ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/638/18 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1 ,
Провадження № 11-кп/818/1583/19 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: умовно-дострокове
звільнення від відбування покарання
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
засудженого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 7 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_7 , -
В С Т А Н О В И В:
Вказаною ухвалою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
На обґрунтування прийнятого рішення районний суд вказав, що вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.10.2013 року ОСОБА_7 був засуджений за ч.2 ст.187 КК України до семи років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вирок набрав законної сили 25.11.2013 року.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.06.2016 року на підставі ст. 72 ч.5 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 18.07.2013 року по 24.11.2013 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Станом на 07.02.2019 року невідбутий строк покарання засудженого ОСОБА_7 становив 1 рік 1 місяць 3 дні.
Досліджуючи дані про особу засудженого, що містилися в його особовій справі, характеристиці, довідці про заохочення і стягнення, районний суд встановив, що упродовж усього терміну відбування покарання засуджений мав пасивну форму поведінки, що полягала в утриманні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, додержання загальноприйнятих норм і правил поведінки.
Відповідно до довідки, наданої начальником ДУ «Харківська виправна колонія №43» встановлено, що засуджений ОСОБА_7 був працевлаштований , однак за весь час роботи тільки двічі (в лютому 2017 року та червні 2017 року) перевиконав норми виробітку. В інший період коли він працював систематично не виконував норми виробітку, які складали відповідно від 5, 5% до 88,7%.

Згідно з характеристикою, затвердженої начальником колонії 29.11.2017 року, засуджений ОСОБА_7 за час відбування покарання характеризується посередньо, мав одне стягнення, яке виразилось у самовільному залишенні свого робочого місця, для стимулювання правослухняної поведінки був заохочений чотири рази. Намагається приділяти увагу необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи; не завжди сумлінно ставиться до виконання передбачених законом вимог персоналу установи, безвідповідально ставиться до робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні.

Рішенням комісії засудженому двічі відмовлено в застосуванні ст.100, 101 КВК України, як особі, яка не стає на шлях виправлення.

Тому доводи клопотання про можливість застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, на думку районного суду, є непереконливими та відсутні підстави для його задоволення.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу районного суду та постановити нову, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення.

В обґрунтування своєї вимоги захисник посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки останній заохочувався адміністрацією установи чотири рази, має лише одне стягнення, характеризується в цілому позитивно; відбув більш ніж двох третин строку покарання, а відтак є особою, до якої можливо застосувати інститут умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Заслухавши доповідь головуючого судді, з`ясувавши думку прокурора, яка заперечувала проти апеляційної скарги; засудженого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити й звільнити його від подальшого відбування покарання; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 152 КВК України підставою звільнення від відбування покарання є умовно-дострокове звільнення.
Відповідно до ч.2 ст. 81 КК України обов`язковою складовою для прийняття судом рішення про безумовне умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного вироком суду кримінального покарання, є сумлінна поведінка та ставлення до праці засудженого, як умова доведеності виправлення останнього.

Стаття 6 КВК України передбачає, що виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Відповідно до Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії по суті внесеного подання.

Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб.

Підставою умовно-дострокового звільнення є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбування покарання. Під сумлінною поведінкою розуміється не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, а й прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.
Висновок суду про виправлення засудженого повинен бути зроблений і з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, а також даних, що характеризують його особу.

Так, відповідно до характеристики, засуджений ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 18.07.2013 року. Під час тримання в Харківському слідчому ізоляторі режим тримання не порушував, стягнень та заохочень не мав.

З 11.11.2013 року відбуває покарання в Харківській виправній колонії (№43), де характеризувався посередньо, допускав порушення режиму тримання, за що мав одне стягнення.

Згідно характеристики на ОСОБА_7 , затвердженої начальником колонії 29.11.2017 року, засуджений за час відбування покарання характеризується посередньо, мав одне стягнення, яке виразилось у самовільному залишенні свого робочого місця, для стимулювання правослухняної поведінки був заохочений чотири рази. Не завжди сумлінно ставиться до виконання передбачених законом вимог персоналу установи, безвідповідально ставиться до робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні.

Рішенням комісії від 25.10.2015 року засудженому відмовлено в застосуванні ст.100, 101 КВК України, як особі, яка не стає на шлях виправлення.

Згідно витягу з протоколу №46 засідання комісії ДУ ХВК №43 від 29.11.2017 року було вирішено не направляти матеріали до суду для вирішення питання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 , оскільки він не довів своє виправлення.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 раніше був судимий також за тяжкий злочин вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.10.2008 року за ч. 1ст.187, ч.1ст.152 КК України до 5 років позбавлення волі, проте знову вчинив умисний злочин, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення.
Колегія суддів наголошує, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, повинен ґрунтуватися на аналізі даних про поведінку засудженого за весь час відбуття покарання, в тому числі й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.
Апеляційні доводи захисника про те, що ОСОБА_7 має заохочення і належним чином дотримується норм, які визначають порядок і умови відбування покарання у виправній установі не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо недоцільності його умовно-дострокового звільнення, враховуючи те, що засуджений раніше засуджувався за тяжкі злочини проти власності, але він знову вчинив новий умисний злочин, що свідчить про стійку антисоціальну поведінку засудженого та небажання ставати на шлях виправлення; має не зняте та не погашене стягнення, у зв`язку з чим звільнення засудженого, на підставі ст. 81 КК України, від відбування покарання не буде ефективним.

Крім цього, колегія суддів бере до уваги те, що комісією установи було двічі відмовлено у застосуванні до засудженого статтей 100,101 КВК України, статтей 81, 82 КК України, що не доводить його виправлення на краще.

Внаслідок оцінки всіх перелічених вище обставин суд першої інстанції об`єктивно дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності всіх передбачених умов щодо засудженого, передбачених положеннями ст. 81 КК України, для його умовно-дострокового звільнення та недоцільності і передчасності звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання.

За таких обставин колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо відмови у задоволенні клопотання, внаслідок неефективності такого заходу щодо попередження вчинення ним нових злочинів, оскільки ОСОБА_7 раніше засуджувався за вчинення тяжких злочинів проти власності, та відсутності беззаперечних й переконливих підстав, на підставі яких можна зробити висновок про його виправлення, що підтверджується наведеними вище даними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
В задоволенні апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_8 відмовити, а ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя

Судді: