Справа № 345/522/16-к
Провадження № 11-кп/4808/209/19
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, законного представника потерпілого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.05.2017 року, згідно якого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з середньо спеціальною освітою, одружений, не працює, на утриманні має двоє малолітніх дітей, не судимий

визнано винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Цим же вироком вирішено питання про часткове задоволення цивільного позову та питання речових доказів та судових витрат за проведення експертизи,

з участю: прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_10

законного представника

потерпілого ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить скасувати вирок суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості внаслідок м`якості. Апелянт, не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В обґрунтування своїх висновків посилається на те, що санкція статті передбачає покарання від 3 до 8 років, проте, суд призначив мінімальне покарання, не зважаючи на наявність тяжких наслідків для потерпілого, який став дитиною-інвалідом, тривалість лікування, яке ще не закінчено. Вважає безпідставним посилання суду на те, що обвинувачений пропонував потерпілому відшкодувати шкоду, в той час як відшкодувати шкоду пропонували його родичі, у сумі, що в декілька разів менше, аніж визначена потерпілим. Стверджує, що обвинувачений не проявив жодного жалю до потерпілого та не покаявся у вчиненому. Просить дослідити дані, що характеризують обвинуваченого;

- законний представник потерпілого ОСОБА_7 просить вирок суду змінити в частині покарання та призначити ОСОБА_8 максимальне суворе покарання, яке передбачене в санкції статті, а саме - у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Вважає, що призначене судом покарання за м`якістю є несправедливим, оскільки неповнолітня дитини, за наслідками ДТП за участю обвинуваченого, стала інвалідом. Посилається на те, що обвинувачений постійно змінював свідчення, чим вводив в оману органів досудового слідства і суд, добровільно не надав жодної допомоги, не цікавився станом здоров`я, не просив пробачення, та лише в кінці судового засідання обвинувачений виявив намір відшкодувати 12 000 грн. Апелянт посилається на суперечливу позицію обвинуваченого, де, з одного боку, він не визнає своєї вини, а з другого має намір відшкодувати шкоду, що, на думку апелянта, свідчить виключно про уникнення обвинуваченим від більш суворішого покарання. Апелянт також висловив свою незгоду в частині часткового задоволення судом цивільного позову;

- обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та постановити ухвалу, якою закрити кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, з тих підстав, що: 1) судом відхилено клопотання про допит в якості свідків працівників ДАІ, які перші приїхали на місце пригоди; 2) не проведено слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 на предмет наявності у нього технічної можливості уникнути ДТП шляхом зупинки транспортного засобу; 3) не вжито заходів для перевірки показань зацікавлених учасників процесу, які були покладені в основу вироку; 4) наявні суперечності у вироку, які полягали у тому, що суд одночасно дійшов висновку про наявність порушень ПДР України з боку водія, так з боку потерпілого, що, на думку апелянта, свідчить про те, що саме потерпілий створив небезпеку на дорозі; 5) недопустимість та суперечливість висновків експертиз; 6) судове засідання проведено у відсутність потерпілого, якого, як вважає апелянта, не було належним чином повідомлено про час та місце судового розгляду та не допитано в суді; 7) недопустимість слідчого експерименту, що був проведений з законним представником ОСОБА_12 , зокрема й недопустимість як доказу висновку експерта №09/17-288 від 24.06.2015 року, що був зроблений на підставі вихідних даних наданих останнім; 8) недопустимість як доказу протоколу проведення з апелянтом, як свідком, від 08.05.2015 року слідчого експерименту, який не був ним підписаний, та висновок експертизи, що була проведена на підставі протоколу даного слідчого експерименту.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

16.08.2014 приблизно о 17-00 год. водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем ВАЗ-211440, н.з. НОМЕР_1 , рухався в напрямку центру селища по автодорозі сполученням Креховичі-Дзвиняч в смт. Перегінське Рожнятівського району, яка проходить вулицею Січових Стрільців і має дві смуги руху: одну в напрямку с. Вільхівка Рожнятівського району, а іншу в напрямку центра селища.

У цей час з лівої сторони проїзної частини вулиці Січових Стрільців, навпроти господарства № 79, знаходився автомобіль марки ВАЗ-21124, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7 , який перебував в нерухомому стані. Позаду вказаного автомобіля на узбіччі дороги стояв неповнолітній ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який розпочав перетинати проїзну частину дороги, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ-21440 під керуванням ОСОБА_8 , направляючись до господарства № 79 на вул Січових Стрільців.

При наближенні до автомобіля ВАЗ-211440, водій ОСОБА_8 , який відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, є учасником дорожнього руху, маючи об`єктивну можливість виявити неповнолітнього пішохода ОСОБА_13 (дитину), порушивши пункти: 1.7, 2.3 "б", 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, проявив грубу неуважність, оскільки зобов`язаний був бути особливо уважний до такої категорії учасників дорожнього руху, як діти, не врахував дорожню обстановку, яка склалася, та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не обрав безпечної швидкості руху, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості руху аж до повної зупинки транспортного засобу та вчинив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_13 ..

При цьому водій ОСОБА_8 , грубо порушив вимоги указаних Правил дорожнього руху, а саме:

- п. 1.7., який вказує, що водій, зобов`язаний бути особливо уважним до таких категорій учасників руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності;

- п. 2.3. п.п. "б", який вказує, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 12.1., відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

- п. 12.3., у якому вказано, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_8 Правил дорожнього руху сталась дорожньо-транспортна пригода, під час якої пішохід ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження, які знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з діями водія ОСОБА_8 , у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку тяжкого ступеня, гострими епідуральними, субдуральними та внутрішньомозковою гематомами, переломами кісток склепіння та основи черепа, саднами та раною в ділянках голови, що викликало необхідність проведення операцій (16.08.2014 р. Декомпресивні трепанації черепа в лівій лобно-тім`яній та тім`яно-потиличній ділянці та лобно-скроневій ділянці справа., 18.08.2014 р. Резекційна трепанація черепа в правій лобній ділянці, видалення гострої епідуральної гематоми.), яка, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 312 від 05.01.2015, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що є небезпечними для життя в момент спричинення; підвивиху 2-го шийного хребця, який, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №312 від 05.01.2015 року, відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя в момент спричинення.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 , та його захисник ОСОБА_14 підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та потерпілого. В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що він не порушував правила дорожнього руху, аварійна ситуація сталось не з його вини, його дії були вимушені, оскільки потерпілий ОСОБА_13 порушив п. 4.8, п. 4.10 ПДР України, тобто вийшов на проїжджу частину дороги в невстановленому місці, де рухались транспортні засоби, що й призвело, у подальшому, до наїзду на потерпілого;

- законний представник потерпілого ОСОБА_7 підтримав доводи своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги прокурора, в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 просив відмовити;

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги прокурора та не заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 , в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 просив відмовити.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора належить залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Вбачається, що оскаржуваний вирок суду вже був предметом розгляду як суду апеляційної інстанції, так й касаційного суду, та постановою Верховного Суду ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.11.2017 року скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції (а.п. 124-128 т. 4).

Верховним Судом було наголошено на тому, що суд апеляційної інстанції не надав відповідей на доводи сторони захисту в частині того, що: 1) показання представника потерпілого щодо швидкості руху пішохода суперечить опису поведінки потерпілого іншими свідками і самим представником; 2) протоколи слідчих експериментів за участю ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 , на яких ґрунтуються висновки експертиз з недопустимими доказами; 3) висновки експертиз містять істотні суперечності; 4) неправомірної поведінки потерпілого під час події та необґрунтованість обвинувачення в порушенні певних пунктів ПДР України; 5) недопустимість позасудових свідчень обвинуваченого та свідка ОСОБА_11 ; 6) не конкретизовано якими діями або бездіяльністю обвинуваченого було порушено відповідні пункти ПДР України, що утворюють об`єктивну сторону інкримінованого йому злочину; 7) неврахування вини потерпілого у створенні аварійної ситуації на дорозі внаслідок чого обвинувачений не мав можливості вчасно зреагувати на ситуацію; 8) безпідставної відмови у клопотанні про повторне дослідження доказів, яке подане обвинуваченим в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, з урахуванням вказівок Верховного Суду, виходячи з доводів апелянтів, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами.

