ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/3373/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.258-3, ч.2 ст.258-5,
ч.1 ст.263, ч.1 ст.358, ч.4 ст. 358 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

перекладача ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на ухвалу Комінтерніввського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою щодо ОСОБА_9 , 1988 року народження та ОСОБА_10 , 1991 року народження, строком на 60 днів, тобто до 27 грудня 2019 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду. Зазначив, що протягом судового розгляду судом, при продовженні строку дії запобіжного заходу, жодного разу не було наведено жодних доказів існування ризиків передбачених ст.177 КПК України. Указав, що прокурором жодного разу не було доведено наявності обґрунтованих ризиків, а його клопотання ґрунтується лише на домислах та припущеннях. Наголосив, що тримання під вартою в жодному разі не може бути формою очікування вироку. Також зазначив, що тяжкість пред`явленого обвинувачення не може бути достатньою підставою для тривалого тримання під вартою. Просить ухвалу суду скасувати та змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 посилається на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначив, що прокурор жодного разу не надав доказів існування ризиків його переховування від правоохоронних органів та правосуддя, вчинення ним нового злочину. Указав, що клопотання прокурора ґрунтується лише на його особистих домислах та припущеннях. Наголосив, що у справі відсутня обґрунтована підозра, оскільки сторона обвинувачення не надала суду належних та допустимих доказів його винуватості.

Також зазначив, що суд належним чином не мотивував свого рішення щодо неможливості призначення інших, більш м`яких, запобіжних заходів. Указав, що суд не взяв до уваги його стан здоров`я, наявність міцних соціальних зв`язків дружини та дитини, а також той факт, що ОСОБА_12 з міжнародною правовою організацією МПЦ готовий взяти його на особисту поруку, а в разі звільнення його з під варти буде працевлаштований.Також зазначив, що тяжкість пред`явленого обвинувачення не може бути достатньою підставою для тривалого тримання під вартою. Просить ухвалу суду скасувати та змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або передати його на поруки ОСОБА_13 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинувачених та їх захисника, які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора про законність та обґрунтованість ухвалу суду, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочинів невеликої тяжкості передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, за які передбачено покарання у виді обмеження волі строком до двох років, у вчиненні тяжких злочинів, передбачених ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.263 КК України, за які передбачено найтяжче покарання у виді десяти років позбавлення волі, а також у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до п`ятнадцяти років; ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, передбачених ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.263 КК України, за які передбачено найтяжче покарання у виді десяти років позбавлення волі, а також у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до п`ятнадцяти років, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням вищевикладених фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , згідно обвинувального акту, організаційно та іншим чином сприяли діяльності терористичної організації «Ісламська держава в Іраку та Леванті», які відокремилися від міжнародної терористичної організації «Аль-Каїда» та під номером QE.J.115.04, яка в подальшому була перейменована на «Ісламську державу», а також фінансували тероризм, тобто забезпечували фінансове та матеріальне забезпечення окремого терориста, за попередньою змовою групою осіб, а також придбавали, носили та зберігали бойові припаси і вибухові речовини, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Крім того, відповідно до матеріалів судового провадження, ОСОБА_9 є громадянином Республіки Азербайджан, що свідчить про наявність обґрунтованого ризику переховування обвинуваченого від правоохоронних органів та правосуддя за межами України.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків. За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами обвинувачених щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.

Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів обвинувачених щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою. Твердження сторони захисту щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Доводи обвинувачених щодовідсутності належних та допустимих доказів у цьому кримінальному провадження, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_9 на наявність міцних соціальних зв`язків дружини та дитини, а також бажання ОСОБА_12 з міжнародною правовою організацією МПЦ взяти його на особисту поруку,в даному конкретному випадку є недостатніми, оскільки є недостатніми для забезпечення належного виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків.

Також, матеріали кримінального провадження не містять та до апеляційних скарг не додано даних про наявність захворювань, які перешкоджають або унеможливлюють перебування обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинувачених.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Комінтерніввського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: