справа №619/2449/19
провадження №1-кп/619/348/19
УХВАЛА
іменем України
25 липня 2019 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
захисника ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження №0000262 від 28.02.2019 по обвинуваченню:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, освіта середня спеціальна, працює фірма «АСС», оператор, раніше судимий: 1)05.05.2000 року вироком Ленінського районного суду м. Харкова за ч.1 ст.118 КК України (в редакції 1960 року) до міри покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки, з застосуванням ст.46-1 КК України - з відстрочкою виконання вироку на 1 рік і штраф 300 грн.; 2)03.03.2007 вироком Ленінського районного суду м. Севастополя за ч.3 ст.15, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України до міри покарання у вигляді позбавлення волі строком 4 роки, з застосуванням ст.75 КК України з іспитовим строком 2 роки; 3) 15.08.2008 вироком Ленінського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.185, 71 КК України до міри покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, з застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим терміном 2 роки; 4) 13.06.2009 вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.185, 71 КК України до міри покарання у вигляді позбавлення волі строком 4 роки 6 місяців, звільнений 11.06.2014 з Холодногірської ВК№18 5) 03.11.2014 вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.185, 70 КК України до міри покарання у вигляді позбавлення волі строком 2 роки, з застосуванням ст.75 КК України з іспитовим терміном 3 роки; 6) 29.12.2018 вироком Ленінського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України до міри покарання у вигляді позбавлення волі строком 1 рік, з застосуванням ст.75 КК України з іспитовим терміном 1 рік, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України, суд,
ВСТАНОВИВ:
Так, 02 липня 2019 року до Дергачівського районного суду Харківської області надійшов затверджений обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000262 від 28.02.2019 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України.
Ухвалою суду від 02 липня 2019 року вказане кримінальне провадження призначено до підготовчого судового засідання за участю сторін.
У судовому засіданні захисник заявив клопотання, яке підтримав обвинувачений про повернення обвинувального акта прокурору, при цьому посилався на невідповідність обвинувального акту нормам кримінального процесуального законодавства.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення клопотання, вважав, що підстави для повернення обвинувального акта відсутні.
Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання свого захисника, та просив повернути обвинувальний акт.
Суд дійшов висновку про повернення обвинувального акту прокурору з наступних підстав.
Так, відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Згідно п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Частиною 1 ст.91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.
Формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.
Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак.
Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення щодо особи унеможливлює якісний і повний її захист.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом.
Разом з цим ч.1 ст.337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.
Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним.
Адже відповідно до ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.
Відповідно до ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.
При цьому, за змістом п.5 ч.2 ст.291 КПК України, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Верховний Суд у своїй постанові від 21 березня 2019 року (справа № 753/11543/17-к провадження №51-5990км18) зазначив, що чітке відображення фактичних обставин кримінального правопорушення, зокрема, із обов`язковим зазначенням усіх ознак об`єктивної сторони злочину, суспільно небезпечні наслідки, причинний зв`язок між діянням і наслідками, має суттєве значення для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, для реалізації права на захист та вирішення інших питань. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
В обвинувальному акті після формулювання обвинувачення зазначено наступне.
«Таким чином, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, а саме незаконний збут наркотичного засобу, вчинений повторно».
При цьому у ч.2 ст.307 КК України зазначено: « Ті самі дії, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила один із злочинів, передбачених статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу, або із залученням неповнолітнього, а також збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів у місцях, що призначені для проведення навчальних, спортивних і культурних заходів, та в інших місцях масового перебування громадян, або збут чи передача цих речовин у місця позбавлення волі, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах чи особливо небезпечні наркотичні засоби або психотропні речовини».
Таким чином, правова кваліфікація злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , не відповідає диспозиції зазначеної частини статті КК України, за якою кваліфіковані його дії, а саме не зазначено кількість та яку саме речовину незаконно збув ОСОБА_5 .
Так, в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_5 відсутнє формулювання обвинувачення із зазначенням всіх елементів злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, зокрема, об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину.
Крім того в посиланні на висновок експерта №10282 від 29.05.2019 в обвинувальному акті чітко не розмежовано які саме речовини відносяться до наркотичних речовин, а які в своєму складі їх не містять.
Такі суперечності, на думку суду, позбавляють суд можливості роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення у відповідності до вимог ст.348 КПК України.
Недотримання вказаних вимог закону при складанні обвинувального акту порушує засади кримінального провадження, зокрема принципу верховенства права та законності, які застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; а також виключає можливість визначення судом меж пред`явленого обвинувачення та роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення до початку дослідження доказів у судовому засіданні.
Відповідно до ст.337 КПК України, суд не вправі, за результатами судового розгляду, змінити обвинувачення на таке, що істотно відрізняється від пред`явленого, а також, не вправі за власною ініціативою в будь-який спосіб поставити питання про таку зміну обвинувачення. Недодержання судом зазначених вимог кримінально-процесуального закону, є порушенням права на захист.
Слід зауважити, що окрім наведених недоліків при складанні обвинувального акту допущені чисельні порушення вимог частини 2 статті 291 Кримінального процесуального кодексу України. Так, на вимогу пункту 1 цієї норми права обвинувальний акт має містити найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер, що в свою чергу, зобов`язує орган досудового розслідування не просто вказати реєстраційний номер провадження, а вимагає зазначення його повного найменування, дати внесення до Єдиного реєстру досудового розслідування особи обвинуваченого та норм кримінального закону, які інкримінуються останньому. Однак, всупереч вказаному, у обвинувальному акті зазначено, що він складений «у кримінальному провадженні 0000262 стосовно ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 за ознаками ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України», що є некоректним. Отже, таке формулювання є неприпустимим.
На ряду з наведеним, до незначних порушень виявлених судом, також слід віднести порушення, що мають місце при складанні реєстру матеріалів досудового розслідування, який відповідно до приписів пункту 1 частини 4 статті 291 Кримінального процесуального кодексу України є невід`ємним додатком до обвинувального акту та вимоги до якого встановлені частиною 2 статті 109 зазначеного процесуального кодифікованого закону України.
Так, вказана норма права обумовлює, що реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.
Реєстр матеріалів досудового розслідування є засобом фіксації дій і рішень, які приймалися у кримінальному провадженні і є по суті описом матеріалів справи. Він повинен відображати хід і проміжні результати досудового розслідування, використані в розслідуванні джерела доказів, а тому в ньому обов`язково повинні міститися: в хронологічному порядку дані про кожну процесуальну дію, проведену під час досудового розслідування її номер, найменування та час проведення (дата і часовий відрізок), зокрема, повідомлення про внесення відомостей, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, до Єдиного реєстру досудових розслідувань і початок досудового розслідування (стаття 214 Кримінального процесуального кодексу України), помітка про ознайомлення сторони захисту, потерпілого з матеріалами досудового розслідування до його завершення, інформація про кожну проведену слідчу (розшукову) дію, данні про факт відкриття матеріалів кожною стороною протилежній стороні по закінченні досудового розслідування та письмового підтвердження факту надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів (стаття 290 Кримінального процесуального кодексу України); зазначення в певній послідовності про прийняті під час досудового розслідування рішення, зокрема, вручення письмового повідомлення про підозру (відповідно до частини 4 статті 278 Кримінального процесуального кодексу України), постанови слідчого, прокурора, ухвали слідчого судді, суду, які містять найменування документа, дату прийняття рішення, предмет урегульованих відносин, наслідки для відповідних учасників цієї процесуальної ситуації, всі обставини, пов`язані із застосуванням заходів забезпечення кримінального провадження (дати прийняття, строк застосування), які приймаються на підставі ухвали слідчого судді або суду. Крім цього, відповідно до частин 3 статті 283 Кримінального процесуального кодексу України до Єдиного реєстру досудових розслідувань прокурором також вносяться відомості такої процесуальної дії, як закінчення досудового розслідування.
Отже, у реєстрі матеріалів досудового розслідування повинні бути вказані всі, без виділення основних або додаткових, процесуальні дії, які були проведені під час досудового розслідування і прийняті по ним процесуальні рішення.
Але, всупереч вищенаведеним вимогам закону реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000262 не містить відомостей щодо дати надходження повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.
У розділі І реєстру «Проведені в ході досудового розслідування процесуальні дії» не міститься відомостей про час проведення де-яких процесуальних дій, а лише про їх дату.
Чи повідомлявся обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник про закінчення досудового розслідування з реєстру матеріалів досудового розслідування не встановлено, як й не встановлено, чи були відкриті стороні захисту матеріали кримінального провадження в порядку, передбаченому положеннями статті 290 Кримінального процесуального кодексу України.
Також, відсутні відомості щодо допуску захисника до участі у кримінальному провадженні та на якому етапі досудового слідства вони були допущені.
Загалом, всі прийнятті в ході досудового розслідування рішення викладені в реєстрі матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні в хаотичному порядку, а також відсутні анкетні дані захисника та обвинуваченого.
Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що при складанні обвинувального акту та доданих до нього матеріалів стороною обвинувачення допущено порушення ряду вимог кримінального процесуального закону України та, як наслідок, не належно висунуто ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.
Статтею 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Із зазначеної норми Основного Закону випливає, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті повинно бути конкретним.
Детальне зазначення обставин пред`явленого обвинувачення забезпечується та гарантується на державному рівні, у площині розуміння статтей 20 та 42 Кримінального процесуального кодексу України, належного здійснення та використання обвинуваченим його невід`ємного процесуального права на захист від того обвинувачення, що йому пред`явлене.
Відсутність конкретизованого обвинувачення є також прямим порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка передбачає, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 09 жовтня 2008 року у справі «Абрамян проти Росії» більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (пункт 79 рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камінські проти Австрії» заява № 9783/82).
Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд прийшов до переконання, що встановлені та наведені в даній ухвалі суду порушення процесуального закону є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів обвинуваченого, зокрема, гарантованого Конституцією України його права на захист, що у своїй сукупності об`єктивно перешкоджають суду повно і всебічно розглянути провадження, негативно вплине на постановлення законного й обґрунтованого вироку, оскільки зміст і форма кримінального провадження, відповідно до положень статті 7 Кримінального процесуального кодексу України, повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист та змагальність сторін.
Враховуючи перелік рішень, які суд має право прийняти за результатами проведення підготовчого судового засідання, передбачений частиною 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України, обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування із долученими матеріалами (розписками обвинуваченого та його захисників) підлягає поверненню прокурору, який направив його до суду, для усунення допущених недоліків та приведення його у відповідність до вимог статті 291 Кримінального процесуального кодексу України в продовж розумного строку, який буде об`єктивно достатнім для їх усунення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 314, 374, 392 КПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Повернути прокурору обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за фактом вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1