Справа № 741/1669/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/449/19
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000330, за апеляційними скаргами прокурора, потерпілого ОСОБА_8 та його представника адвоката ОСОБА_9 на вирок Носівського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2019 року відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, одруженого, працюючого трактористом ТОВ АФ «Маяк» м.Носівка , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 291 КК України, -

з участю прокурора ОСОБА_11 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И В:

Не погоджуючись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду 1 інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства. ОСОБА_10 визнати винуватим за ст. 291 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Задовольнити цивільний позов прокурора та стягнути з ОСОБА_10 на користь ФУ Носівської РДА 202,47 грн. за стаціонарне лікування ОСОБА_8 та 309,80 грн. за стаціонарне лікування ОСОБА_13 . Задовольнити цивільний позов потерпілого в межах розумності та справедливості.

Стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати у сумі 6319,60 грн.

Речові докази: гужову повозку з грабаркою залишити у користуванні ОСОБА_10 , автомобіль «ВАЗ-2101», д.н.з. НОМЕР_1 , залишити у користуванні ОСОБА_8 .

Також просить дослідити докази, вказані в апеляційній скарзі.

В своїх апеляційних скаргах потерпілий ОСОБА_8 та його представник адвокат ОСОБА_9 просять вирок суду скасувати як необгрунтований та ухвалити новий вирок.

Також просять дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження.

Вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2019 року, ОСОБА_10 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 291 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу даного кримінального правопорушення.

Цивільний позов прокурора та потерпілого, відповідно до ст.129 КПК України, залишено без розгляду.

Питання щодо речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор вказує, що судом безпідставно визнано недопустимими доказами протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17.06.2012 року, оскільки судом з незрозумілих причин зроблено висновок про те, що учасником огляду був ще й ОСОБА_14 і у протоколі відсутній його підпис. Однак, учасником огляду він не був, тому відсутній і його підпис в протоколі.

Посилання суду на те, що слідчий фізично не міг перед початком огляду роз`яснити понятим права та обов`язки - не відповідає дійсності, так як підписами понятих підтверджено факт роз`яснення їм змісту ст. 127 КПК України (1960 року).

Твердження суду про те, що понята ОСОБА_15 підписала протокол до закінчення огляду місця ДТП, поїхала з місця ДТП і другого понятого не було залучено - спростовується показаннями останньої суду 1 інстанції, яка вказала, що на місці огляду підписувала протокол та залишила місце коли слідчий закінчив роботу. Крім того, зміст показань даного свідка у вироку суду не в повній мірі відповідає змісту показань, даних нею у судовому засіданні.

Посилання суду на те, що залучення до участі у огляді місця ДТП у якості понятого родича потерпілого ОСОБА_16 суперечить вимогам ч. 3 ст. 127 КПК України (в редакції 1960 року) - є безпідставними, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, у нього нема ніяких родинних відносин із потерпілим чи обвинуваченим, або заінтересованості у справі. Крім того, вказаний свідок попереджався про кримінальну відповідальність за відмову від дачі свідчень та завідомо неправдиві показання.

Тому, на думку апелянта, огляд місця ДТП проведено із дотриманням вимог кримінального-процесуального законодавства.

Під час розгляду кримінального провадження досліджувався лише один протокол проведення слідчого експерименту, а саме: від 01.08.2014 року, інші протоколи проведення слідчого експерименту, у тому числі, від 16.07.2015 року судом не досліджувались. Рішення суду у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 319 КПК України, про відсутність необхідності розпочинати судовий розгляд з початку з заміною судді, не приймалось. Тому посилання суду про те, що у судових дебатах прокурором не зазначено, який саме з протоколів проведення слідчого експерименту підтверджує винуватість обвинуваченого, є безпідставними.

В порушення вимог ст. 23 КПК України, суд посилається на протокол проведення слідчого експерименту від 16.07.2015 року, ухвалу Носівського районного суду від 17.06.2015 року та клопотання експерта про надання додаткових вихідних даних від 18.08.2014 року, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Під час проведення слідчого експерименту свідкам ОСОБА_10 та ОСОБА_8 роз`яснені права, в тому числі право не свідчити проти самого себе і своїх близьких родичів. Тому твердження суду в цій частині є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 240 КПК України може бути залучений і свідок, тому порушень вимог кримінального процесуального законодавства допущено не було. На момент проведення слідчого експерименту 01.08.2014 року ОСОБА_10 і ОСОБА_8 дійсно перебували у статусі свідків, оскільки у органу досудового розслідування на той час не було об`єктивних даних вважати, кого надалі буде визнано підозрюваним, а кого потерпілим. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні даної слідчої дії були порушені права чи свободи ОСОБА_10 чи ОСОБА_8 .

Зміст показань свідка ОСОБА_17 , викладений у вироку, не в повній мірі відповідає змісту показань, даних нею у судовому засіданні.

Тому протокол слідчого експерименту від 01.08.2014 року з додатками, які проводила слідчий ОСОБА_17 є допустимим доказом.

Судову автотехнічну експертизу призначено після проведення слідчого експерименту і на підставі даних, отриманих за результатами даної слідчої дії, тому висновки суду про те, що слідчий без проведення слідчого експерименту та без проведення замірів визначила момент виникнення небезпеки для руху - безпідставні. Крім того, на виконання клопотання експерта слідчим надано додаткові вихідні дані.

Судом неконкретизовано, в чому саме полягало порушення прав потерпілої ОСОБА_13 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження. Після повідомлення про підозру ОСОБА_10 , який являється її чоловіком, ОСОБА_13 відмовилася брати участь в якості потерпілої, тому її було залучено як свідка, що не суперечить вимогам ч. 7 ст. 55 КПК України. Також слід врахувати, що під час судового розгляду, як попереднім складом суду, так і при новому його складі, після заміни судді ОСОБА_18 , жодних заяв від ОСОБА_13 про залучення її як потерпілої не надходило, так само як і заяв про порушення будь-яких її прав та інтересів.

Незрозумілим є посилання суду на ст. 477 КПК України, так як дане кримінальне провадження не відноситься до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення.

Визнаючи висновок судово-трасологічної експертизи № 287 від 18.08.2012 року недопустимим доказом, оскільки при її проведенні використовувалися протоколи проведення слідчих дій, здобутих з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, суд при цьому не визнав протоколи огляду транспортних засобів недопустимими доказами.

Крім того, викладені у вироку висновки при вирішенні питання щодо допустимості доказів містять істотні суперечності. Зокрема, визнаючи висновки судових автотехнічної, траснпортно-трасологічної та повторної судової автотехнічної експертиз недопустимими доказами, оскільки отриманні на підставі доказів, визнаних судом недопустимими, суд прийшов до висновку, що допустимим доказом є саме висновок комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 30.10.2014 року, хоча такі проводились на підставі даних, використаних при експертизах, які визнанні судом недопустимими. Вважає, що судом безпідставно не визнано висновки вказаних експертиз неналежними доказами з підстав проведення їх недержавними установами, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу».

Висновок експерта від 03.08.2016 року долучено до матеріалів провадження без будь-яких правових підстав, оскільки 14.07.2016 року судом відмовлено у задоволенні клопотання про призначення повторної судової авто технічної експертизи і рішення суду про призначення експертизи в порядку ст. 332 КПК України не приймалось, а сам висновок надано суду захисником, хоча з приводу приєднання були заперечення сторони обвинувачення. В порушення вимог ст. 89 КПК України, судом не надано оцінки даному доказу.

Також не відповідає дійсності твердження суду, що потерпілий ОСОБА_8 неодноразово змінював свої показання з метою ухилення від відповідальності, оскільки під час судових засідань він надавав послідовні показання, які узгоджуються з іншими доказами. В порушення вимог ст. 370 КПК України, без будь-якого обґрунтування, судом поставлено під сумнів об`єктивність та правдивість показань свідка ОСОБА_19 .

Висновки суду про те, що при проведенні автотехнічних експертиз не було встановлено порушення обвинуваченим чинних на транспорті правил, що з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з настанням наслідків, повністю суперечать висновкам інших судових експертиз, відповідно до яких дії обвинуваченого не відповідають ПДР і перебувають у причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Судом у порушення вимог ст. 374 КПК України, не зазначено мотивів, з яких він відкинув як доказ довідку із Служби автомобільних доріг у Чернігівській області, яка підтверджує порушення ОСОБА_10 вимог п.7.7 «а» ПДР, так як дорога, на якій трапилася ДТП, відноситься до доріг державного значення загального користування.

На думку апелянта, враховуючи показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків, протокол проведення слідчого експерименту, протокол огляду місця ДТП, висновки експертиз вина ОСОБА_10 за ст. 291 КК України доведена в повному обсязі.

Крім того, в порушення вимог ч.ч. 3, 4 ст. 374 КПК України, виправдовуючи обвинуваченого, суд в резолютивній частині вироку не послався на конкретний пункт ч. 1 ст. 373 КПК України. Незрозумілим є підстава виправдання: чи невідповідність вчинення кримінального правопорушення, чи відсутність в діях обвинуваченого складу правопорушення.

Потерпілий ОСОБА_8 та його представник адвокат ОСОБА_9 , вимоги та доводи яких є аналогічними доводам прокурора, в обґрунтування поданих апеляційних скарг зазначають, що зібрані у кримінальному провадженні докази, зокрема, висновки судових експертиз, вказують на невідповідність дій ОСОБА_10 вимогам ПДР.

