Справа №504/4465/15-к
Провадження №1-кп/523/94/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2019 р. Колегія суддів Суворовського районного суду м.Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

в присутності обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт з долученими до нього документами за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.146 ч.2, 187 ч.3, 187 ч.4, 189 ч.2, 263 ч.1, 289 ч.2 КК України, ОСОБА_10 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.146 ч.2, 187 ч.3, 187 ч.4, 189 ч.2, 289 ч.2 КК України, ОСОБА_11 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.146 ч.2, 187 ч.3, 187 ч.4, 289 ч.2 КК України, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні колегії суддів Суворовського районного суду м. Одеси знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

В попередньому судовому засіданні відносно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , за клопотанням сторони обвинувачення були продовжені запобіжні заходи у вигляді домашнього арешту та відповідно тримання під вартою в ОСІ УДПтС України в Одеській області.

Відповідно до ст.331 КПК України при судовому розгляді незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання, суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

В судовому засіданні, прокурором заявлено клопотання про необхідність продовження щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 раніше обраних запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту та тримання під вартою відповідно, обґрунтовуючи клопотання тим, що обвинувачені скоїли тяжкі, в тому числі особливо тяжке кримінальні правопорушення, санкція статті якої передбачає тільки позбавлення волі, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_12 перебуваючи на свободі можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих, вчиняти інші кримінальні правопорушення, більш м`які запобіжні заходи, на думку прокурора, не можуть забезпечити належної поведінки обвинувачених;

потерпілий ОСОБА_6 підтримав позицію прокурора;

захисником обвинуваченого ОСОБА_13 -адвокатом ОСОБА_8 також заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу відносно його підзахисного обґрунтовуючи клопотання тим, що останній знаходиться під вартою тривалий час, а саме з вересня 2015р., тобто майже 4 роки ОСОБА_13 фактично відбуває покарання, крім того на теперішній час допитані свідки та потерпілі, судовий розгляд знаходиться на стадії дослідження письмових доказів, на повноту та всебічність яких обвинувачений вплинути не може, та не може впливати на покази свідків й потерпілих, тому відпала необхідність у застосуванні запобіжного заходу; обвинувачені ОСОБА_13 і ОСОБА_12 , захисник ОСОБА_7 підтримали позицію захисника-адвоката ОСОБА_8 , та просили відмовити в клопотанні прокурора.

Колегія суддів, вислухавши думку учасників судового засідання, прийшла до наступних висновків.

Під час судового засідання, суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до положень ст.ст.177, 183 зазначеного Кодексу, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може бути застосований лише до підозрюваного чи обвинуваченого у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний чи обвинувачений не виконає покладені на нього процесуальні обов`язки, а також для запобігання його спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Згідно зі ст.ст. 2,9 наведеного Кодексу, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності і в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтями 22, 26 означеного Кодексу регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позиції, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, та сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
За ч.3 ст.194 вказаного Кодексу, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри, але не доведе існування ризиків та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.
Крім того, строки застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою передбачено у ст.197 КПК України, з огляду на що й дотримуючись положень ст.28 цього ж Кодексу, під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, суд повинен дотримуватись вимог розумності такого строку.
В силу ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на право на свободу та особисту недоторканість.
Частиною 1 ст.12 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.
За ст.8 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року встановлюють, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.
Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, а тому суд у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.
Опріч викладене, згідно з п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України», Суд визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, а у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.
Як слідує з п.37 рішення ЄСПЛ у справі «Волосюк проти України», подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.
Наряду з наведеним, за п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановлює, що п.3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.
Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.
Отже, виходячи з наведених принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, вимог КПК України, Конвенції та практики ЄСПЛ, Колегією суддів при вирішенні питання щодо доцільності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_13 приймається до уваги тривалість строку перебування останнього під вартою з вересня 2015 року, наявність у нього місця реєстрації та постійного проживання на території України, сімейний стан (проживає з батьками) та недоведеність стороною обвинувачення існування відповідних ризиків і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Так, прокурором ані розглядуваними клопотаннями, ані під час їх розгляду в судовому засіданні взагалі не доведено недостатність застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, а також актуальності існування в теперішній час ризиків, передбачених ст.177 КПК України (зокрема, переховування від органів досудового розслідування та-або суду, незаконного впливу на свідків та потерпілих в цьому кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення), що у своєї сукупності унеможливлює задоволення клопотання сторони обвинувачення у запропонованому вигляді.

