Дата документу 25.07.2019 Справа № 321/340/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/670/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 321/340/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого тренером-викладачем у ДЮСШ ВП ЗАЕС, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування, призначеного йому основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку 3 років - не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки згідно зі ст.76 КК України.
На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не обирався.
Скасовано арешт з автомобіля «Peugeot J-5» реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2018 року.

Згідно зі змістом вироку, 24 грудня 2016 року приблизно о 08 годині 30 хвилин ОСОБА_7 керуючи автомобілем марки «ИЖ-2717 ВП-5», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в умовах ожеледиці рухався по проїжджій частині автодороги Енергодар-Василівка-Бердянськ в бік міста Токмак. В якості пасажирів в салоні його автомобіля знаходилися ОСОБА_11 та неповнолітні ОСОБА_12 , 2004 року народження, та ОСОБА_13 , 2001 року народження. В цей час в зустрічному напрямку рухався автомобіль марки «КАМАЗ-5320», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з причепом «ГКБ», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_14 . Під час руху на 94 км вказаної автодороги водій ОСОБА_7 не врахувавши складну дорожню обстановку, допустив занос керованого ним автомобілю з виїздом на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки «КАМАЗ-5320», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з причепом «ГКБ», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_14 . При цьому, водій ОСОБА_7 , відповідно до висновків судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди № 9-1060 від 27.01.2017 року і комплексної комісійної судової експертизи стану дроги, дорожніх умов та інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди №5488/4137 від 28.02.2018 року, порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, а саме: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним». В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобілю марки «ИЖ-2717 ВП-5», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 та неповнолітні ОСОБА_12 і ОСОБА_13 отримали тілесні ушкодження, від яких померли на місці події. Згідно з висновком судової медичної експертизи № 305 від 26.01.2017 року, смерть ОСОБА_11 настала від травми грудної клітини з розривом серцевої сорочки та розривом стінки нижньої полої вени, яка ускладнилася масивною кровотечею, що стала безпосередньою причиною смерті. Виявлені у потерпілої пошкодження, а саме: рана у скронево-потиличній ділянці голови, пошкодження у ділянці грудної клітини: перелами ребер по задній поверхні, розрив серцевої сорочки, розрив нижньої полої вени, знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з її смертю. Враховуючи місце розташування тілесних ушкоджень, їх характер, обставини справи, викладені у постанові слідчого, можна дійти висновку, що всі пошкодження утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею, якими могли бути частини салону автомобіля, які діяли на голову, тулуб та кінцівки при обставинах дорожньо-транспортної пригоди в умовах зіткнення легкового автомобілю з важким вантажним автомобілем. Згідно з висновком судової медичної експертизи № 306 від 06.02.2017 року, смерть ОСОБА_12 настала від відкритої черепно-мозкової травми з дірчастим переломом кісток склепіння черепа, пораненням бокового венозного синуса, пораненням речовини головного мозку та розвитком масивної кровотечі з місця поранення, яке стало безпосередньою причиною смерті. Виявлені у потерпілого пошкодження, а саме: рана у скронево-потиличній ділянці голови з пошкодженням кісток склепіння черепа та пошкодження речовини головного мозку знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з його смертю. Враховуючи місце розташування тілесних ушкоджень, їх характер, характер пошкоджень на одязі, обставини справи, викладені у постанові слідчого, що всі пошкодження утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею переважно у ділянку голови. Цими предметами могли бути конструкції автомобіля при обставинах дорожньо-транспортної пригоди. Згідно з висновком судової медичної експертизи № 307 від 03.02.2017 року, смерть ОСОБА_13 настала внаслідок сполученої травми голови, тулубу, кінцівок з руйнуванням черепу та головного мозку, що і стало безпосередньою причиною смерті. Усі перелічені тілесні ушкодження кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, а в даному випадку як такі, що викликали смерть та утворилися внаслідок травматичної дії тупих твердих предметів з обмеженою та переважаючою травмуючою поверхнею у ділянку голови, тулубу, кінцівок. Не можна виключати, що такими предметами могли бути елементи будови автомобілю, зруйновані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеність вини та обставини кримінального провадження вважає, що вирок суду стосовно ОСОБА_7 є незаконниму зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Прокурор вважає, що судом при призначенні покарання не враховано тяжкість вчиненого злочину, ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано у якості обтяжуючої обставини вчинення злочину відносно малолітнього та не вмотивовано таке рішення. Таким чином, вважає, що судом не обґрунтовано можливість застосування вимог ст.75 КК України.

