Постанова

Іменем України
31 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 712/9506/16-к

провадження № 51-5091км18
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 грудня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000167, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Безпальче Драбівського р-ну Черкаської обл., жителя АДРЕСА_1 ,
виправданого за ч. 2 ст. 367 Кримінального кодексу України (далі КК) у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2017 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, за недоведеністю, що в його діянні є склад злочину, та виправдано його за підозрою у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26 грудня 2017 року вирок залишено без змін.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він, будучи службовою особою, обіймаючи посаду провідного спеціаліста відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування м. Черкаси, Черкаського та Чигиринського районів при УМВС в Черкаській області, перебуваючи на своєму робочому місці на вул. Лесі Українки, 21 у м. Черкасах, порушуючи ст. 41 Конституції України, статті 1, 2 Закону України «Про міліцію», пункти 8.11, 8.12, 8.13, 8.21 Положення про Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Черкаській області, п. 5.10 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них та статті 40, 41 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, діючи необережно, шляхом неналежного виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них 05 квітня 2013 року та 18 лютого 2014 року неналежним чином перевірив матеріали за заявами про зняття з обліку для реалізації транспортних засобів вантажного/фургону малотоннажного-В «Volkswagen Caddy» та легкового седану-В «Toyota Camry 2.4». Внаслідок цього ОСОБА_6 не встановив факту перебування у розшуку вказаних автомобілів (а саме їх кузовів) і поставив свої підписи на облікових картках та відбитки печатки Черкаського відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи № 2 Управління ДАІ УМВС України в Черкаській області, чим засвідчив законність, достовірність та повноту вказаних операцій.
Такими злочинними діями ОСОБА_6 проведено незаконне зняття з обліку вказаних транспортних засобів і не забезпечено повернення їх законним володільцям, що завдало матеріальних збитків ОСОБА_7 в розмірі 125 464 грн та ОСОБА_8 в розмірі 170 918,20 грн, що в загальному розмірі у 498 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян і є тяжкими наслідками.
Крім того, вказаними діями ОСОБА_6 порушено нормальну роботу органів Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, не забезпечено нормального здійснення державної політики у сфері реєстрації транспортних засобів, розшуку, ведення інформації про перебування транспортних засобів у розшуку, таким чином підірвано авторитет держави в особі Управління державної автомобільної інспекції при УМВС України в Черкаській області, чим завдано істотної шкоди державним інтересам.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування судових рішень стосовно ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що суд не дав належної оцінки зібраним доказам, внаслідок чого безпідставно виправдав ОСОБА_6 .
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор частково підтримав касаційну скаргу та вважав за необхідне скасувати ухвалу апеляційного суду із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перегляді судових рішень суд касаційної інстанції виходить з фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 373 КПК передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Мотивувальна частина виправдувального вироку згідно із п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
З матеріалів кримінального провадження видно, що суд першої інстанції, встановивши, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_6 органом досудового розслідування, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, виправдав його у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення.
Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи прокурора щодо незаконності виправдувального вироку, оскільки перевіркою матеріалів кримінального провадження встановив, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності складу злочину, у вчиненні якого обвинувачувався виправданий, є обґрунтованими і мотивовані належним чином, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на таке.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у службовій недбалості, що спричинила тяжкі наслідки та істотну шкоду. Згідно з пред`явленим обвинуваченням внаслідок неналежного виконання виправданим службових обов`язків було незаконно знято з обліку транспортні засоби потерпілих, чим завдано матеріальних збитків ОСОБА_7 в розмірі 125 464 грн та ОСОБА_8 в розмірі 170 918,20 грн, що є тяжкими наслідками, а також порушено нормальну роботу органу внутрішніх справ, чим завдано істотної шкоди державним інтересам.
ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення у службовій недбалості, що є кримінальним правопорушенням із матеріальним складом і передбачає наявність документально підтверджених збитків. Закінченим цей злочин визнається, якщо діяння винного спричинило істотну шкоду (ч. 1 ст. 367 КК) чи заподіяло тяжкі наслідки (ч. 2 ст. 367 КК).
Згідно з п. 4 примітки до ст. 364 КК (у редакції Закону від 13 травня 2014 року) тяжкими наслідками у статтях 364-367 КК вважаються такі наслідки, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Істотною шкодою відповідно до п. 3 цієї ж примітки у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 КК вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Ні письмовими доказами у кримінальному провадженні, ні показаннями свідків або потерпілих, які були належно оцінені судом, не було доведено, щоб діями ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було завдано будь-яких матеріальних збитків.
