Ухвала

іменем України
02 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 690/151/19

провадження № 51-4342ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ватутінського міського суду Черкаської області від 08 травня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за №0001199, щодо нього.
Обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
Вироком Ватутінського міського суду Черкаської області від 08 травня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_4 застосовано у виді тримання під вартою та взято його під варту в залі суду.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 13 серпня 2019 року вирок суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Просить призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК. Аргументуючи свою вимогу, скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували в повній мірі стану його здоров`я, зокрема наявність захворювання на ОСОБА_5 , а також того, що він одружений, вагітна дружина є інвалідом 3 групи, він перебуває на обліку у лікаря фтизіатра, оскільки хворів два рази у місцях позбавлення волі на туберкульоз.
Мотиви суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, доведеність цього обвинувачення та юридично-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується призначеного ОСОБА_4 покарання, яке, на думку засудженого, є суворим, до нього безпідставно не застосовано приписи ст. 75 КК, то суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Як видно зі змісту оскаржуваних судових рішень, не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням вказаних норм права.
Як убачається з судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, а також те, що останній, характеризується посередньо.

Обґрунтовано взято до уваги обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, а також обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, апеляційний суд переглянув вирок щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою засудженого і постановив мотивовану ухвалу, якою відмовив у задоволенні скарги, а вирок суду першої інстанції залишив без змін. При цьому доводи, викладені в зазначеній апеляційній скарзі засудженого, практично аналогічні за змістом доводам у його касаційній скарзі, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який мотивовано їх спростував.
Так, апеляційний суд вказав, що посилання обвинуваченого на те, що при призначенні йому покарання судом першої інстанції не було враховано, що він одружений, дружина є інвалідом 3 групи, він перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, хворіє на Гепатит С, ВІЛ-інфікований, є необґрунтованими, оскільки матеріали кримінального провадження вказаних даних не містять, а обвинуваченим на їх підтвердження документів не надано, як суду першої так і апеляційної інстанції. В матеріалах кримінального провадження наявна довідка Ватутінської міської лікарні про перебування ОСОБА_4 на «Д» обліку у лікаря - нарколога Ватутінської міської лікарні з діагнозом Синдром опіоїдної залежності, що було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання.
Отже, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного, обставин, що пом`якшують покарання, та обставин, що його обтяжують, суд призначив ОСОБА_4 покарання в межах мінімального строку, передбаченого санкцією інкримінованої статті та навів у вироку підстави ухвалення такого рішення.
Отже, доводи про суворість призначеного покарання були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними. Ухвала суду відповідає вимогам КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання без застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим немає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не має підстав вважати рішення суду апеляційної інстанції таким, що суперечить нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, та не вбачає невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, доводи засудженого про наявність таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття, наявність вагітної дружини інваліда 3 групи, а також стан здоров`я, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який оцінивши встановлені фактичні обставини, вмотивовано дійшов висновку, що ці обставини не є безумовною підставою для пом`якшення ОСОБА_4 призначеного покарання та застосування положень ст. 75 КК. Такі висновки апеляційного суду колегія суддів вважає обґрунтованими і вмотивованими. Зокрема, посилання засудженого на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні питання щодо виду та міри покарання не враховано в повній мірі стану його здоров`я, а також того, що він одружений та його вагітна дружина є інвалідом 3 групи, не відповідають дійсності, оскільки вказані обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано зазначив, що матеріали кримінального провадження вказаних даних не містять, а обвинуваченим на підтвердження цього документів не надано, як суду першої так і апеляційної інстанції. Крім того вказівка ОСОБА_4 на те, що він перебуває на обліку у лікаря фтизіатра, оскільки у місцях позбавлення волі хворів на туберкульоз, також не є безумовною підставою для зміни оскаржуваних рішень в частині призначеного йому покарання та для застосування приписів ст. 75 КК.

Також у результаті перевірки оскаржуваних рішень було виявлено, що судами обох інстанцій враховано ступінь тяжкості інкримінованого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, як середньої тяжкості, хоча відповідно до ст. 12 КК вказаний злочин відноситься до тяжких.
При цьому, вищевказана помилка є незначною, оскільки ніяким чином не могла перешкодити судам постановити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому й не може вважатися істотним порушенням кримінального процесуального закону, й відповідно, бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ватутінського міського суду Черкаської області від 08 травня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001199, щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3