На підставі викладеного просить вирок суду скасувати і ухвалити новий вирок яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора; обвинуваченого і його захисника, які, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали вирок законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції не досліджує і не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні злочину при обставинах, які викладені в формулюванні обвинувачення, а також щодо кваліфікації його дій, оскільки питання про це в апеляційній скарзі не порушується.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів вирок суду відповідає вказаним вимогам.

Посилання апелянта на невідповідність призначеного покарання обставинам та тяжкості кримінального правопорушення, а також особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, суд апеляційної інстанції вважає формальним, адже оскаржується не розмір призначеного судом покарання, а лише вирок в частині застосування положень ст.75 КК України і звільнення ОСОБА_7 , від призначеного покарання з випробуванням.

Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення і звільнення особи від покарання та пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Вирішуючи питання про розмір покарання ОСОБА_7 , суд врахував відомості про особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості вчиненого ним правопорушення, його наслідки, обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, судом враховано особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, працює тренером-викладачем у ДЮСШ ВП ЗАЕС, за сумісництвом працює керівником гуртків в Енергодарському центрі туризму, краєзнавства та спорту, має звання «Заслужений тренер України», позитивно характеризується за місцем роботи, багато його вихованців є переможцями та призерами Чемпіонатів та Кубків України, Європи та Світу, до того ж внаслідок дорожньо-транспортної пригоди також отримав тілесні ушкодження у зв`язку з чим йому була встановлена третя група інвалідності, добровільне відшкодування шкоди протягом всього часу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди та наміри в подальшому відшкодовувати спричинену ним шкоду потерпілим. Також судом враховано думку потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , які просили суд не позбавляти обвинуваченого волі, зазначили, що претензій до останнього не мають.

Під час апеляційного перегляду провадження потерпілий ОСОБА_9 зазначив, що обвинувачений, відшкодовує моральну шкоду, на підтвердження чого надано розписку та копії чеків про перерахування коштів потерпілим, хоча під час розгляду кримінального провадження цивільні потерпілими не заявлялись та за вироком суду шкода не стягувалась.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано послався у своєму рішенні на щире каяття обвинуваченого, яке полягає, відвертому визнанні своєї провини у вчиненому злочині, щирому жалю з приводу цього та осуді своєї поведінки, про що свідчать його численні вибачення перед потерпілими, добровільне відшкодування шкоди протягом всього часу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди та наміри в подальшому відшкодовувати спричинену ним шкоду потерпілим. Судом апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачений і після ухвалення вироку не змінив своє ставлення до чиненого кримінального правопорушення та продовжує добровільно відшкодовувати завдану моральну шкоду.
Доводи прокурора, що вищевказані обставини, не знижують суспільну небезпеку вчиненого діяння є недоречним, адже суд при прийнятті рішення про можливість застосування положень ст.75 КК України не відштовхується від наявності обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що вочевидь мав на увазі апелянт (як то передбачено положенням ст.69 КК України). Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений продовжує відшкодувати шкоду потерпілим, займається суспільно-корисною працею, вказані обставини свідчать про можливість його виправлення без реального відбування покарання, а тому переконливо вказують на те, що і мав на увазі суд першої інстанції при прийнятті рішення про застосування до обвинуваченого положення ст.75 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Обставини, про які вказував апелянт, як підстави для скасування вироку вчинення злочину відносно малолітнього враховувалось судом, та зважаючи на наявність у обвинуваченого пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, відомостей щодо особи обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, позицію потерпілих, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 не представляє підвищеної суспільної небезпеки та його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

В той же час, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що хоча кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.286 КК України, не є приватним обвинуваченням, разом з тим інтереси суспільства зачіпаються в цілому, в загальному плані і лише опосередковано, тоді як спеціальним об`єктом є життя і здоров`я людини, тому в першу чергу наслідки злочину безпосередньо стосуються інтересів потерпілих, які в цьому конкретному випадку підтримали позицію саме сторони захисту і суду.

На переконання колегії суддів, встановлені обставини, давали підстави суду першої інстанції звільнити обвинуваченого на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням і покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1, п.1 ч.2 ст.76 КК України.

Отже, висновок суду щодо розміру покарання призначеного ОСОБА_7 , а також можливість звільнення від відбування основного покарання з встановленим терміном випробування та покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених законом про кримінальну відповідальність, можна визнати достатньо обґрунтованим.

Крім того суд, з огляду на категорію злочину і його наслідки, не звільняв обвинуваченого від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 3 роки, що на переконання колегії суддів свідчить на виваженість і справедливість остаточного рішення.

Доводи зазначені в апеляційній скарзі прокурора правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4