, що характеризують особу обвинуваченого ( т.2 а.с. 116 134).

Відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України в ході судового розгляду кримінального провадження судом було повно, всебічно та неупереджено досліджено всі докази, подані сторонами кримінального провадження. Проти закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами сторони кримінального провадження не заперечували.

Таким чином, згідно з положеннями ст. 22 КПК України, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_5 в тому, що він 22 червня 2019 року приблизно о 02 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до будинку за місцем свого постійного проживання, що знаходиться по АДРЕСА_1 , де у нього, з мотивів помсти неповнолітньому сину своєї співмешканки ОСОБА_9 ОСОБА_8 , який напередодні наніс йому тілесні ушкодження і вигонив з дому, виник умисел на умисне протиправне заподіяння смерті останньому. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , взявши в праву руку з балії, яка стояла біля будинку, сокиру, увійшов до кімнати, у якій на дивані спав ОСОБА_8 , де, діючи умисно та усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, спрямованого на позбавлення життя іншої людини, суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння смерті та бажаючи їх настання, з метою умисного протиправного спричинення смерті іншій людині, утримуючи у правій руці сокиру, підійшов до сплячого ОСОБА_8 і обухом металевої частини умисно наніс останньому один удар в область голови з правої сторони, після чого вийшов з будинку, поклав сокиру назад у балію і пішов на вулицю, де приєднався до хлопця та дівчини, які сиділи на лавці навпроти домогосподарства ОСОБА_9 , поспілкувавшись з ними, пішов до ОСОБА_10 , у якої випив 150 грам горілки і повернувся в будинок ОСОБА_9 , зайшов в кімнату останньої, розбудив її. ОСОБА_9 почала вимагати щоб ОСОБА_5 залишив будинок, вийшла в коридор, почула, що з кімнати сина лунає стогін, зайшла до кімнати, побачила ОСОБА_12 , який лежав на підлозі з закривавленою головою, крикнула з кімнати ОСОБА_5 , щоб викликав швидку допомогу. ОСОБА_5 побіг до сусідів, щоб зателефонувати від них на швидку допомогу, але не зміг розбудити їх, повернувся до будинку, де ОСОБА_9 зателефонувала до племінниці, яка викликала швидку допомогу.

Отже, ОСОБА_5 виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, та залишив будинок, однак злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілий був виявлений матір`ю ОСОБА_9 та доставлений до лікувального закладу, де йому було надано медичну допомогу.
111. Мотиви, із яких виходив суд при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався

У судовому засіданні 23 січня 2020 року ОСОБА_5 повідомив про обставини застосування до нього під час затримання 22.06.2019 фізичного насильства оперативними працівниками Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, у зв`язку з чим він був вимушений надати визнавальні показання у цьому кримінальному провадженні.

Ухвалою колегії суддів Шаргородського районного суду від 23.01.2020, відповідно до вимог ст.ст. 2, 7, 9, 206, 333 КПК України, доручено керівнику Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області провести дослідження фактів застосування насильства до обвинуваченого ОСОБА_5 під час його затримання 22.06.2019 оперативними працівниками Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області (т.1 а.с.178 179).

Приймаючи таке рішення, колегія суддів виходила з того, що ст. 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження, серед іншого, є забезпечення повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Європейський суд з прав людини у рішенні "Коем проти Бельгії" від 22.06.2000 також зазначив, що основне призначення процесуальних норм захистити обвинуваченого від будь-яких проявів зловживання владою.

На виконання ухвали колегії суддів Шаргородського районного суду від 23.01.2020 Жмеринською місцевою прокуратурою 27.01.2020 до ЄРДР внесено відомості за № 0000004 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України щодо обставин, викладених в ухвалі ( т.1 а.с.199 - 200).

За результатами досудового розслідування у даному кримінальному провадженні слідчим першого СВ СУ ТУ ДБР у м. Хмельницькому ОСОБА_20 06.04.2020 винесено постанову про закриття кримінального провадження за № 0000004, внесеного до ЄРДР 27.01.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України у зв`язку з відсутністю в діях працівників поліції складу злочину (т.2 а.с. 37 40).

