Провадження №1-кп/127/411/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.03.2019 р. за № 0000706, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, проживаючого в цивільному шлюбі, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

10.02.1988 р. Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 187, 42 КК України (1960 року), до 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна; звільнений 01.07.1990 р. умовно-достроково з не відбутим строком 4 роки 3 місяці 16 днів позбавлення волі;

14.11.1991 р. Нижньокамським міським судом (Республіка Татарстан, Росія) за ст. 15, ч. 3 ст. 89 КК Російської Федерації до 4 років 6 місяців позбавлення волі; звільнений 11.11.1995 р. по відбуттю строку покарання;

25.04.1997 р. Ленінським районним судом м. Вінниці за ст. 86-1, ч. 3 ст. 81, 42 КК України (1960 року) до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ухвалою Вінницького міського суду від 29.10.2001 р. вирок переглянуто на підставі ч. 3 ст. 74 КК України (2001 року), діяння перекваліфіковано зі ст. 86-1 КК України, (1960 року) на ч. 4 ст. 185 КК України (2001 року) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років; звільнений 30.04.2004 р. по відбуттю строку покарання;

05.11.2004 р. Ленінським районним судом м. Вінниці за ст. 70, ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України (2001 року) до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки;

15.12.2006 р. Ленінським районним судом м. Вінниці за ст. 71, ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України до 14 років позбавлення волі; звільнений 15.01.2019 р. по відбуттю строку покарання,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

30.03.2019 р. близько 21:00 години, водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись з вулиці Івана Богуна в місті Вінниці в напрямку вулиці Театральної, в районі електроопори № 12, наближаючись до розмітки нерегульованого пішохідного переходу, по якому справа-наліво перетинав проїзну частину пішохід ОСОБА_7 , в момент об`єктивної появи його в полі зору, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості руху чи зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на останнього.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкрита черепно-мозкова травма у вигляді рани в тім`яно-потиличній ділянці зліва, саден обличчя, крововиливу в м`які покрови голови відповідно тім`яно-скронево-потиличній ділянці зліва, геморагічна інфільтрація лівого скроневого м`язу, чисельні переломи кісток склепіння та основи черепа, епідуральна гематома зліва об`ємом до 40 мл., субдуральна гематома зліва об`ємом до 120 мл., тотальний субарахноїдальний крововилив навколо обох півкуль мозку, забій мозку, закритий перелом зовнішнього відростку правої великогомілкової кістки та голівки малогомілкової кістки, крововилив в м`які тканини обох гомілок по задній поверхні, синці та садна на кінцівках. Смерть ОСОБА_7 настала від отриманої відкритої черепно-мозкової травми, яка ускладнилась набряком, набуханням та здавленням головного мозку.

В ситуації, яка склалася, в діях водія автомобіля «CHEVROLET AVEO» ОСОБА_6 вбачається невідповідність вимогам пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, яка з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_6 порушив вимоги пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та пояснив суду, що вчинив інкримінований йому злочин за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, 30.03.2019 р. він здійснював перевезення пасажира, оскільки працював таксистом. Він рухався в правій смузі руху з вулиці Івана Богуна в напрямку вулиці Театральної зі швидкістю приблизно 50 км/год. Коли перетинав пішохідний перехід, відчув удар у лобове скло. Зупинившись, він вийшов з автомобіля та побачив, що збив людину. Після цього він почав викликати швидку допомогу. Пішоходи він не бачив, оскільки дивився вліво на дорогу, чи немає перешкод для руху.

Одразу після освідування, він попросив слідчих завезти його до лікарні, щоб дізнатися про стан потерпілого. Він особисто та через своїх рідних неодноразово намагався надати батьку загиблого грошові кошти на відшкодування збитків, однак останній відмовлявся від їх отримання.

29.06.2019 р. його брат через поштове відділення перерахував потерпілому грошові кошти у сумі 5000 грн.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що30.03.2019 р. о 21:11 год. йому зателефонували з номера сина та повідомили, що він потрапив у ДТП. Після цього він пішов до травматології, де переконався, що дійсно його син був збитий автомобілем. Лікарі зробили МРТ та почали лікування, однак воно не дало результатів.

Загиблий був його єдиним членом сім`ї, у зв`язку з даною подією в нього значно погіршився стан здоров`я. З даних підстав він просить стягнути 149000 грн. моральної шкоди.

Дружина обвинуваченого телефонувала до нього та просила зустрітися для того, щоб надати якісь кошти. Від отримання будь-яких грошей він відмовився, оскільки не бажав створювати обвинуваченому жодних пом`якшуючих обставин при призначенні покарання.

Жодних повідомлень з пошти щодо надходження переказу йому не приходило.

Заслухавши пояснення обвинуваченого та потерпілого, думку сторін кримінального провадження, суд відповідно до приписів частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази щодо тих фактичних обставин справи, клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Таким чином, суд вважає за доцільне дослідити докази, клопотання про дослідження яких заявлене стороною обвинувачення, а саме:

-висновок експерта № 338 від 19.04.2019 р., відповідно до якого при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_7 , крім слідів медичних маніпуляцій, виявлено: відкриту черепно-мозкова травму у вигляді рани в тім`яно-потиличній ділянці зліва, саден обличчя, крововилив в м`які покрови голови відповідно тім`яно-скронево-потиличній ділянці зліва, геморагічна інфільтрація лівого скроневого м`язу, чисельні переломи кісток склепіння та основи черепа, епідуральна гематома зліва об`ємом до 40 мл., субдуральна гематома зліва об`ємом до 120 мл., тотальний субарахноїдальний крововилив навколо обох півкуль мозку, забій мозку, закритий перелом зовнішнього відростку правої великогомілкової кістки та голівки малогомілкової кістки, крововилив в м`які тканини обох гомілок по задній поверхні, синці та садна на кінцівках; за своїми морфологічними ознаками не виключається можливість їх отримання 30.03.2019 р. Відкрита черепно-мозкова травма виникла від дії тупого твердого предмета, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння та стоїть в причинному зв`язку зі смертю. Перелом кісток правої гомілки виник від дії тупого твердого предмету, має ознаки тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості та в причинному зв`язку зі смертю не стоїть. Крововиливи в м`які тканини обох гомілок, синці та садна на кінцівках виникни від дії тупих твердих предметів, мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку зі смертю не стоять. Смерть ОСОБА_7 настала від отриманої відкритої черепно-мозкової травми, яка ускладнилась набряком, набуханням та здавленням головного мозку. При судово-токсилогічній експертизі крові та тканини нирки трупа ОСОБА_7 етиловий спирт, інші спирти та їх ізомери не виявлено, тобто на момент смерті він був тверезий. При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_7 ознак хронічних захворювань не виявлено;

-висновок експерта № 187 від 12.04.2019 р., згідно з яким на момент огляду гальмівна система, рульове керування автомобіля «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак НОМЕР_1 , знаходилися в технічно працездатному стані, при якому були відсутні які-небудь несправності, що впливають на її вихідні параметри;

-висновок експерта № 190 від 11.04.2019 р., відповідно до якого в даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_6 з технічної точки зору регламентуються вимогами пункту 18.1 Правил дорожнього руху; в ситуації, яка склалася, при умові, що з моменту виникнення небезпеки для руху до моменту наїзду пішохід в полі зору водія рухався 7,5 сек., водій автомобіля «CHEVROLET AVEO» ОСОБА_6 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, із зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода, тобто шляхом виконання вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху; в ситуації, яка склалася в діях водія автомобіля «CHEVROLET AVEO» ОСОБА_6 вбачається невідповідність вимогам пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, яка з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Клопотання про виклик та допит у судовому засіданні свідків кримінального провадження заявлене не було, тому судом згідно з положеннями частини третьої статті 26 КПК за клопотанням сторін кримінального провадження здійснено допит обвинуваченого, потерпілого, а також досліджено інші докази, надані сторонами кримінального провадження. При цьому кримінальне провадження судом розглянуто відповідно до приписів частини першої статті 337 КПК, якою регламентовано, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Застережень щодо неможливості здійснення судового розгляду в зазначеному порядку та обсягу, встановленим чинним кримінально-процесуальним законодавством, зокрема статтями 337, 349 КПК, в судовому засіданні встановлено не було.
Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, досліджені згідно з клопотаннями сторін кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Кримінально-правова норма, закріплена у статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК), є бланкетною нормою, оскільки встановлює кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами. Тобто основним безпосереднім об`єктом злочину є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, перелік яких наведений у примітці до статті 286 КК, а його додатковим обов`язковим об`єктом життя і здоров`я особи.

Верховним Судом у постанові від 21.03.2019 р. (справа № 753/11543/17-к) зазначено, що зі змісту сформульованої у статті 286 КК диспозиції слідує, що вона є бланкетною, а тому при кваліфікації слід керуватися законодавчими чи іншими нормативними актами щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. У зв`язку з цим суди зобов`язані ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у цій статті порушення; які норми правил безпеки дорожнього руху не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

При цьому слід враховувати, що за змістом статті 286 КК цей злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених приписами частин першої, другої або третьої цієї статті, і перебувають з ними у причинному зв`язку.

