Номер провадження: 11-сс/813/1849/19
Номер справи місцевого суду: 495/8264/19 1-кс/495/4681/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , діючого в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.09.2019 року про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0002183, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.08.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.09.2019 року задоволено частково клопотання слідчого СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження №0002183 від 22.08.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, та накладено арешт у вигляді заборони відчуження земельної ділянки площею 0,08 га, кадастровий номер: :02:019:0230, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Своє рішення про накладення арешту на зазначене майно слідчий суддя мотивував тим, що зазначена земельна ділянка є доказом злочину та може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, з метою збереження речового доказу, та для забезпечення дієвості і об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні, оскільки незастосування арешту може призвести до відчуження спірної земельної ділянки.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_8 , діючий в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість зазначеної ухвали слідчого судді про арешт майна, просить її скасувати та відмовити у задоволені клопотання слідчого СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_9 в повному обсязі.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що слідчий суддя не впевнився в тому, що в органи досудового розслідування до цього часу не повідомили жодній особі про підозру у вчиненні будь якого кримінального правопорушення, що свідчить про відсутність на теперішній час підстав стверджувати, що взагалі мало місце кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, за яким проводиться досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні. Зазначає, що в ухвалі слідчого судді не зазначено підозрюваного, до якого може бути подано цивільний позов в кримінальному провадженні, не вказано, конкретно яким чином вказане майно може бути використане як знаряддя вчинення злочину, не наведено доказів того, що дане майно має ознаки речових доказів. На теперішній час триває розгляд цивільної справи, в рамках якої вже накладено арешт на земельну ділянку.

Щодо строку на апеляційне оскарження.
Відповідно до вимог ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Як убачається з матеріалів провадження, ухвала слідчого судді постановлена 18.09.2019 року без виклику особи, яка її оскаржує. В апеляційній скарзі зазначено, що про існування оскаржуваної ухвали стало відомо 01.11.2019 року після отримання витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо зазначеної земельної ділянки, та в цей же день подано апеляційну скаргу.
Враховуючи, що в матеріалах провадження відсутні дані, які б спростовували зазначені апелянтом обставини щодо строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга подана апелянтом в межах строку, передбаченого положеннями ст. 395 КПК України, в зв`язку з чим колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана вчасно, тому немає необхідності в поновленні такого строку.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника та представника власника майна, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя не дотримався вищевказаних вимог Закону та практики ЄСПЛ, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на тимчасово вилучене майно у рамках зазначеного кримінального провадження.
Як убачається з матеріалів провадження, 22.08.2019 року за заявою ОСОБА_11 внесено відомості до ЄРДР за фактом підроблення офіційних документів посадовими особами Затоківської селищної ради у кримінальному провадженні №0002183, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
В судовому засіданні прокурор пояснив, що дії вчиненого кримінального правопорушення постановою від 20.11.2019 року перекваліфіковано з ч. 1 ст. 366 КК України на ч. 1 ст. 190 КК України. Проте прокурор не зміг пояснити апеляційному суду, які протиправні дії були вчинені посадовими особами Затоківської сільської ради та в чому вони полягають.
Представник власника майна в судовому засіданні також зазначила, що вищевказана земельна ділянка належить територіальній громаді Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради, а ОСОБА_7 та інші члени громади наділені правом користування даною земельною ділянкою. Також вказав, що ОСОБА_7 в рамках даного кримінального провадження не допитана, а експертний висновок, на який послався слідчий суддя, здійснений поза межами кримінального провадження, в зв`язку з чим не може бути допустимим доказом.
Представник також пояснила, що ОСОБА_7 на законних підставах є володільцем земельної ділянки, на яку накладено арешт, що підтверджується долученими до апеляційної скарги Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також копією договору оренди від 25.06.2019 року на строк 49 років.
З матеріалів провадження убачається, що ОСОБА_11 посилається на бездіяльність посадових осіб, які не розглянули його заяви про надання дозволу на розробку проектної документації та надання в строкове користування (оренду) земельної ділянки, на якій знаходиться належне йому на праві приватної власності нерухоме майно.
Таким чином, апеляційний суд, з урахуванням встановлених обставин, прийшов до висновку про безпідставність доводів клопотання про те, що зазначена земельна ділянка є предметом злочину. Крім того, обставини справи свідчать про цивільно-правовий характер відносин щодо спірної земельної ділянки між фізичними особами, які не є власниками земельної ділянки.
Апеляційним судом враховано, що фактично земельна ділянка не вибула з володіння сільської ради, а ОСОБА_11 не отримав передбаченого законом дозволу на використання цієї земельної ділянки.
Крім того, апеляційним судом встановлено, що на зазначену ділянку накладено арешт в рамках цивільного судочинства, що підтверджується долученою до апеляційної скарги копією ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.08.2019 року, в зв`язку з чим колегія суддів вважає накладений оскаржуваною ухвалою слідчого судді арешт на вказану земельну ділянку недоцільним та безпідставним.

Висновки апеляційного суду.
Приймаючи до уваги встановлені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого слідчим суддею рішення про накладення арешту на вищевказану земельну ділянку.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , діючого в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0002183, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.08.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження №0002183 від 22.08.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, про накладення арешту на земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер: :02:019:0230, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4