Постанова про закриття кримінального провадження від 06.04.2020 вручена ОСОБА_5 12.05.2020 і на час ухвалення даного вироку набрала законної сили (т.2 а.с. 35).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що на досудовому слідстві за участю ОСОБА_5 було проведено слідчий експеримент, в ході якого останній розповідав та показував як вчинив даний злочин. З переглянутого відеозапису слідчого експерименту видно, що покази ОСОБА_5 надає добровільно, знає про що розповідає та показує. При цьому ОСОБА_5 розповідав, що перед вчиненням злочину випив стакан горілки, взяв з балії сокиру, зайшов в кімнату ОСОБА_12 , включив світло, щоб бачити куди бити. Потерпілий на світло не відреагував, спав на лівому боці обличчям до дверей. Після цього він підійшов до потерпілого, вдарив його обухом сокири по голові, реакції на удар не було. Виключивши світло, вийшов з будинку, поставив сокиру назад в балію з водою, покурив і пішов до сусіда, який сидів із дівчиною на лавці біля свого домогосподарства. На запитання слідчої ОСОБА_5 відповів, що усвідомлював те, що може позбавити життя ОСОБА_12 , діяв з метою помсти. Слідчий експеримент відбувався в присутності понятих, захисника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_7 , на запитання якого підозрюваний ОСОБА_5 відповів, що покази надає добровільно, без будь - якого тиску і застережень.

Щодо виявлених у обвинуваченого тілесних ушкоджень при його затриманні 22.06.2019 о 10 год. 15 хв., ОСОБА_5 пояснив, що забійна рана лівої щоки отримана ним 20.06.2020, тобто до події злочину, який є предметом даного судового розгляду (т.2 а.с.115). З приводу походження даного тілесного ушкодження ОСОБА_5 суду показав, що вказана рана виникла у нього від удару, який йому наніс потерпілий ОСОБА_8 під час суперечки 20.06.2019.

Відтак доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про застосування до нього недозволених методів слідства є неспроможними, оскільки його заява з цього приводу була предметом ретельної перевірки, ініційованої судом, та спростована постановою про закриття кримінального провадження від 06.04.2020, згідно з якою в діях працівників поліції не встановлено складу злочину, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, та іншими, вище зазначеними доказами.

При призначенні і проведенні перевірки колегія суддів виходила з того, що така перевірка, в цілому, відповідає позиції Європейського суду з прав людини про необхідність ретельно та ефективно розслідувати скарги на катування та нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, осіб, які перебувають під контролем держави. Це означає, що органи влади мають завжди намагатися встановити події та не покладатися на поспішні або безпідставні висновки для закінчення розслідування чи для обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Ассенов та інші проти Болгарії»). Вони мають вживати всіх необхідних та доступних заходів, щоб отримати докази відносно подій, в тому числі, interalia, свідчення очевидців та результати експертиз (рішення у справі «Танрікулу проти Туреччини», рішення у справі «Гюль проти Туреччини»).

Колегія суддів звертає увагу на неоднозначність та непослідовність показань обвинуваченого під час судового слідства, який в суді при наданні показань спочатку вказував, що він з помсти наніс тілесне ушкодження потерпілому, потім запевняв суд, що не причетний до скоєння злочину, а зізнавальні показання надав на досудовому слідстві і в суді через застосування до нього насильства працівниками поліції, після проведення перевірки його заяви про незаконні методи слідства, повернувся до позиції часткового визнання винуватості, посилаючись на те, що це він наніс потерпілому удар сокирою по голові, але наміру на вбивство останнього не мав і просив суд перекваліфікувати його дії на ч.1 ст.121 КК України.

Надання обвинуваченим ОСОБА_5 різних, не послідовних, суперечливих показів колегія суддів розцінює як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення з метою уникнення відповідальності за скоєне.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи, вважає, що дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України кваліфіковані не правильно, з огляду на відсутність у останнього умислу на позбавлення життя ОСОБА_8 , тому вважає, що дії обвинуваченого підлягають перекваліфікації на ч. 1 ст. 121 КК України.

Ствердження та доводи ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_7 про відсутність умислу в обвинуваченого на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_8 , та необхідність перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України, колегія суддів вважає непереконливими з наступних підстав.

Ч. 2 ст.15 ч. 1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У свою чергу, частина 1 статті 121 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження.

Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Згідно зі ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

У випадку, коли під час замаху на злочин винний спрямовує свою волю на запобігання настанню суспільно небезпечного наслідку, в такому разі може мати місце добровільна відмова від вчинення злочину - остаточне припинення особою за своєю власною волею замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця (ст. 17 КК України).

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 17 КК України особа, яка добровільно відмовилася від доведення злочину до кінця, підлягає кримінальній відповідальності в тому разі, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину.

На стадії закінченого замаху на вбивство добровільна відмова можлива лише в тих випадках, коли між здійсненим діянням і ймовірним настанням суспільно небезпечних наслідків є певний проміжок часу, у ході якого особа контролює розвиток причинного зв`язку, може втрутитися і перешкодити настанню суспільно небезпечного наслідку. Добровільна відмова у цих випадках можлива лише завдяки активним діям.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Згідно з роз`ясненням, що містяться в абз.2 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» особа, яка добровільно відмовилась від убивства потерпілого або заподіяння шкоди його здоров`ю, підлягає кримінальній відповідальності лише за умови, що фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину. Якщо ж відмова мала місце вже після вчинення дій, які особа вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК як закінчений замах на злочин, який особа бажала вчинити. При цьому треба мати на увазі, що замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Верховний Суд України в своїх рішеннях (справи № 5-10кс14, № 5-32кс14) неодноразово вказував, що вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Суд також звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату - це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.

У справі, що розглядається про умисел обвинуваченого на вбивство ОСОБА_8 переконливо свідчить сукупність всіх фактичних обставин вчиненого ним діяння, зокрема знаряддя злочину сокира, спосіб нанесення, характер і локалізація тілесного ушкодження (обухом сокири в місце розташування життєво важливого органу людини голову), з прикладанням значної фізичної сили, інтенсивність та цілеспрямованість дій обвинуваченого, поведінка ОСОБА_5 після вчинення злочину, яка свідчить про наявність умислу на вбивство і полягає в тому, що останній, заподіявши потерпілому удар у життєво важливий орган голову, спокійно пішов з приміщення будинку, значний проміжок часу спілкувався з сусідами, вживав спиртні напої і, після того як співмешканка виявила пораненого сина, не зізнався у вчиненні злочину і лише за її наполяганням ходив до сусідів, щоб викликати швидку медичну допомогу, безумовно свідчать про умисел та спрямованість його дій саме на позбавлення життя потерпілого.

Вказані обставини переконують колегію суддів, що обвинувачений ОСОБА_5 умисно намагався позбавити життя потерпілого ОСОБА_8 , при цьому, використовуючи свою явну фізичну перевагу над неповнолітнім потерпілим, який спав і не міг чинити опір, а його показання, які суд сприймав безпосередньо у судовому засіданні, не відповідають дійсним обставинам справи.

На переконання колегії суддів, усі дії ОСОБА_5 вказують на те, що обвинувачений бажав настання смерті ОСОБА_8 і усвідомлював, що спричинення ним удару обухом сокири по голові потерпілого потягне за собою смерть останнього і такі його дії не призвели до смертельного наслідку лише завдяки виявленню неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 його матір`ю ОСОБА_9 .

Отже, дії ОСОБА_5 були продиктовані єдиним умислом і спрямовані на вчинення умисного вбивства ОСОБА_8 з мотивів помсти потерпілому, з яким у нього виник конфлікт напередодні.

Завдаючи удар обухом сокири по голові, обвинувачений ОСОБА_5 діяв з прямим умислом на заподіяння смерті, усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілого та бажав їх настання, а тому його дії правильно кваліфіковані як злочин, передбачений ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 містять усі елементи складу злочину, що йому інкримінують.

Об`єктивних даних, які б свідчили про дії ОСОБА_5 , пов`язані із захистом своїх прав та інтересів на момент скоєння злочину, матеріали кримінального провадження не містять.

1Y. Дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 суд встановив наступне.

Обвинувачений ОСОБА_5 раніше судимий, не одружений, після звільнення з місць позбавлення волі (19.11.2013) перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_9 , не тривалий час працював в ТОВ "Конкорд" с. Северинівка Жмеринського району Вінницької області (три місяці), за місцем роботи характеризується позитивно, за місцем проживання задовільно, схильний до вживання спиртних напоїв та порушень правопорядку (т. 2 а.с. 124 125).