Тому встановлення причинного зв`язку між діянням, що полягає у порушенні конкретних правил безпеки дорожнього руху і наслідками, що настали, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 286 КК.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні фактичних обставин, викладених у обвинувальному акті, не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо здійсненого наїзду на ОСОБА_7 . Суд враховує, що зазначені показання обвинуваченого щодо обставин здійсненого наїзду узгоджуються з висновком проведеної у кримінальному провадженні експертизи № 190 від 11.04.2019 р., відповідно до якого в даній дорожній обстановці в діях водія ОСОБА_6 вбачається невідповідність вимогам пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, яка з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди. Також в ході досудового розслідування кримінального провадження було проведено судово-медичну експертизу, з висновку якої (висновок № № 338 від 19.04.2019 р.) випливає, що при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_7 , крім слідів медичних маніпуляцій, виявлено тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили його смерть, та тілесні ушкодження середньої тяжкості. Із зазначеного висновку також випливає, що отримання виявлених тілесних ушкоджень 30.03.2019 р. не виключається.

Таким чином, аналізуючи надані суду докази, суд вважає, що показання обвинуваченого узгоджуються з висновком авто-технічної експертизи та висновком судово-медичної експертизи, згідно з якими в ситуації, яка склалася в діях водія автомобіля «CHEVROLET AVEO» ОСОБА_6 вбачається невідповідність вимогам пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, яка з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди. Тому суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт порушення ОСОБА_6 вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху України і зазначене порушення стоїть у причинному зв`язку з наслідками смертю ОСОБА_7 .

Отже, суд вважає, що дії ОСОБА_6 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к), на яку міститься посилання вище, також зазначено, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Суд також враховує роз`яснення викладені в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», згідно з якими при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин з необережності, внаслідок якого настала смерть ОСОБА_7 . Разом з тим, зазначена обставина не може бути врахована в якості такої, що обтяжує покарання обвинуваченого з огляду на приписи частини четвертої статті 67 КК, оскільки є кваліфікуючою ознакою злочину. Також судом встановлено, що ОСОБА_6 у вчиненому розкаявся, надав чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому злочину та вживав заходів, спрямованих на відшкодування завданої потерпілому шкоди. Суд приймає до уваги, що ОСОБА_6 на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно. Однак, суд враховує, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, проте зазначена обставина не може свідчити про наявність в його діях такої обставини, що обтягує його покарання як рецидив злочинів з огляду на приписи статті 34 КК, оскільки ОСОБА_8 вчинив злочин з необережності, тобто не умисний злочин.

Крім того, суд враховує, що стороною обвинувачення надано суду копію тимчасового талону, з якого випливає, що 12.03.2019 р. посвідчення водія у ОСОБА_6 було вилучене у зв`язку з оформленням відносно нього адміністративних матеріалів за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), тобто порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Незважаючи на ту обставину, що стороною обвинувачення не надано відповідного судово рішення, яке набрало законної сили, на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного правопорушення, сторона захисту відомості, зазначені у наданій стороною обвинувачення копії тимчасового дозволу, в судовому засіданні не оспорювала.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі. При цьому суд вважає за доцільне зазначити, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 ККвстановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Крім того, у постанові від 21.02.2019 р. (справа № 742/584/18) Верховний Суд роз`яснив, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Також така висловлена позиція не обмежує потерпілого у можливостях подальшого оскарження до суду вищого рівня законності й обґрунтованості вироку у частині вирішення вказаних питань у тому числі щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Таким чином, аналізуючи матеріали кримінального провадження, доводи сторін кримінального провадження щодо виду та міри покарання, необхідного для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, конкретні обставини справи, суд приходить до переконання, що ні прокурором, ні потерпілим не наведено відповідних мотивів та доводів, які б свідчили про необхідність призначення обвинуваченому максимально суворого покарання, передбаченого санкцією кримінального закону.

Згідно з пунктом 21 вищезазначеної Постанови Пленуму від 23.12.2005 р. у кожному випадку призначення покарання за частиною першою та частиною другою статті 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. Додаткове покарання, передбачене статтею 286 КК, суд може не призначати за наявності декількох обставин які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного.

Суд враховує, що у постанові від 08.02.2018 р. (справа № 361/2704/16-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що санкція частини другої статті 286 КК, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.
Таким чином, аналізуючи обставини справи, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Зазначений висновок суду ґрунтується на тому, що 12.03.2019 р. посвідчення водія у ОСОБА_6 було вилучене у зв`язку з оформленням відносно нього адміністративних матеріалів за статтею 124 КУпАП, тобто порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Незважаючи на це, 30.03.2019 р. ОСОБА_6 було вчинено інкримінований йому злочин, внаслідок якого настала смерть ОСОБА_7 .

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к), на яку міститься посилання вище, зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Судом вже було зазначено, що в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що 12.03.2019 р. посвідчення водія у ОСОБА_6 було вилучене у зв`язку з оформленням відносно нього адміністративних матеріалів за статтею 124 КУпАП, тобто порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Незважаючи на це, 30.03.2019 р. ОСОБА_6 було вчинено інкримінований йому злочин, внаслідок якого настала смерть ОСОБА_7 . Хоча як інкримінований ОСОБА_6 злочин, так і правопорушення, передбачене статтею 124 КупАП, є правопорушеннями, вчиненими з необережності, однак вони є бланкетними нормами щодо законодавчих чи інших нормативних актів щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Тобто допущені ОСОБА_6 порушення пов`язані саме з порушенням вимог правил дорожнього руху. Отже, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено ту обставину, що ОСОБА_6 у зв`язку з наведеним становить підвищену суспільну небезпеку, а тому правові підстави для звільнення його від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК, тобто з випробуванням відсутні.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для скасування арешту, накладеного на автомобіль «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак НОМЕР_1 , суд приймає до уваги наступне.

З наданих суду матеріалів випливає, що 30.03.2019 р. зазначений автомобіль визнано речовим доказом і 02.04.2019 р. на підставі ухвали слідчого судді на зазначений автомобіль накладено арешт.

Згідно з приписами пункту 4 частини другої статті 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом з тим, з наданих стороною обвинувачення документів випливає, що власником керованого на час вчинення злочину автомобілем є ОСОБА_9 . Відомостей, які б свідчили, що ОСОБА_9 за законом або за договором несе майнову відповідальність за делікти ОСОБА_6 суду надано не було. Тому суд приходить до переконання, що правові підстави для подальшого арешту зазначеного автомобіля відсутні. Отже, згідно з приписами частини четвертої статті 174 КПК арешт, накладений на підставі зазначеної ухвали слідчого судді, слід скасувати.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Потерпілим заявлено цивільний позов, відповідно до якого він просив стягнути з обвинуваченого на його користь 149924 грн. моральної шкоди.

Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна сторона в даному випадку потерпілий повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, до яких віднесено: характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, який залежить від часу і зусиль, необхідних для відновлення первинного стану.

Аналізуючи доводи потерпілого, викладені у позовній заяві та зазначені в судовому засіданні, суд враховує, що останнім відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК, за правилами якої здійснюється розгляд цивільного позову, не мотивовано, з чого він виходив оцінюючи завдану йому моральну шкоду в розмірі 200 тис. грн. (сума, заявлена у позовній вимозі в розмірі 149924 грн. є похідною, оскільки потерпілим у позовній заяві зазначено, що 50076 грн. відшкодування має здійснити страхова компанія «Глобус»). При цьому суд враховує, що обвинувачений в судовому засіданні визнав заявлені до нього позовні вимоги в межах 100 тис. грн. Крім того, суд враховує, що стороною захисту під час судового розгляду кримінального провадження надано суду документальне підтвердження того, що обвинуваченим було здійснено часткове відшкодування потерпілому завданої шкоди. Отже, суд враховує характер вчиненого злочину, глибину фізичних та моральних страждань потерпілого, ступінь винуватості обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, вимоги розумності та справедливості, а тому вважає, що заявлені потерпілим позовні вимоги в частині відшкодування завданої йому моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 (три) роки.

Строк відбування покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Згідно з частиною п`ятою статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання строк його перебування під вартою з 23.04.2019 р. по 18.06.2019 р.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили, але не довше ніж до 16.08.2019 р., залишити домашній арешт ( АДРЕСА_2 ) цілодобово з покладеними на нього обов`язками, передбачені пунктами 1-4 частини п`ятої статті 194 КПК, а саме: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися з місця проживання без дозволу суду; повідомляти суд та прокурора про зміну місця свого проживання.

Речові докази, а саме:

- автомобіль «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак НОМЕР_1 , що знаходиться на зберіганні на майданчику тимчасово затриманих транспортних засобів ЦМФ ДП МВС України «Інформ-ресурси» (м. Вінниця, вул. Г. Арабея, 17 /Ботанічна, 28/), повернути ОСОБА_9 або іншій уповноваженій особі.

Арешт, накладений на автомобіль «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак НОМЕР_1 , на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.04.2019 р., скасувати.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь:

- ОСОБА_4 94925 (дев`яносто чотири тисячі дев`ятсот двадцять п`ять) гривень моральної шкоди;

- держави 2002 (дві тисячі дві) гривні витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: