Справа № 675/1192/18
Провадження № 1-в/675/2/2019
У Х В А Л А

"12" вересня 2019 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 , з секретарем судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя м. Запоріжжя, такого, що відбуває покарання у державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», про визнання рішень суду неправомірними,

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про визнання рішень суду неправомірними, мотивуючи це тим, що він відбуває покарання у державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», оскільки він був засуджений до довічного позбавлення волі без конфіскації майна з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років. Засуджений вказав, що на теперішній час він відбув 20 років позбавлення волі як визначено у вироку, однак численними рішеннями Ізяславського районного суду Хмельницької області, зокрема, від 11 травня 2017 року та від 02 вересня 2015 року ОСОБА_5 було відмовлено в умовно-достроковому звільненні. ОСОБА_5 звертає увагу суду, що постановою апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року йому визначено покарання у виді довічного позбавлення волі без конфіскації майна саме з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років, яке, на думку засудженого, неможливо виконати. ОСОБА_5 вважає, що оскільки рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року та Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 20 грудня 2007 року неможливо виконати, вони повинні бути визнані неправомірними та повинні бути переглянуті.

К ОСОБА_6 засуджений вироком Окружного суду округу Бекес від 21 березня 2002 року та Вищого суду м. Сегед від 21 серпня 2003 року за ст. 166 секція (1) btk та за секцією (2), підпункти a, b, f Кримінального кодексу Угорщини до довічного позбавлення волі з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років з обов`язковим видворенням за межі Республіки Угорщина.

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року вирок Окружного суду округу Бекес від 21 березня 2002 року та Вищого суду м. Сегед від 21 серпня 2003 року визнаний. ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, і призначено покарання у виді довічного позбавлення волі без конфіскації майна з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років. Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислюється з 8 грудня 1999 року.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 20 грудня 2007 року постанову апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року щодо ОСОБА_5 змінено: виключено з неї висновок про визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину. Визнано вирок Окружного суду округу Бекес від 21 березня 2002 року та Вищого суду м. Сегед від 21 серпня 2003 року щодо ОСОБА_5 . Приведено цей вирок у відповідність з Кримінальним кодексом України (в редакції 2001 року), за яким ОСОБА_5 вважається засудженим за п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі без конфіскації майна з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років. У решті постанова апеляційного суду залишена без змін.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 серпня 2016 року на підставі ст. 72 ч. 5 КК України ОСОБА_5 зараховано в строк попереднього ув`язнення тримання під вартою як запобіжний захід з 08 грудня 1999 року по 21 серпня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_5 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав. Засуджений звернув увагу суду, що 08 лютого 2019 року Ізяславським районним судом Хмельницької області, яке набрало законної сили, йому було відмовлено у звільненні від відбування покарання на підставі вироку суду відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 Кримінально-виконавчого кодексу України. ОСОБА_5 вважає, що необхідно призначити наукову експертизу зазначеного рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області та постанови апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року для визначення, яке з рішень є неправомірним, оскільки вважає, що має бути невідкладно звільненим від відбування покарання, оскільки не виконується рішення Окружного суду округу Бекес від 21 березня 2002 року та Вищого суду м. Сегед від 21 серпня 2003 року в частині умовного звільнення на поруки через 20 років.

Захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні клопотання засудженого підтримав.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечував, вважає, що підстави для задоволення клопотання відсутні.

Допитавши засудженого, вивчивши доводи захисника, перевіривши матеріали, додані до заяви, матеріали особової справи засудженого, вислухавши висновок прокурора, суд знаходить, що клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як визначено п. 3 ст. 9 Європейської конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, виконання вироку регулюється законодавством держави виконання вироку, і тільки ця держава має право приймати всі відповідні рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 611 КПК України, виконання покарання в Україні стосовно переданої особи, засудженої вироком суду іноземної держави, здійснюється згідно з кримінально-виконавчим законодавством України. До особи, переданої в Україну для подальшого відбування покарання, може бути застосовано умовно-дострокове звільнення, амністію або здійснено помилування у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, обов`язковість судового рішення.
Згідно ч. 2 ст. 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Особи, які привласнили функції суду, несуть відповідальність, установлену законом.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Статтею 24 КПК України визначено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд. Систему судоустрою складають:
1) місцеві суди;
2) апеляційні суди;
3) Верховний Суд.
Згідно п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.
Статтею 3 КПК України визначено, що суд першої інстанції це місцевий загальний суд, який має право ухвалити вирок або постановити ухвалу про закриття кримінального провадження, а також Вищий антикорупційний суд у кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до його підсудності цим Кодексом, а також апеляційний суд у випадку, передбаченому цим Кодексом; суд апеляційної інстанції - відповідний апеляційний суд, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться суд першої інстанції, що ухвалив оскаржуване судове рішення, а також Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду - стосовно судових рішень Вищого антикорупційного суду, ухвалених як судом першої інстанції, а також стосовно судових рішень інших судів першої інстанції, ухвалених до початку роботи Вищого антикорупційного суду в кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених цим Кодексом до підсудності Вищого антикорупційного суду.
За вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України одними з підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є:
1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню;
2) застосування закону, який не підлягає застосуванню;
3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту;
4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
За вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ст. 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.
За вимогами ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.
Таким чином, проаналізувавши вищенаведене, право перевіряти правильність застосування судами першої інстанції норм матеріального та процесуального прававіднесене до компетенції судів апеляційної та касаційної інстанцій та не входить до компетенції суду першої інстанції.
Перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, визначені у ст. 537 КПК України. Разом з тим, у вказаному переліку відсутні питання, які дозволяють суду першої інстанції переглядати та змінювати зміст вироків, ухвал, постанов, що набрали законної сили.
Частиною 2 статті 8 КПК України визначено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Зазначена теза міститься у справі Європейського суду з прав людини «Брумареску проти Румунії» (заява № 28342/95). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року зазначено, що остаточне рішення суду у вирішеній ним справі не може піддаватись сумніву, навіть у разі зміни законодавства. Повинні бути виключені будь-які спроби з боку несудових органів влади піддавати сумніву судове рішення, перешкоджати його виконанню, позбавляти його юридичної сили або безпідставно затримувати його виконання.
Таким чином, Ізяславський районний суд Хмельницької області не наділений правом при вирішенні будь-яких питань, визначених ст. 537 КПК України, вчиняти такі дії, що піддають сумніву рішення суду, які набрали законної сили.
За таких обставин суд приходить до переконливого висновку, що відсутні законні підстави для задоволення клопотання ОСОБА_5 .

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 3, 8, 24, 404, 409, 412, 413, 433, 532, 533, 537, 539 КПК України, ст. 81 КК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким»,

п о с т а н о в и в :

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про визнання рішень суду неправомірними відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду на протязі семи діб з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1