Суд 1 інстанції зазначає, що висновки експертиз є суперечливими, проте, за наявності суперечностей, не вжив заходів для їх усунення шляхом допиту експертів, які складали дані висновки. Суд допитав лише одного експерта ОСОБА_20 , при цьому, в порушення вимог ст. 356 КПК України, не провів одночасний допит двох і більше експертів для з`ясування причин розбіжності в їхніх висновках, та тільки після цього, у відповідності до ст. 332 КПК України, доручити проведення експертизи експертній установі для усунення суперечностей.

Також суд 1 інстанції не надав належної оцінки тому факту, що автодорога, по якій рухався обвинувачений, має державне значення, а тому згідно вимог п. 7.7. «а» ПДР особам, що керують гужовим транспортом, рухатися по автомобільних дорогах державного значення забороняється.

Судом було порушено право потерпілого на справедливий судовий розгляд, адже тривалість такого розгляду перевищила вимоги «розумного строку», закладеного у Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

На думку апелянтів, суд дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ст. 291 КК України.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурора, потерпілого та його представника, захисник-адвокат ОСОБА_12 вважав вирок суду законним та обґрунтованим, просив подані апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

При розгляді провадження судом І інстанції встановлено, що 11 грудня 2014 року було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000330 від 19 листопада 2013 року за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України.

За даними зміненого обвинувального акту ОСОБА_10 обвинувачувався у тому, що 17 червня 2012 року близько 22 години 30 хвилин він керував гужовою повозкою, до якої був прикріплений сільськогосподарський пристрій для збирання сіна, в порушення вимог: п. 7.2. ПДР України, який передбачає, що гужовий віз (сани) повинен бути обладнаний світлоповертачами: спереду білого кольору, ззаду - червоного; п. 7.3. ПДР України, який передбачає, що для руху в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості на гужовому транспорті необхідно увімкнути ліхтарі: спереду - білого кольору, ззаду - червоного кольору, що встановлюються з лівого боку воза (саней); п. 7.7.а) ПДР України, який забороняє особам, що керують гужовим транспортом, і погоничам тварин рухатися по автомобільних дорогах державного значення; п. 7.7.б) ПДР України, який забороняє особам, що керують гужовим транспортом, і погоничам тварин використовувати вози, не обладнані світлоповертачами, без ліхтарів у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, рухався по правій смузі руху автодороги державного значення між селами Андріївка та Козари Носівського району у напрямку с. Козари, не обладнавши гужовий віз та пристрій для збирання сіна будь-якими світлоповертачами та ліхтарями, створивши цим небезпеку для інших учасників руху, а саме для водія автомобіля марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , який рухався позаду нього, внаслідок чого відбулося зіткнення між керованою ним гужовою повозкою та автомобілем під керуванням ОСОБА_8 . Внаслідок вказаної ДТП водій автомобіля ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої хребтової спинно-мозкової травми з компресіонно-уламковим переломом 6-7 шийних хребців з вентральною компресією спинного мозку, тетрапарезом, з порушенням чуттєвості, які, як небезпечні для життя в момент їх спричинення, належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Пасажир гужової повозки ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої променевої кістки, які спричинили тривалий розлад здоров`я, строком більше 21-го дня і відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_10 органом досудового слідства кваліфіковані за ст. 291 КК України, за ознакою порушення чинних на транспорті правил, що убезпечують рух, що спричинило тяжкі наслідки.

Виправдовуючи ОСОБА_10 за ст. 291 КК України за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, суд першої інстанції послався на недопустимість доказів, зокрема, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17.06.2012 року та протокол слідчого експерименту від 01.08.2014 року, оскільки вказані слідчі дії проведено з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства. Враховуючи, що при проведенні судових експертиз використовувалися протоколи огляду місця ДТП та слідчого експерименту, які судом визнано недопустимими доказами, та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, визнано недопустимими доказами і висновок судово-трасологічної та судово-автотехнічних експертиз.

Крім того, суд, посилаючись на лист Носівської ЦРЛ, показання ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 щодо часу виклику «Служби 103», зазначає, що досудове слідство не встановило точний час зіткнення; через який проміжок часу після зіткнення було здійснено виклик швидкої допомоги; за скільки хвилин потерпілий доїхав до місця зіткнення та з якою середньою швидкістю фактично рухався потерпілий до місця ДТП.

Посилаючись на норми ст. 477 КПК України, суд вказує, що права потерпілої ОСОБА_13 були порушені, так як дії ОСОБА_10 були кваліфіковані по ч. 2 ст. 286 КК України, а 11.12.2014 року остання надала заяву про відмову від підтримання обвинувачення.

Згідно зміненого обвинувального акту від 04.07.2016 року, ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження, проте, в порушення вимог ч. 7 ст. 55 КПК України, ні орган досудового розслідування, ні суд не з`ясували у неї думку про визнання її потерпілою, чим були порушені її права , оскільки не було вирішено її правовий статус, вона була позбавлена права користуватися послугами представника, та допитувалась як свідок.

При проведенні автотехнічних експертиз не було встановлено порушення обвинуваченим ОСОБА_10 чинних на транспорті правил, що убезпечують рух, що з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з настанням наслідків.