Сформульовані у вироку суду першої інстанції висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненому інкримінованого йому кримінального правопорушення, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку і їх сукупності та взаємозв`язку.

На думку колегії суддів, при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції всі обставини справи були розглянуті всебічно, повно й об`єктивно.

Вирок ґрунтується на доказах, ретельно досліджених у судовому засіданні, зокрема, судом першої інстанції досліджені та встановлені всі фактичні обставини справи, в тому числі щодо поведінки потерпілого під час події; обґрунтованості обвинувачення в порушенні ОСОБА_8 п. 1.7, п. 2.3, п. 12.1, п. 12.3 ПДР України із встановленням об`єктивної сторони інкримінованого злочину; допустимості позасудових свідчень як обвинуваченого ОСОБА_8 так й свідка ОСОБА_11 .

Так, з матеріалів провадження вбачаєтеся, що ухвалою суду першої інстанції від 29.03.2017 року надано доручення органу досудового розслідування щодо проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 (а.п. 96-97 т. 3), на виконання якого, суду першої інстанції надано протокол проведення слідчого експерименту від 27.04.2017 року з відеозаписом вказаної слідчої події (а.п. 101-104 т. 3), а тому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції правомірно було відмовлено в задоволенні клопотання про повторне проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 (а.п. 107-108 т. 3).

Доводи обвинуваченого про те, що судові засідання проведено у відсутність потерпілого ОСОБА_13 , якого, не було належним чином повідомлено про час та місце судового розгляду, не є слушними, оскільки потерпілий ОСОБА_13 має інвалідність, та його інтереси в суді представляв його законний представник - батько ОСОБА_7 . Неприбуття в судове засідання особисто потерпілого ОСОБА_13 , не є порушенням закону, оскільки його участь не була визнана судом обов`язковою.

Крім того, як вбачається з журналу судового засідання від 15.03.2016 року, головуючий суддя з`ясував думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, порядок їх дослідження, після чого, ухвалив наступний порядок дослідження доказів: розпочати судовий розгляд з допиту представника потерпілого, потім допитати свідків, обвинуваченого та дослідити інші докази по справі (а.п. 137-141 т. 1).

Під час прослуховування фонограми судового засідання від 15.03.2019 року (технічного запису: номер запису «№35» час запису «9:50:00» журналу судового засідання від 15.03.2016 року, а.п. 138 т.1) вбачається, що прокурор під час обрання порядку дослідження доказів пропонує допитати потерпілого ОСОБА_13 , у разі можливості ним надавати свідчення, та пропонує у даному судовому засіданні розпочати дослідження доказів з допиту законного представника потерпілого ОСОБА_7 .

На такий порядок дослідження доказів погодились всі учасники судового провадження, зокрема й обвинувачений ОСОБА_8 .

Діючим законодавством, ст. 59 КПК України, передбачено, що у разі, коли потерпілим визнано неповнолітню особу, суд забезпечує участь у справі законного представника цієї особи, який має захищати її права й охоронювані законом інтереси.

Стан здоров`я потерпілого впливає на повноту і об`єктивність його свідчень, оскільки останнього після отриманої відкритої черепної травми, можуть бути притаманні такі характерні особливості як порушення здатності до концентрації уваги (розсіяність уваги), нездатність зосередитися тощо. В той час, як тяжким визнається стан здоров`я, який перешкоджає можливості самостійно потерпілому з`явитися за викликом до приміщення суду чи перевезення його може спричинити ускладнення стану здоров`я.