Як вказав суд першої інстанції, органом досудового розслідування не встановлено, що на час вчинення інкримінованого ОСОБА_6 діяння саме ці особи були власниками або законними користувачами згаданих транспортних засобів і їм було заподіяно зазначену в обвинуваченні матеріальну шкоду.
Доводи у касаційній скарзі прокурора про те, що розмір втрат, понесених потерпілими внаслідок злочинних дій ОСОБА_6 , підтверджено експертним шляхом, є непереконливими, оскільки експертизами у кримінальному провадженні встановлено лише вартість транспортних засобів, що не спростовує висновків суду про відсутність доказів на підтвердження заподіяння матеріальної шкоди особам, визнаним потерпілими.
Що стосується обвинувачення ОСОБА_6 в тому, що його діями було порушено нормальну роботу органу внутрішніх справ, внаслідок чого підірвано авторитет держави, чим завдано істотної шкоди державним інтересам, то воно також не знайшло свого підтвердження.
Пунктом 3 примітки до ст. 364 КК (у редакції Закону від 05 квітня 2001 року) було передбачено, що істотною шкодою у статтях 364, 365, 367 КК, якщо вона полягає у заподіянні матеріальних збитків, вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Тобто формулювання у пункті 3 примітки до ст. 364 КК «якщо вона полягає у заподіянні матеріальних збитків» прямо вказувало на можливість заподіяння істотної шкоди у виді, відмінному від матеріальних збитків.
Отже, до набрання чинності Законом від 13 травня 2014 року ознака «істотна шкода» у відповідних складах злочинів розумілась як така, що охоплює і суспільно небезпечні наслідки у виді майнової шкоди, і наслідки у виді шкоди немайнової.
ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, 05 квітня 2013 року та 18 лютого 2014 року, тобто до внесення змін у пункт 3 примітки ст. 364 КК. На час постановлення судами оскаржених рішень цей пункт примітки був викладений в іншій редакції.
Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Статтею 5 КК України визначено низку умов, за яких допускається надання зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі. Відповідно до ч. 1 цієї статті закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Відповідно до змісту постанови Верховного Суду України від 27 жовтня 2016 року № 5-99кс16 незастосування нової редакції примітки 3 до статті 364 КК, що виникла на підставі Закону від 13 травня 2014 року, до кримінально-правових ситуацій, які виникли раніше, становитиме порушення ст. 58 Конституції України та ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що має бути враховано і при постановленні судових рішень у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 .
У тій же постанові Верховний Суд України вказав, що диспозиція ч. 1 ст. 364 і ч. 1 ст. 365 КК, якими передбачено відповідальність за заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або громадським чи державним інтересам, чи інтересам юридичних осіб, може становити не лише майнову шкоду, а й включати прояви немайнової шкоди, але тільки ті, які можуть одержати майнове відшкодування (як істотна шкода може враховуватися будь-яка за характером шкода, якщо вона піддається грошовій оцінці та відповідно до такої оцінки досягла встановленого розміру).
Верховний Суд України зазначив, що у вироку (ухвалі) має бути чітко встановлено і доведено, що саме вчинення того чи іншого службового злочину стало причиною відповідних наслідків. Обчислення їх розміру, на думку суду, має бути належним чином підтверджено (у тому числі цивільним позовом, як підтвердження факту та розміру реальної майнової шкоди) та не викликати сумніву.
У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 такі розрахунки розміру істотної шкоди відсутні.
Слід звернути увагу, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 30 серпня 2018 року № 13-40кс18 не знайдено підстав для відступу від існуючої правозастосовчої практики, орієнтованої лише на кількісний (вартісний) показник виміру істотної шкоди, заподіяної охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам юридичних осіб.
Враховуючи викладене, за результатами судового розгляду суд дійшов обґрунтованого висновку, що висунуте органом досудового розслідування обвинувачення за ч. 2 ст. 367 КК не було підтверджено, а тому прийняв рішення про необхідність виправдання ОСОБА_6 , з чим погодився і апеляційний суд.
Верховний Суд вважає правильними висновки судів нижчих ланок, оскільки стороною обвинувачення не було доведено настання внаслідок дій ОСОБА_6 суспільно небезпечних наслідків у виді заподіяння істотної шкоди в матеріальному виразі, що свідчить про відсутність об`єктивної сторони кримінального правопорушення як обов`язкового елементу складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК.
При розгляді кримінального провадження апеляційний суд навів у своєму рішенні суть доводів прокурора в апеляційній скарзі, ретельно їх перевірив, проаналізував і дав на них переконливі відповіді. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_6 та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та повною мірою відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судових рішень, про що йдеться у касаційній скарзі прокурора, перевіркою кримінального провадження не встановлено. Тому підстав для задоволення касаційної скарги судом касаційної інстанції немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3