Суд зауважує, що надані стороною обвинувачення докази ніяк не викривають обвинуваченого у причетності до порушення чинних на транспорті правил, що убезпечують рух, що спричинили тяжкі наслідки, адже аналіз вказаних вище доказів наданих стороною обвинувачення свідчить про те, що слідством грубо порушено кримінально-процесуальне законодавство під час їх збору.

Заслухавши доповідача, пояснення потерпілого ОСОБА_8 та його представника, які підтримали подані свої апеляційні скарги та скаргу прокурора, просили їх задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які просили відхилити всі апеляційні скарги; пояснення прокурора та його прохання про скасування вироку суду, ухвалення нового, яким визнати ОСОБА_10 винним за ст.291 КК України та призначити покарання у виді 3-х років позбавлення волі; пояснення свідків, дослідивши матеріали кримінального провадження, та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності (п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 411 КПК України).

Відповідно до вимог ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок першої інстанції і ухвалює свій вирок, у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

Згідно ст.370 КПК України, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Відповідно до ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точи зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 17 постанови Пленуму ВСУ від 29.06.1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності. Висновки суду щодо оцінки доказів слід викладати у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

На думку колегії суддів, вказаних вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду і постановлення виправдувального вироку щодо ОСОБА_10 судом 1 інстанції дотримано не було.

Так, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд 1 інстанції виходив з того, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні останнього є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 291 КК України.

При цьому, в основу вироку покладено, в основному, показання обвинуваченого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_13 , експерта ОСОБА_20 , дані висновки судових експертиз за № 1-3/08 від 03.08.2016 року та № 000222/1 від 28.02.2017 року.

Разом з тим, аналізуючи дані докази у взаємозв`язку з іншими доказами, суд прийшов до таких висновків, які містять в собі суперечності. Беручи до уваги вищевказані висновки експертиз та покладаючи їх в основу виправдувального вироку, суд відкинув на визнав недопустими докази, які є вихідними даними для таких експертиз. При цьому, на достатньому рівні не аргументував, чому взяв до уваги показання обвинуваченого, які не узгоджуються з показаннями потерпілого, свідків та об`єктивними доказами, та не взяв до уваги докази, які навіть в деталях, узгоджуються між собою.

Вказане призвело до невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та є підставою для скасування вироку суду 1 інстанції та ухваленні нового вироку судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Як встановлено апеляційним судом, 17 червня 2012 року близько 22 год. 30 хв. ОСОБА_10 керував гужовою повозкою, до якої був прикріплений сільськогосподарський пристрій для збирання сіна, в порушення вимог: п. 7.2. ПДР України, який передбачає, що гужовий віз (сани) повинен бути обладнаний світлоповертачами: спереду білого кольору, ззаду - червоного; п. 7.3. ПДР України, який передбачає, що для руху в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості на гужовому транспорті необхідно увімкнути ліхтарі: спереду - білого кольору, ззаду - червоного кольору, що встановлюються з лівого боку воза (саней); п. 7.7.а) ПДР України, який забороняє особам, що керують гужовим транспортом, і погоничам тварин рухатися по автомобільних дорогах державного значення; п. 7.7.б) ПДР України, який забороняє особам, що керують гужовим транспортом, і погоничам тварин використовувати вози, не обладнані світлоповертачами, без ліхтарів - у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, рухався по правій смузі руху автодороги державного значення між селами Андріївка та Козари Носівського району у напрямку с. Козари, не обладнавши гужовий віз та пристрій для збирання сіна будь-якими світлоповертачами та ліхтарями, створивши цим небезпеку для інших учасників руху, а саме для водія автомобіля марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , який рухався позаду нього, внаслідок чого відбулося зіткнення між керованою ним гужовою повозкою та автомобілем під керуванням ОСОБА_8 . Внаслідок вказаної ДТП водій автомобіля ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої хребтової спинно-мозкової травми з компресіонно-уламковим переломом 6-7 шийних хребців з вентральною компресією спинного мозку, тетрапарезом, з порушенням чуттєвості, які є небезпечні для життя в момент їх спричинення та належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Пасажир гужової повозки ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої променевої кістки, які спричинили тривалий розлад здоров`я, строком більше 21-го дня і відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_10 свою винуватість у скоєнні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні не визнав, проте не заперечував, що його вина лише в тому, що він керував гужовою повозкою з грабаркою, яка не обладнана світловими приладами, проте вказав, що на момент дорожньо-транспортної пригоди видимість була хороша і грабарку можна було побачити. В судових дебатах вину фактично визнав частково.

