Справа № 509/5963/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2019 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
Слідчого судді ОСОБА_1
При секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження № 0000385 від 20.02.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчим відділенням Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному проваджені № 0000385 від 22.09.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

22.09.2019 року до Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області надійшло звернення ОСОБА_4 , який скаржиться на неправомірні дії державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» ОСОБА_5 щодо оформлення права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 в період наявності арешту на об`єкт нерухомості як засіб забезпечення виконання позову.

На підставі викладеного прокурор просив накласти арешт на об`єкт нерухомості по кримінальному провадженню №0000385 від 20.02.2019, а саме: земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , та проводити розгляд клопотання без його участі надіславши на адресу суду заяву.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого у кримінальному провадженні та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і при вирішення питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.
У відповідності до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до витягу з ЄРДР у даному кримінальному провадженні та долучених до клопотання слідчого матеріалів вбачається, що 22.09.2019 року до Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області надійшло звернення ОСОБА_4 , який скаржиться на неправомірні дії державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» ОСОБА_5 щодо оформлення права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 в період наявності арешту на об`єкт нерухомості як засіб забезпечення виконання позову, однак з вказаних матеріалів взагалі не вбачається, що в даному кримінальному провадженні когось було повідомлено про підозру.

Судом встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В порушення вимог ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні прокурора про арешт майна не зазначені правові підстави, мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

У клопотанні прокурора зазначено, що майно, на яке він просить накласти арешт, є речовими доказами у кримінальному провадженні, однак до клопотання не долучено жодного доказу визнання такого майна речовими доказами у кримінальному провадженні, а також не обґрунтовано, доказом яких саме фактів та обставин є зазначене майно.

Враховуючи, що прокурором не надано жодних доказів того, що майно, на яке він просить накласти арешт підпадає під критерії, зазначені у ч. 2 ст. 167 КПК України, вважаю, що відсутні правові підстави для задоволення клопотання та у його задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.132, 167, 170, 172 КПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження № 0000385 від 20.02.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду на протязі 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1