В матеріалах провадження є довідка Івано-Франківської обласної клінічної лікарні №87 від 18.01.2016 року про те, що у потерпілого ОСОБА_13 утримуються стійкі тяжкі рухові розлади у виді порушення ходи і функцій правих кінцівок, встановлений діагноз: відділені наслідки перенесення в/черепної травми у 2014 році (а.п. 66 т. 1), що свідчить про незадовільний стан останнього.

Під час судового розгляду не виникло необхідності у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом, не інакше як безпосереднім допитом потерпілого ОСОБА_13 .

Крім того, відповідно до пояснень законного представника потерпілого ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_13 відомо про час і місце судового розгляду справи.

Твердження обвинуваченого про те, що суд дійшов висновку про наявність порушень ПДР України одночасно як з боку водія ОСОБА_8 , так й з боку потерпілого ОСОБА_13 , при цьому однобічно розглянув справи, не врахувавши вину потерпілого у створенні аварійної ситуації на дорозі, внаслідок якої, обвинувачений водій ОСОБА_8 , не мав можливості вчасно зреагувати на ситуацію, не є тією безумовною підставою, яка б свідчили про відсутність вини в діях ОСОБА_8 .

Дійсно, з вироку суду вбачається наступне: «… в судовому засіданні встановлено, що пішохід ОСОБА_13 , вийшовши на проїзну частину дороги з-за транспортного засобу його батька, не переконався у відсутності автомобілів, почав перетинати дорогу під кутом» (а.п. 129 т. 3), проте згідно п. 1.7, п. 2.3, п. 12.1 ПДР України, які ставляться в обвинувачення ОСОБА_8 , водій зобов`язаний бути особливо уважним до таких категорій учасників руху як діти, та стежити за дорожньою обстановкою, обравши безпечну швидкість руху.

Питання неправомірної поведінки потерпілого ОСОБА_13 , так само як й наявності в його діях порушень Правил дорожнього руху України, не є предметом розгляду в межах вказаного кримінального провадження, де вирішується питання про наявність або відсутність порушень правил безпеки дорожнього руху з боку водія ОСОБА_8 , а тому не може бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Таку неправомірну поведінку неповнолітнього потерпілого ОСОБА_13 , суд апеляційної інстанції враховує при перевірці доводів апеляційних скарг в частині правильності призначення покарання ОСОБА_8 й вважає його необхідним та достатнім з урахуванням таких обставин.

Судом першої інстанції чітко встановлено, що суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил дорожнього руху обвинуваченим ОСОБА_8 .

Посилання сторони захисту на те, що показання представника потерпілого ОСОБА_7 щодо швидкості руху пішохода, суперечить опису поведінки потерпілого ОСОБА_13 іншими свідками і самим представником, спростовуються поясненнями свідка ОСОБА_15 ..

Так, під час прослуховування фонограми судового засідання від 29.03.2016 року (технічного запису: номер запису 129, час запису «14:39:00», а.п. 188 т. 1) встановлено, що свідок ОСОБА_16 повідомив, серед іншого й наступне «…перед наїздом на хлопчика жодна машина не обганяла мене. З правового боку був припаркований автомобіль. Попереду мене ніхто не їхав. Я припаркував свій мотоцикл на тротуарі і побіг до місця аварії. Збили хлопчика». На уточнююче запитання: «Чи бачили Ви як хлопчик переходив дорогу і його збиває автомобіль?», свідок відповів: «Я помітив хлопчика перед машиною. Машина їхала швидко».

В апеляційний скарзі обвинувачений наголошував на тому, що судом першої інстанції не конкретизовано якими ж саме його діями або бездіяльністю порушено відповідні пункти ПДР України, що утворюють об`єктивну сторону інкримінованого йому злочину, з чим не погоджується колегія суддів, оскільки відповідно до норм діючого законодавства в сфері злочинів проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, діяння може вчинятися шляхом дії або бездіяльності, та полягало, в даному конкретному випадку, у невиконанні ОСОБА_8 дій, які він, як учасник дорожнього руху, зобов`язаний вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту, а саме - стежити за дорожньою обстановкою, обравши безпечну швидкість руху, та бути особливо уважним до таких категорій учасників руху як діти.

Ретельно дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази та оцінивши їх з точки зору належності, достовірності, допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд дійшов правильного висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Щодо доводів обвинуваченого в частині недопустимості та суперечливості висновків експертиз, зокрема й недопустимість як доказу висновку експерта №09/17-288 від 24.06.2015 року, то, на думку колегія суддів вони не є слушними, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції в основи вироку поклав, зокрема, наступні висновки експертів:

- висновок інженерно технічної експертизи 09/17-390 від 13.07.2015 року, згідно якого, водій автомобіля ВАЗ-21440 номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_13 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування при всіх заданих швидкостях руху транспортного засобу (а.п.120-123 т. 2);

- висновок інженерно-транспортної експертизи №09/17-902 від 22.12.2015 року, згідно якого, покази підозрюваного ОСОБА_8 , які надані ним 20.10.2015 року під час допиту в якості підозрюваного, в частині, що його автомобіль в момент виникнення небезпеки для руху міг знаходитись на відстані 23,1 м від місця наїзду, є технічно спроможними.

При заданому комплексі вихідних даних, водій автомобіля ВАЗ-211440, реєстраційний № НОМЕР_1 , ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_13 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування при всіх заданих швидкостях руху.

При заданому комплексі вихідних даних, враховуючи вихідні дані, які отримані під час проведення допитів законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_13 - ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 , а також проведених з ними слідчих експериментів, водій автомобіля ВАЗ-211440, реєстраційний № НОМЕР_1 , ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_13 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування при всіх заданих швидкостях руху транспортного засобу (а.п. 135-142 т. 2).

При цьому, в мотивувальній частині вироку, суд першої інстанції врахував те, що висновки експерта в частині того, що ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_13 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування при всіх заданих швидкостях руху, зроблені на підставі змінених свідчень ОСОБА_8 , а тому висновок експерта в цій частині, не був прийнятий судом до уваги (а.п. 127 т. 3).

Дослідивши зміст вказаних експертних висновків, колегією суддів не встановлено жодних суперечностей між ними, оскільки висновки експертиз будуються на вихідних даних, які були отриманні як з пояснень ОСОБА_8 , так й з відомостях, наданих потерпілим ОСОБА_13 та свідком ОСОБА_11 .

На думку колегії суддів, вказані висновки експертів є допустимими доказами по справі, оскільки вони складені із заповненням всіх необхідних реквізитів, не містять довільних висловлювань або помилок, є логічними та послідовними, підписані експертами та завірені печаткою, тому відсутні сумніви у достовірності викладених у висновках даних. Висновки експертиз є категоричним та не допускають будь-якого іншого тлумачення.

Крім того, експертні дослідження були проведені у порядку, передбаченому КПК України - на підставі постанов слідчого, належною особою судовими експертами, з відповідними стажем експертної роботи, які, в свою чергу, були попереджений про кримінальну відповідальність за дачу свідомо неправдивого висновку за ст.ст. 384, 385 КК України,

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Статтею 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, обставини на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі в частині експертних висновків, не впливають на визнання їх недопустимими доказами по справі, в розумінні ст. 87 КПК України.

Згідно ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Аналіз наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням пояснень, наданих обвинуваченим та свідками безпосередньо під час судового розгляду у судовому засіданні суду першої інстанції, свідчить про відповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

Незгода апелянта з оцінкою судом доказів, не є підставою для зміни або скасування прийнятого суду першої інстанції рішення. Перевіркою цих доводів не встановлено порушень їх досліджень та оцінки.

Таким чином, посилання на недопустимість таких доказів як висновки вищезазначених експертиз, є безпідставними.

Допит законного представника потерпілого ОСОБА_7 , не є порушення вимог закону, оскільки відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 65 КПК України законного представника потерпілого не може бути допитано як свідка лише про обставини, які стали йому відомі у зв`язку з виконанням функцій представника чи захисника.

