Справа № 626/1732/19
Провадження № 1-кп/626/154/2019
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2019 року м.Красноград
Красноградський районний суд Харківської області
в складі: головуючого -судді ОСОБА_1
за участю прокурора ОСОБА_2
обвинуваченого ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4 ,
Обвинувачений ОСОБА_3 12 липня 2019 року, приблизно о 09-й годині, перебуваючи на території цвинтарю по вул. Богдана Хмельницького в м.Красноград Харківської області, керуючись умислом спрямованим на заволодіння предметами, які перебувають на могилі, викрав з могили ОСОБА_5 , померлого в 1993 році, три металеві труби, що використовувалися як опори для надгробної плити на могилі. Після чого обвинувачений залишив територію цвинтаря.
У пред`явленому обвинуваченні ОСОБА_3 у судовому засіданні свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.3 ст. 297 КК України визнав повністю. Не оспорював факти викладені в обвинувальному акті та показав, як викладено вище, підтвердивши обставини вчиненого ним кримінального правопорушення. Просив суворо його не карати, врахувати, що перебував у тяжкому матеріальному становищі під час вчинення злочину, розкаявся у скоєному.
Суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності їх позиції у суду відсутні. Окрім того, учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 12 липня 2019 року скоїв незаконне заволодіння предметами, що знаходяться на могилі, вчинене з корисливих мотивів, тому його дії необхідно кваліфікувати за ч.3 ст.297 КК України.
При обранні виду та розміру покарання, суд приймає до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення. Відповідно до ст.12 КК України, злочин передбачений ч.3 ст.297 КК України є тяжкими.
Визначаючи вид та міру покарання суд керується положеннями частини 2 ст.50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Враховуються дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_3 раніше не засуджений відповідно ст.89 КК України, на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, проживає за рахунок випадкових заробітків, має родину.
Як передбачено ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, ступеню їх тяжкості та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які пом`якшують та обтяжують його.
Обставинами, які пом"якшують покарання, відповідно до ст.66 КК України, суд вважає те, що ОСОБА_3 розкаявся у вчиненому, яке було висловлене у критичному відношенні до своєї протиправної поведінки, визнанні винуватості та готовності нести передбачену законом кримінальну відповідальність, сприянні суду в установленні дійсних обставин вчиненого злочину, активному сприянняі розкриттю злочину
На підставі ст.67 КК України, обставини, що обтяжують покарання, судом не встановлені.
Стосовно можливості та наявності повноважень суду щодо обрання того чи іншого виду покарання, в тому числі і в межах санкції закону про кримінальну відповідальність, суд керується висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові № 5-48к-13 від 23 січня 2014 року.
Зокрема в цій постанові Верховним Судом України сформульовано правовий висновок щодо реалізації в судовій практиці поняття судової дискреції (судового розсуду), яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судової дискреції (судового розсуду) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який в своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За таких обставин, враховуючи обставини справи, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, зокрема його щире каяття, позицію потерпілого, що будь- яких претензій до нього не має, майно, яким заволодів обвинувачений повернуто, вважає за можливе призначити ОСОБА_3 міру покарання в межах, встановлених в санкції статті у виді позбавлення волі, як необхідне і достатнє для його виправлення і перевиховання та запобігання вчиненню ним нових правопорушень.
Крім цього, суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого, з вищезазначених підстав, відповідно до ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк один рік та з покладенням відповідно до ч.1 ст.76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Питання про речові докази та документи суд вирішить відповідно до ст.100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368-374 КПК України суд,-
Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.297 КК України.
Призначити обвинуваченому ОСОБА_3 за ч.3 ст.297 КК України покарання у виді 4-х років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3 від відбування покарання звільнити з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік. Згідно з ч.1 ст.76 КК України, покласти на нього наступні обов"язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Речові докази по справі: передані на зберігання ОСОБА_6 - вважати повернутими власнику.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Красноградський районний суд Харківської області впродовж 30 днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копії вироку надати учасникам провадження: присутнім - вручити в суді, відсутнім- надіслати поштою.

Головуюча ОСОБА_1