Ухвала

іменем України

15 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 752/26923/18

провадження № 51-5067ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року та на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року в кримінальному провадженні № 0010495 щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
На підставі ст. 76 КК покладено на нього обов`язки протягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти зазначений орган про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Вирішено питання щодо долі судових витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_5 16 листопада 2018 року приблизно о 23:30, перебуваючи в кухні квартири АДРЕСА_2 , під час розпивання алкогольних напоїв разом із ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вступив у словесний конфлікт з останнім, після чого умисно, протиправно, завдав йому один удар ножем у ділянку грудної клітки, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження.
Київський апеляційний суд ухвалою від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_10 задовольнив частково, вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року змінив. На підставі ст. 76 ККпоклав на ОСОБА_5 обов`язки: 1) періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження уповноваженого органу з питань пробації. В іншій частині вирок залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації дій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства та незаконно застосував до нього ст. 75 КК. Оскільки апеляційний суд не виправив допущених порушень і не навів в ухвалі обґрунтованих доводів щодо залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення, прокурор вважає постановлене рішення таким, що не відповідає ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Мотиви Суду.
Перевіривши дотримання прокурором порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку районного суду видно, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Доводи прокурора щодо незаконного застосування до засудженого ОСОБА_5 покарання у зв`язку з його звільненням, на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
За правилами ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання засудженому ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.
Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що при призначенні покарання ОСОБА_5 судом враховано тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК є тяжким, обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, під наркологічним чи психіатричним наглядом не перебуває, працює, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно, позицію потерпілого, який примирився з обвинуваченим, претензій до нього не має, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння в розкритті злочину, наявність малолітньої дитини, добровільне відшкодування збитків та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
З огляду на все це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішень першої та апеляційної інстанції, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року та на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року в кримінальному провадженні № 0010495 щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3