Стосовно твердження обвинуваченого в частині того, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про допит в якості свідків працівників ДАІ, які перші приїхали на місце пригоди, не є підставою для скасування оскаржуваного вироку, оскільки працівники поліції не є очевидцями події, та все, що ними було виявлено, зафіксовано в складених ними процесуальних документами, що містяться в матеріалах провадження.

Доводи сторони захисту з приводу того, що слідчий експеримент за участю обвинуваченого ОСОБА_8 є недопустимим доказом, оскільки він був проведений в той час, коли останній перебував у статусі свідка, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що на підставі постанови слідчого від 08.05.2015 року, у присутності 2-х понятих, був проведений слідчий експеримент з ОСОБА_8 , який мав статус свідка (а.п. 106-108 т. 2).

Вказаний протокол проведення слідчого експерименту дійсно не містить підпису ОСОБА_8 , як про це наголошує обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, проте, обставини проведення вказаної слідчої дії засвідчені підписами інших учасників провадження, зокрема два понятими, статистом та учасником (а.п. 108 т. 2), що свідчить про допустимість вказаного процесуального документу як доказу.

15.06.2015 року проведено слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_11 (а.п. 115- 118 т. 2).

16.09.2015 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

29.11.2015 року проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_8 як підозрюваного, його захисника та законного представника потерпілого ОСОБА_7 , який підписаний всіма учасниками вказаної слідчої дії (а.п. 127-135 т. 2).

08.05.2015 року слідчий експеримент також проводився й за участю законного представника потерпілого ОСОБА_7 (а.п. 101-105 т. 2), що не заборонено нормами діючого кримінального процесуального законодавства.

Посилання сторони захисту на недопустимість обґрунтування висновків суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_8 позасудовими свідченнями свідка ОСОБА_11 , не є слушними, оскільки суд обґрунтовував свої висновки поясненнями цього свідка виключно наданими ним під час слідчого експерименту.

В свою чергу, слідчий експеримент як окрема слідча (розшукова) дія полягає в проведенні за рішенням слідчого, прокурора дослідних дій, спрямованих на перевірку можливості сприйняття особою певних фактів, вчинення в певному місці й певним способом чи з використанням певних знарядь конкретних дій, існування визначених подій у минулому, з`ясування механізму утворення слідів тощо, а тому відомості, що отримані під час цієї слідчої дії не можуть вважатись позасудовими показаннями.

Виходячи з приписів ст. 240 КПК України, слідчий експеримент одним із джерел доказів, якій, в свою чергу, підлягає оцінки судом у сукупності з іншими доказами по справі.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України передбачено, що суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Із матеріалів кримінального провадження встановлено, що до проведення слідчого експерименту були відсутні дані про те, що саме ОСОБА_8 є винуватцем ДТП. Експертиза, за якою було встановлено, що саме дії ОСОБА_8 призвели до кримінально-караних наслідків, мала місце вже після проведення слідчого експерименту.

Крім того, проведенню слідчого експерименту передувало роз`яснення ОСОБА_8 його прав, передбачених ст. 66 КПК України, в тому числі права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Жодних зауважень чи заперечень з приводу порушень прав ОСОБА_8 при проведенні вказаної слідчої дії чи після її проведення не висловлював. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_8 була надана можливість висловити свою власну точку зору з приводу усіх обставин ДТП і в такий спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права. При цьому слід зазначити, що він не стверджував, що винний у ДТП та взагалі не надавав ніякої оцінки своїм діям.

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_8 , або слідчий у будь-якій формі примушував його до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого на той час і достатніх підстав вважати, що надалі ОСОБА_8 буде визнано підозрюваним. Тільки після проведення відповідної експертизи, згідно якої встановлено наявність у діях останнього порушення правил дорожнього руху та причинно-наслідковий зв`язок між цими порушеннями і настанням ДТП, йому було оголошено про підозру.