В судовому засіданні суду 1 інстанції обвинувачений вину не визнав, відмовився давати показання, на запитання відповів, що 17.06.2012 року, близько 22-30 год., він керував гужовою повозкою, до якої позаду була причеплена грабарка. Від`їхавши 400 м за с. Андріївка у напрямку с. Козари, їх обігнала попутна машина, потім проїхала зустрічна . Зустрічний автомобіль та автомобіль, яким керував ОСОБА_8 , роз`їхались перед с. Андріївка. Світло фар автомобіля Калайди було видно ще тоді, коли автомобіль їхав у селі. Після роз`їзду, в автомобілі потерпілого було увімкнено фари дальнього світла, яке діставало до воза. По звуку роботи двигуна він зрозумів, що машина розганялась, набирала швидкість. Автомобіль рухається прямо на них. З моменту увімкнення фар дальнього світла до моменту зіткнення пройшло 15-20 секунд. Цивільний позов прокурора та потерпілого не визнає взагалі.

Не зважаючи на невизнання ОСОБА_10 своєї вини в суді 1 інстанції та часткове визнання в апеляційному суді, його вина у вчиненні кримінального правопорушення повністю доведена зібраними у провадженні та дослідженими в процесі апеляційного розгляду, доказами.

Зокрема, в судовому засіданні суду 1 та апеляційної інстанцій потерпілий ОСОБА_8 показав, що з 1981 року він постійно керує транспортними засобами, працював таксистом, має досвід керування різними транспортними засобами у нічний час, не має вад зору. До червня 2012 року кожні вихідні приїздив у м. Носівка.

17.06. 2012 року, близько 22-15 год. він виїхав з м. Носівка у м. Київ, о 22 годині 30 хвилин проїхав с. Андріївка, розминувся з зустрічним автомобілем, попереду бачив світло фар зустрічного автомобіля. В своєму автомобілі увімкнув фари дальнього світла, за 4,4 м побачив вила (прути грабарки, як з`ясував пізніше), рвонув кермо вліво, але відбулось зіткнення. Якби повозка була обладнана світлоповертачами чи ліхтариками, то він міг би вчасно побачити її та об`їхати.

Свідок ОСОБА_22 суду апеляційної інстанції показав, що 17.06.2012 року, у вечірній час, він у складі слідчо-оперативної групи приїхав на місце ДТП за с. Андріївка, забезпечував безпеку руху, оглядав автомобіль та грабарку. Остання не була обладнана світлоповертачами. Також додав, що 17.06.2012 року під час проведення слідчих дій були присутні поняті, яким роз`яснено їх процесуальні права.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції свідок ОСОБА_23 показала, що 17.06.2012 року вона, в якості пасажира, їхала у автомобілі з м. Київ у м. Носівка. Перед с. Андріївка відбулась ДТП, на дорозі стояло багато машин. Вона вийшла з машини, підійшла, щоб поцікавитись, що там трапилось, на пропозицію слідчого погодилася бути понятою. Під час проведення слідчої дії був і інший понятий. У її присутності працівники поліції проводили заміри рулеткою та заносили їх до протоколу. На місці ДТП була десь хвилин 10, в протоколі поставила свій підпис, оскільки працівники поліції закінчили дану слідчу дію. Чи оголошувався їй протокол, вона не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_24 суду апеляційної інстанції показав, що 17.06.2012 року до нього зателефонував його кум, ОСОБА_25 , рідний брат ОСОБА_19 , повідомив, що ОСОБА_8 автомобілем потрапив в аварію, попросив приїхати на місце пригоди. На місці аварії він бачив автомобіль Калайди, який завис на дереві, грабарку, яка стояла неподалік, воза, в якому було відбите заднє ліве колесо. Він був присутній в якості понятого під час проведення слідчої дії, йому роз`яснили права та він поставив свій підпис у протоколах. На місці пригоди, у його присутності, працівники поліції проводили заміри.

В судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_17 показала, що у 2012 році вона працювала старшим слідчим, не один раз навчалася на курсах, вивчала методику проведення слідчих експериментів. У неї у провадженні перебувало кримінальне провадження, пов`язане з дорожньо-транспортною пригодою, яка трапилась між гужовою повозкою і автомобілем «ВАЗ». У серпні 2014 року вона проводила слідчий експеримент, при його проведенні використовувався один автомобіль, другого автомобіля не повинно було бути, бо він не потрібний. Вихідні дані були визначені нею на слідчому експерименті, це зазначено у протоколі, від учасників слідчої дії не було зауважень з приводу транспортного засобу, який використовувався, всі учасники погодилися та підписали протокол. Вона не пам`ятає автомобіль, який був на слідчому експерименті. Не пам`ятає хто сидів за кермом автомобіля, ОСОБА_26 чи власник автомобіля. Все те, що відбувалось на слідчому експерименті зазначено у протоколі. Свідок ОСОБА_17 підтвердила, що при визначенні видимості до перешкоди ОСОБА_27 говорив, що бачить перешкоду, а ОСОБА_26 говорив, що не бачить. Видимість була нею визначена, інакше експерт не зміг би провести експертизу. Відстань 236 м була визначена нею з використання службового автомобіля та зі слів Калайди. Наголосила, що нею проведені всі заміри, з ними всі учасники погодились, експерт не повернув постанову про призначення експертизи, а тому вона переконана, що на слідчому експерименті все зробила правильно.