Зважаючи на недоведеність стороною обвинувачення доводів внесених ним клопотань про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_13 , Колегією суддів при прийнятті відповідного рішення щодо зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_13 враховуються наступні обставини, встановлені під час судового засідання та, які випливають з матеріалів судового провадження, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_13 є особою раніше судимою, має місце постійного проживання та реєстрації в м. Одесі, тривале знаходження ОСОБА_13 під вартою, а саме з вересня 2015 року.
Згідно зі ст.ст. 179, 181 КПК України, особисте зобов`язання полягає у покладенні на обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст.194 цього Кодексу, а домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Опріч наведене, оцінюючи наведений прокурором у відповідному клопотанні ризик можливого переховування обвинувачених ОСОБА_13 і ОСОБА_12 від суду, незаконного впливу на свідків та потерпілих, Колегія суддів виходить із неодноразово застосованої практики Європейського суду з прав людини, за якою попереднє засудження особи, відсутність місця проживання, роботи, родини, внаслідок чого зроблені припущення щодо вчинення нових злочинів або втечі від правосуддя, за відсутності яких-небудь більш переконливих підстав, які б виправдовували тривале тримання особи під вартою, не є ризиком утечі від правосуддя (п.64 рішення ЄСПЛ від 15.02.2005 року у справі «Сулаоя проти Естонії»).
Крім того, Колегією суддів відхилено означений прокурором у відповідних клопотаннях ризик вчинення обвинуваченими ОСОБА_13 та ОСОБА_12 іншого кримінального правопорушення, оскільки за вищенаведеним рішенням ЄСПЛ у справі «Сулаоя проти Естонії», при оцінці ризику повторного вчинення злочину, посилання на минуле особи не може бути достатнім для виправдання відмови у задоволенні клопотання про звільнення, а згідно з п.66 рішення ЄСПЛ від 07.03.2013 року у справі «Остендорф проти Німеччини», п.1 ст.5 Конвенції не дозволяє політики загальної превенції стосовно конкретного індивіда або групи індивідів, які вважаються органами влади (обґрунтовано чи необґрунтовано) як такі, що є небезпечними або мають схильність до вчинення правопорушень.
Підсумовуючи викладене, Колегія суддів з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, права особи на свободу і особисту недоторканність, оцінивши в сукупності наведені законодавчі вимоги та практику ЄСПЛ, приймає до уваги встановлені під час судового розгляду особисті та інші характеризуючі осіб обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 дані, їх особи та тривалість терміну перебування під вартою ОСОБА_13 , у взаємозв`язку із тим, що прокурором ані в судовому засіданні, ані розглядуваними клопотаннями актуальність існування в теперішній час ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та недостатність застосування відносно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів не доведені.
Наряду з наведеним, Колегією суддів враховується відсутність будь-яких відомостей про порушення обвинуваченим ОСОБА_12 умов раніше обраного запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, а також зауважується на недоведеність прокурором під час розгляду клопотання відносно вказаної особи запропонованих обов`язків та приймається до уваги, що судовий розгляд ще не завершений, але незважаючи на тяжкість кримінального правопорушення у конкретному випадку і у контексті ч.ч.4, 5 ст.194 КПК України, доходить висновку про те, що для забезпечення належного виконання обвинуваченим ОСОБА_12 покладених на нього процесуальних обов`язків, та крім того уявляється достатнім й обґрунтованим застосування до обвинуваченого ОСОБА_13 більш м`якого запобіжного заходу, із залишенням клопотань прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_13 без задоволення, та із задоволенням клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_12 , а також із задоволенням клопотання сторони захисту.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.132, 176-178, 183, 194, 196, 197, 331, 369-372, 392 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 у вигляді домашнього арешту задовольнити.
Продовжити щодо обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Протягом строку застосування домашнього арешту заборонити ОСОБА_9 цілодобово залишати місце свого фактичного проживання: АДРЕСА_1 .
Покласти на ОСОБА_9 наступні обов`язки: цілодобово не відлучатися з місця проживання без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання або роботи, утримуватися від спілкування із іншими особами в даному кримінальному провадженні, прибувати в суд за викликом суду.
В разі невиконання вищевказаних зобов`язань може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_9 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
В задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 відмовити.
Клопотання захисника ОСОБА_8 щодо зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 з тримання під вартою на домашній арешт - задовольнити.
Змінити щодо обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, з носінням електронного засобу контролю.
Протягом строку застосування домашнього арешту заборонити ОСОБА_10 цілодобово залишати місце свого фактичного проживання: АДРЕСА_2 .
Покласти на ОСОБА_10 такі обов`язки: цілодобово не відлучатися з місця проживання без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання або місця роботи, утримуватися від спілкування із іншими особами в даному кримінальному провадженні, прибувати в суд за викликом суду.
В разі невиконання вищевказаних зобов`язань може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.
Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Виконання ухвали в частині застосування до обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту доручити Лиманському ВП ГУНП в Одеській області. Ухвала підлягає негайному виконанню органом Національної поліції. Контроль за виконанням покласти на прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури.
Строк дії ухвали складає два місяці з дня її проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3