Більше того, слід зазначити, що у подальшому, зокрема й в ході судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_8 повністю підтвердив версію подій, яку розповідав під час проведення слідчого експерименту.

З огляду на викладене, колегія суддів вбачає наявність достатніх доказів, які відповідають ознакам допустимості та належності, і в своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за встановлених судом обставин.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07.11.2002 року неодноразово наголошував на тому, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що наданими суду матеріалами поза всяким розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Щодо незгоди апелянта - представника потерпілого ОСОБА_7 , з вирішенням питання щодо цивільного позову, колегія суддів не вважає їх слушними.

Так, згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, чи підлягає задоволенню цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Крім того, зі змісту ст. 374 КПК України вбачається, що при ухваленні вироку вирішується питання та зазначаються у мотивувальній частині - підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, а в резолютивній частині - рішення про цивільній позов.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції в повній мірі врахував вимоги закону, що регламентує порядок вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні.

Виходячи з принципу розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням зазначеного вище, та ступеню і характеру понесених потерпілим документально підтверджених витрат, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо розміру відшкодування шкоди.

При цьому суд першої інстанції належним чином обґрунтував свої висновки в цій частині, посилаючись на наявні в матеріалах провадження копії чеків на придбання лікарських засобів, витрачених на лікування потерпілого ОСОБА_13 на загальну суму 79477,5 грн. (а.п. 14, 17-31 т. 1), та правомірно стягнув вказану суму в повному обсязі зі страховика ПАТ «Страхова компанія «Перша», оскільки транспортний засіб обвинуваченого ОСОБА_8 був застрахований саме в цій страховій компанії відповідно до полісу №АС/9116527 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів.

За таких обставин, передбачених законом підстав для збільшення розміру відшкодування шкоди, як про це наголошує апелянт представника потерпілого ОСОБА_7 , в своїй апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснювалось судом першої інстанції з урахуванням принципу змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи наведене вище, представник потерпілого не позбавлений можливості, після надання відповідних належних доказів щодо інших додатково понесених витрат матеріального характери, стягнути їх в порядку цивільного провадження.

В частині доводів апеляційних скарг прокурора та законного представника потерпілого ОСОБА_7 щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості внаслідок м`якості, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з резолютивної частини вироку суду, ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України було призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортним засобом строком на 2 роки.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 414 КПК України чітко передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вимоги закону щодо призначення покарання виконані в повному обсязі.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції в достатній мірі врахував фактичні обставини справи, згідно яких, ОСОБА_8 керуючи транспортним засобом порушив чотири пункти Правил дорожнього руху України, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, які полягали у отриманні потерпілим ОСОБА_13 , який є дитиною, та отримав тяжкі тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, зокрема й тяжкого, що призвели до стану інвалідності.

Залишаючи вирок суду першої інстанції в частині покарання без змін, колегія суддів виходить із того, що одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст. 8 КПК України, є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

При прийняття такого рішення, апеляційний суд враховує також практику Європейського суду з прав людини, а саме у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому, колегія суддів враховує також й принцип індивідуалізації покарання.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції покарання, відповідає як принципу співрозмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й узгоджується з принципом справедливості, виходячи з фактичних обставин вчиненого злочину.

Вчинене кримінальне правопорушення відносить до тяжких злочинів з необережної форми вини до наслідків дорожньо-транспортної пригоди, які в даному конкретному випадку полягали у вигляді тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 .

Обвинувачений ОСОБА_8 за місцем проживання характеризується позитивно, раніше несудимий, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, пропонував потерпілому відшкодувати матеріальну шкоду на лікування, проте законний представник відмовився.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обрав обвинуваченому ОСОБА_8 законне та найбільш доцільне покарання, виходячи як з характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим злочину у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, мети й мотивів вчиненого ним злочинного діяння, відсутності пом`якшуючих і обтяжуючих обставин, а також даних, що характеризують обвинуваченого та його особистого ставлення до вчиненого.