Свідчення потерпілого та вказаних вище свідків колегія суддів визнає достовірними, оскільки вони підтверджують обставини вчинення ОСОБА_10 інкримінованого йому кримінального правопорушення, вони узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні. Незначні неточності в них пояснюються індивідуальним сприйняттям подій, що відбувались та значним проміжком часу, що пройшов з моменту вчинення кримінального правопорушення та не впливають на кваліфікацію дій обвинуваченого.

Винність ОСОБА_28 також підтверджується:

- Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17.06.2012 року та схемою до нього, яким зафіксовано місце події та обставини вчинення кримінального правопорушення, що відповідають свідченням потерпілого ОСОБА_8 , та характер пошкоджень транспортного засобу, гужової повозки та прикріпленого до неї сільськогосподарського пристрою для збирання сіна (м.к а.п. 14-21).

Даний протокол огляду місця ДТП відповідає вимогам ст. 190 КПК України (в редакції 1960 року). Окрім того, у відповідності до норм ст. 127 КПК України (в редакції 1960 року), вказана слідча дія проведена за участі понятих ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , що підтверджується їх підписами та особистими показаннями наданими суду апеляційної інстанції. Щодо змісту протоколу та викладених в ньому обставин учасники огляду зауважень не мали.

Понятий ОСОБА_24 , не перебуває у родинних відносинах із потерпілим та не є зацікавленою особою.

Крім того, як у суді 1 інстанції, так і під час апеляційного перегляду, свідка ОСОБА_24 попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, а також приведено до присяги, у відповідності до вимог ст. 352 КПК України;

- Протоколом проведення слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_13 , її представника ОСОБА_29 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 від 01.08.2014 року, схемою та фототаблицею до нього, відтворено обставини та механізм виникнення дорожньо-транспортної пригоди (матеріали кримінального провадження а. п. 92-119). Показання свідка ОСОБА_8 , дані ним під час даної слідчої дії, не суперечать його показанням, даним суду 1 та апеляційної інстанцій в якості потерпілого.

Дана слідча дія проведена у відповідності до вимог ст. 240 КПК України, порушень вимог кримінального процесуального закону при її проведенні допущено не було, тому доводи сторони захисту про недопустимість цього доказу є такими, що суперечать вимогам кримінального процесуального законодавства. Під час проведення вказаної слідчої дії зауважень від учасників не надходило. Не встановлено апеляційним судом і істотних порушень прав людини і основоположних свобод ОСОБА_10 та ОСОБА_8 під час проведення даного слідчого експерименту, як то зазначав суд 1 інстанції.

- Протоколами огляду транспорту від 17.06.2012 року зафіксовані механічні пошкодження на автомобілі «ВАЗ-2101», д.н.з. НОМЕР_1 , на гужовій повозці на гумовому ходу та на сільськогосподарському пристрою для збирання сіна (м.к.п а.п. 22-24).

Вище вказані протоколи слідчих дій колегія суддів визнає належними та допустимими доказами, оскільки проведені у відповідності до вимог ст. ст. 85, 127, 190, 191 КПК України (в редакції 1960 року).

Тому підстав визнавати вищезазначені докази недопустимими, у суду 1 інстанції, не було.

Згідно довідки Служби автомобільних доріг у Чернігівській області від 14.07.2015 року, дійсно, ділянка автомобільної дороги між селами Андріївка та Козари відноситься до автомобільної дороги державного значення загального користування Т-25-13 Козелець-Козари-Носівка і перебуває на балансі у Службі автомобільних доріг у Чернігівської області (том. 1 а.п. 143).

Висновками судово-медичних експертиз № 469 від 15.08.2012 року та № 311 від 30 жовтня 2014 року встановлено, що у ОСОБА_8 мали місце тілесні ушкодження у виді закритої хребтової спинно-мозкової травми з компресіонно-уламковим переломом 6-7 шийних хребців з вентральною компресією спинного мозку, тетрапарезом, з порушенням чуттєвості. З приводу травми виконано оперативне втручання. В післяопераційному періоді виявлене вогнищеве ураження спинного мозку на рівні 6 шийного хребця, обумовлене посттравматичною серінгомієлітичною кістою. Ушкодження спричинені дією тупого предмету по механізму удару і явищем компресії шийно-грудного відділу хребта і могли виникнути в термін та за обставин ДТП, вказаних в постанові, тобто, 17.06.2012 року при зіткненні легкового автомобіля з гужовою повозкою в момент, коли постраждалий знаходився за кермом легкового автомобіля. Ушкодження ОСОБА_8 у вигляді закритої хребтової спинно-мозкової травми з ушкодженням спинного мозку, як небезпечне для життя в момент спричинення, належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень (м.к.п. а.п. 130-133).