З довідок лікувальної установи КНП «Жмеринська ЦРЛ» Жмеринської районної ради Вінницької області від 16.07.2019 вбачається, що ОСОБА_5 на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває (т.2 а.с. 126 127).

Проведеною під час досудового розслідування амбулаторною судово -психіатричною експертизою № 255 від 29.07.2019 встановлено, що в період вчинення інкримінованого йому правопорушення ОСОБА_5 на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У теперішній час ОСОБА_5 на хронічне психічне захворювання не страждає, перебуває поза будь - яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. До індивідуально психологічних особливостей ОСОБА_5 належать: збереженість пізнавальних функцій психічної діяльності (пам`ять, увага, мислення). В сфері особистості -емоційна лабільність, впертість, прямолінійність, переважна орієнтація на власну думку, легковажність суджень, зниження морально етичних якостей, егоцентрованість, недалекоглядність, деяка помисливість по відношенню до висловлювань оточуючих на свій рахунок, нестійка самооцінка, загострене почуття справедливості. У співбесіді стосовно інкримінованого йому діяння ОСОБА_5 описує досліджувану ситуацію. На те, що не пам`ятає подій, що відбувалися у досліджуваний період, не посилається. Здатність ОСОБА_5 до повного докладного відтворення цих подій свідчить про відсутність у нього ознак звуження свідомості. Проте на момент обстеження від даних ним раніше показів відмовився, пояснивши, що покази давав під психологічним впливом та враховуючи матеріали кримінального провадження, покази свідків можна зробити висновок, що його дії в досліджуваний період часу не носили характер автоматичних і стереотипних. Після скоєного у нього не спостерігалось ознак фізичної і психологічної астенії, його поведінка залишилась активною і цілеспрямованою. Із матеріалів кримінального провадження також стало відомо, що в досліджуваний період він перебував в стані алкогольного спяніння. Зазначений стан знижує інтелектуальний та емоційний самоконтроль, підвищує імпульсивність реагування, полегшує здійснення асоціальних форм поведінки. Вищезазначене свідчить про відсутність у ОСОБА_5 в досліджуваний період часу кваліфікуючих ознак фізіологічного афекту та інших виражених емоційних станів, які б вплинули на його свідомість та діяльність. ОСОБА_5 не виявляє ознак підвищеного навіювання, підвищеної схильності до фантазування, міг та може вірно сприймати обставини, що мають значення по справі та давати про них відповідні покази (т.2 а.с. 130 133).

ОСОБА_5 в судовому засіданні запевняв суд, що щиро кається у скоєному.

Згідно з положеннями ст. 66 КК України щире каяття може бути визнане судом обставиною, що пом`якшує покарання винного.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Такий правовий висновок щодо щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання, викладено у Постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к.

Даних про таку оцінку ОСОБА_5 своїх дій судом не встановлено. Колегія суддів, при цьому також враховує поведінку і відношення ОСОБА_5 до вчинення замаху на скоєння особливо тяжкого злочину. При тому, що останній вину визнав частково, давав визнавальні показання частково та вибірково, на деякі питання суду не бажав давати відповіді, посилаючись на те, що не пам`ятає окремих обставин вчинення злочину, поряд з тим, про інші, незначні для справи обставини подій, розповідав в подробицях, що на думку колегії суддів також свідчить про відсутність у обвинуваченого щирого каяття у скоєнні злочину.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що каяття обвинуваченого ОСОБА_5 не є щирим.

Разом з тим, колегія суддів, відповідно до ст. 66 КК України, визнає обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , активне сприяння розкриттю злочину, виходячи з наступного.

Активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

У даному випадку за допомогою ОСОБА_5 було виявлено і вилучено знаряддя злочину, останній також на місці вчинення злочину добровільно, в присутності захисника та понятих відтворив обстановку та події злочину, що колегія суддів розцінює як допомогу органу досудового розслідування у встановленні невідомих йому обставин.

Обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , суд визнає вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

ОСОБА_5 заперечував факт перебування у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину, посилаючись на те, що вживав спиртні напої після вчинення злочину, а покази на досудовому слідстві про перебування в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину давав, оскільки вважав, що ця обставина свідчить на його користь. Колегія суддів критично оцінює ці ствердження ОСОБА_5 , з огляду на його суперечливі показання з цього приводу у судовому засіданні, під час якого він спочатку повідомив, що вживав спиртні напої до вчинення злочину, далі запевняв суд, що був тверезим коли вчиняв злочин, показання свідка ОСОБА_17 , який суду показав, що коли ОСОБА_5 вночі 22.06.2019 спілкувався з ним то був «напідпитку», свідка ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_5 двічі приблизно о 17 години 21.06.2019 та після другої години ночі 22.06.2019 вживав у неї вдома спиртні напої, даними протоколу про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії від 07.11.2019 та даними, які містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 22.06.2019 та протоколі медичного огляду ОСОБА_5 від 22.06.2019, із якого вбачається, що станом на 10 год.15 хв. 22 червня 2019 року останній перебував в стані алкогольного сп`яніння (2, 61 проміле).

Y. Мотиви призначення покарання

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 колегія суддів, згідно з вимогами статтей 65 - 67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом…

Призначаючи покарання ОСОБА_5 колегія суддів враховує, що відповідно до ст.12 КК України він вчинив закінчений замах на особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, характер та спосіб його вчинення, знаряддя злочину, локалізацію тілесних ушкоджень (завдав удар обухом сокири по голові), ставлення винного до наслідків своїх діянь, відомості про особу обвинуваченого, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, що характеризує його в загально-соціальному плані, наявність постійного місця роботи, позитивну характеристику за місцем роботи та задовільну за місцем проживання, його вік по відношенню до віку неповнолітнього потерпілого, який є членом його сім`ї, обставину, яка пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю злочину, обставину, яка обтяжує покарання, вчинення злочину особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння, та дійшла до висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, передбаченого санкцією частини статті, за якою його визнано винним, з урахуванням ч. 3 ст. 68 КК України, та відсутність підстав для застосування положень ст. ст. 69, 75 КК України.

Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом. Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Приймаючи таке рішення колегія суддів, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 17.09.2009 в справі "Скополла проти Італії" зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

На думку колегії суддів, призначення такого виду покарання як позбавлення волі забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст.2 КПК України, і буде пропорційним, тобто необхідним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нових злочинів.

YІ. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Згідно з положенням п.7 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити цивільний позов.

У справі, що розглядається, цивільний позов не заявлено.

Відповідно до п.12 ч.1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.

Питання про долю речових доказів у даній кримінальній справі слід вирішити на підставі ст.100 КПК України, а саме: майно, яке не має ніякої цінності і не може бути використаним, знищити, документи, що містяться на електронних носіях, слід залишити в матеріалах кримінальної справи.

За приписами п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що процесуальні витрати відсутні.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.06.2019 ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Обраний запобіжний захід слід залишити незмінним до набрання цим вироком законної сили.

Ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.06.2019 накладено арешт на футболку блакитного кольору із написом "Sport" та сокиру з дерев`яним руків`ям та металевим обухом розміром 5,8 х 3 см.

Арешт на вказане майно слід скасувати.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, колегія суддів

ухвалила:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_5 вираховувати з моменту його затримання з 22 червня 2019 року.

Документи: DVD-диск з відеозйомкою слідчого експерименту з ОСОБА_5 , DVD-диск 4,7 Gb інд. 30 з аудіозаписом проведення негласної слідчої дії, а саме аудіо відео контролю камери ІТТ №1 ГУНП у Вінницькій області, що розташована за адресою: м. Вінниця вул. Пирогова, 4, залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу його зберігання.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.06.2019 на футболку блакитного кольору з написом "Sport" та сокиру з дерев`яним руків`ям та металевим обухом розміром 5,8 х 3 см скасувати.

Речові докази: футболку блакитного кольору з написом "Sport" та сокиру з дерев`яним руків`ям та металевим обухом розміром 5,8 х 3 см знищити.

Обраний обвинуваченому ОСОБА_5 ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.06.2019 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити незмінним до набрання цим вироком законної сили.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді : ОСОБА_2

ОСОБА_3