З показань обвинуваченого, судових дебатів, останнього слова, вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 виявив жаль з приводу того, що потерпілий ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження, про що свідчить намір останнього відшкодувати шкоду, в той же час, вину не визнав, оскільки вважав, що причиною цьому була саме неправомірна поведінка останнього, у зв`язку із чим він здійснив наїзд на потерпілого. Бажанням обвинуваченого виправити ситуацію є те, що він з власної ініціативи намагався відшкодувати заподіяну шкоду законному потерпілому ОСОБА_7 який відмовився.

Злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту за ч. 2 ст. 286 КК України характеризується змішаною формою вини умисел щодо діяння і необережність щодо наслідків.

Отже, виходячи з конкретних обставин кримінального правопорушення, відношення ОСОБА_8 до наслідків вчиненого ним кримінального правопорушення, - тяжкі тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_13 , різного ступеню тяжкості, зокрема й тяжкого, характеризується як необережність.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, поведінку винного, а також сукупність всіх обставин вчиненого діяння, індивідуалізацію кримінального правопорушення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги прокурора та законного представника потерпілого ОСОБА_7 в частині призначеного обвинуваченому занадто м`якого покарання є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Обраний вид та міра покарання судом першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст. 50 КК України, в частині виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, та є справедливим і сприятиме виправленню засудженого та попередження вчинення кримінальних правопорушень.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, до початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 подав заяву про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення від відбування покарання, посилаючись на те, він має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, стосовно яких він непозбавлений батьківських прав. На підтвердження даних обставин надані документи, які долучені до матеріалів кримінальної справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст.10 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року (набрав чинності 07.09.2017 року), питання про застосування амністії суд вирішує також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їхніх захисників чи законних представників.

Пунктом «г» ч. 2 ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» визначено, що застосування цього Закону здійснюється щодо осіб, стосовно яких ухвалені вироки, що не набрали законної сили, за клопотанням самої особи, її захисника чи законного представника.

Частиною 1 статті 13 зазначеного Закону передбачено, що його дія поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.

Згідно ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році» особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі особи, визнанні винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які не позбавлені батьківських прав та на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 вчинив злочини у 2014 році, тобто до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році».

Інкримінований ОСОБА_8 злочин за ч. 2 ст. 286 КК України відноситься до тяжких злочинів, вчинених з необережності.

Обвинувачений ОСОБА_8 надав суду докази того, що на його утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, стосовно яких він не позбавлений батьківських прав, зокрема свідоцтва про народження.

Крім того, в матеріалах провадження є довідка голови Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області № 349/17 від 09.10.2017 року про те, що ОСОБА_8 не позбавлявся батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_17 , 2009 року народження та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.п. 221 т. 3), а також повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.п. 217-221 т. 4).

Учасниками судового провадження не надано жодних відомостей на спростування цього факту.

Зазначені обставини вказують на те, що на обвинуваченого ОСОБА_8 поширюється дія п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Обмежень, визначених ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» щодо застосування вказаного Закону до обвинуваченого, встановлено не було.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 . Закон України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування покарання, призначеного за вироком суду.

Стосовно незгоди законного представника потерпілого ОСОБА_7 з частині вирішення питання щодо цивільного позову, зокрема часткового його задоволення, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суд першої інстанції в цій частині та вважає його правильним.

При розгляді питання про розмір відшкодування потерпілому як матеріальної так й моральної шкоди, судом першої інстанції були враховані як надані суду підтверджуючи документи щодо понесених витрат, так й глибину понесених потерпілим психологічних та фізичних страждань.

Виходячи з принципу розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням зазначеного вище, та ступеню і характеру моральних страждань потерпілого, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди, та доводи апелянта в цій частині вважає неспроможними.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню, в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого належить відмовити, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, законного представника потерпілого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.05.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» щодо нього, - задовольнити.

На підставі п. «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання, призначеного вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.05.2017 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5