Висновком судової автотехнічної експертизи № 1697 від 16 квітня 2016 року встановлено, зокрема, що, оскільки швидкість руху автомобіля «ВАЗ-2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яка вказана під час слідчого експерименту водієм ОСОБА_8 , не перевищувала допустимої швидкості за умов видимості дороги (90 км/год

Суд, піддаючи висновки даної експертизи за № 1697, на які посилався прокурор, як на доказ винуватості Толстікова, сумніву, та для отримання відповіді на інші питання, які мали значення для встановлення істини по даній дорожно-транспортній пригоді та, як розуміє апеляційний суд, для усунення розбіжностей з попередніми експертизами, призначеними за клопотанням сторони захисту за № 1-03/08 від 03.08.2016 року та № 00022/1 від 28.02.2017 року (в іншому випадку не було б потреби призначати повторну судово-автотехнічну експертизу), суд 1 інстанції, своєю ухвалою від 17 травня 2017 року призначив повторну судово-автотехнічну експертизу, проведення якої доручив експертам Державної установи - Харківського НДІСЕ ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса.

Дана, вже остаточна, повторна судова авто технічна експертиза за № 9492 від 30.10.2017 року усунула суперечності попередніх експертиз і дала відповіді на основні питання, які визначали хто саме порушив Правила дорожнього руху, які знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Згідно висновку даної експертизи, відстань, необхідна для зміщення смуги руху автомобіля «ВАЗ-2101» в поперечному напрямку на величину 2.1м, як це вказано в формулюванні поставленого питання, становить 83,4м. Водій ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху, виконуючи котрі, він не мав технічної можливості попередити зіткнення. З технічної точки зору, в діях водія ОСОБА_8 невідповідностей вимогам Правилам дорожнього руху, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП, не вбачається. Водій ОСОБА_10 в темний час доби не повинен був керувати гужовою повозкою, яка не обладнана світлоповертачами та була без ліхтарів, що передбачено вимогами п.п. 7.2, 7.3. 7.7 «б» Правил дорожнього руху. Виконуючи вимоги п.п. 7.2, 7.3., 7.7 «б» ПДР, водій гужової повозки ОСОБА_10 мав технічну можливість попередити зіткнення. Дії водія гужової повозки ОСОБА_10 , який у темну пору доби керував гужовою повозкою, яка не обладнана світлоповертачами та була без ліхтарів, що дезорієнтувало інших учасників дорожнього руху, не відповідали вимогам п.п. 7.2, 7.3., 7.7 «б» ПДР та, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП (т. 2 а.п. 104-112).

Саме вищезазначені висновки експертиз апеляційний суд бере до уваги, оскільки такі зроблені на підставі тих вихідних даних, які в повній мірі відображають параметри деформацій транспортних засобів, з урахуванням протоколу огляду місця події, схеми та фототаблиць до нього. Висновки даних експертиз детально характеризують обставини та механізм скоєння дорожньо-транспортної пригоди та беззаперечно підтверджують недотримання водієм ОСОБА_30 Правил дорожнього руху, що стали безпосередньо причиною вказаної події. Їх складено у відповідності до вимог чинного законодавства та компетентними особами Державного органу, відповідають вимогам ст.ст. 94, 101, 102 КПК України, та є науково обґрунтованими.

Разом з тим, висновки експертиз №1-3/08 від 03.08.2016 року та №000222/1 від 28.02.2016 року, на які суд 1 інстанції посилається як на доказ, що не вбачають порушення ПДР обвинуваченим, проведені недержавними експертними установами, що суперечить вимогам ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», згідно якої, окрім іншого, судово-експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють державні спеціалізовані установи. Крім того, дані висновки не підтверджуються сукупністю інших досліджених судом доказів.

Наданий у судовому засіданні суду 1 інстанції висновок експерта №1-03/08 від 03.08.2016 року за результатами проведення комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки дана експертиза призначалась з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та була проведена за заявою адвоката ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_10 , без всебічного дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди, оскільки оригінали матеріалів кримінального провадження для експертизи не надавались, а остання проведена на підставі наданих копій матеріалів кримінального провадження. При цьому експерт про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта, відмову експерта від виконання покладених на нього обов`язків, передбачену ст. ст. 384, 385 КК України, у встановленому законом порядку не попереджався.

Тому вище вказані висновки є недопустимими доказами. З вказаних причин колегія суддів не бере до уваги і показання експерта ОСОБА_20 , допитаного судом 1 інстанції з приводу його висновку №1-03/08 від 03.08.2016 року.

Апеляційним судом також досліджені:

- Висновки транспортно-трасологічної експертизи № 287 від 18.08.2012 року щодо взаємного положення авто та гужової повозки в момент первинного контакту та точки зіткнення транспортних засобів (матеріали кримінального провадження а.п. 142-150);

- Висновки експертиз технічного стану транспортного засобу № 292 від 04.09.2012 року та № 395 від 08.10.2012 року щодо технічного стану автомобіля ВАЗ-2101 (матеріали кримінального провадження а.п. 159-163, 166-171).

Дані експертизи є допустимими доказами по справі і в сукупності з іншими доказами підтверджують винуватість ОСОБА_28 в скоєнні ДТП.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 291 КК України, включає в себе такі обов`язкові ознаки: діяння, наслідки та причинний зв`язок між ними. Діяння при вчиненні цього злочину полягає у порушенні діючих на транспорті правил - нормативно-правових актів, які регламентують дотримання пасажирами, пішоходами, іншими учасниками руху вимог безпеки руху та експлуатації транспорту. Порушення чинних на транспорті правил може вчинятися шляхом дії або бездіяльності.

Повторно дослідивши під час апеляційного розгляду обставини даного кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у порушенні чинних на транспорті правил, що убезпечують рух, що спричинило тяжкі наслідки.

Потерпілим у кримінальному провадженні, згідно з положеннями ч.1 ст. 55 КПК України, може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Також ч.3 ст. 55 КПК України передбачено, що потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Згідно з ч.7 ст. 55 КПК України, якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою.

За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок.

З матеріалів справи вбачається, що потерпілим у даному кримінальному провадженні є ОСОБА_8 .

Крім того, під час досудового розслідування ОСОБА_13 дійсно перебувала у статусі потерпілої і користувалася при цьому послугами представника адвоката. Після повідомлення про підозру у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , який являється її чоловіком, вона надалі відмовилася приймати участь у кримінальному провадженні у якості потерпілої, тому останню було залучено як свідка, що не суперечить вище вказаним вимогам кримінального процесуального законодавства.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що порушення прав потерпілої ОСОБА_13 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження допущено не було.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_10 міру покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, ставлення обвинуваченого до скоєного, відсутність каяття, дані про його особу, який раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у межах строку, передбаченому санкцією інкримінованої статті, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до ст. 12 КК України, вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення класифікується як злочин середньої тяжкості.

Відповідно до ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Згідно ч. 5 ст. 74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 КК України.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що після вчинення зазначеного кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_10 ухилявся від слідства або суду або вчинив новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Апеляційним судом встановлено та підтверджено матеріалами кримінального провадження, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 291 КК України, ОСОБА_10 вчинив 17 червня 2012 року.

Встановивши наявність підстав для звільнення особи від покарання у зв`язку із закінченням строків даності, колегія суддів вважає за необхідне, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити обвинуваченого від призначеного вироком суду апеляційної інстанції покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 291 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_8 подав цивільний позов до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням злочину, в якому просив стягнути з останнього на його користь 50 000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 400 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що протиправними діями відповідача йому заподіяно матеріальну шкоду, яку становлять витрати на лікування та реабілітацію, вартість знищеного автомобіля та втрачений середній заробіток. Також завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із завданням йому тілесних ушкоджень та самою подією (т. 1 а.п. 19-22).

Відповідно до вимог КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Вимоги ЦК України вимагають доведення кожної із вимог цивільного позову.

Зі змісту позовної заяви потерпілого вбачається, що останній не розмежовує затрати на лікування та реабілітацію, відновлення транспортного засобу , а також належні доводи розміру моральної шкоди.

В даному випадку, суд позбавлений можливості розглянути цивільний позов потерпілого та забезпечити його права в рамках кримінального провадження, тому колегія суддів вважає необхідним, в даному конкретному випадку, залишити цивільний позов без розгляду, надавши можливість потерпілому звернутися з ним в порядку цивільного судочинства.

Цивільні позови прокурора про стягнення с обвинуваченого за стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_8 та ОСОБА_13 підлягає задоволенню.

Процесуальні витрати в сумі 6319,60 грн., пов`язані із проведенням судових експертиз, у відповідності до вимог ст. ст. 122, 124 КПК України, підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні - гужової повозки з грабаркою та автомобіля «ВАЗ-2101», д.н.з. НОМЕР_1 , колегія суддів вирішує у відповідності до норм ст. 100 КПК України.

Керуючись статтями ст.ст. 12, 49, 74 КК України, ст. ст. 373, 374, 404, 409, 420 КПК України, апеляційний суд, -

У х в а л и в :

Апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_8 та його представника адвоката ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Носівського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2019 року відносно ОСОБА_10 - скасувати.

ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 291 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного цим вироком покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільні позови прокурора задовольнити, стягнути з ОСОБА_10 на користь ФУ Носівської РДА - 202,47 грн. за стаціонарне лікування ОСОБА_8 та 309,80 грн. за стаціонарне лікування ОСОБА_13 .

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 залишити без розгляду.

Стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати у сумі 6319,60 грн. за проведення судових експертиз.

Речові докази: гужову повозку з грабаркою залишити у користуванні ОСОБА_10 , автомобіль «ВАЗ-2101», д.н.з. НОМЕР_1 , залишити у користуванні ОСОБА_8 .

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4