КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/364/2019 Категорія КК: ч. 1 ст. 115 КК України
Головуючий в суді 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Головуючий в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді-доповідача: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000763 за апеляційною скаргою з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Подільського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України,-

за участю прокурорів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисників: ОСОБА_12 , ОСОБА_13

обвинуваченого: ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Подільського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено йому покарання у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі.

Як зазначено у вироку, приблизно у 2010 році ОСОБА_8 , будучи співробітником Служби безпеки України через свого знайомого ОСОБА_14 познайомився з президентом страхової компанії «Лемма» ОСОБА_15 , з яким у подальшому почав підтримувати стосунки.

Приблизно весною 2011 року ОСОБА_15 повідомив ОСОБА_8 про те, що шукає в СК «Лемма» співробітника з фінансовою освітою фахівця в системі страхування, з обов`язковим досконалим знанням англійської мови. На той момент дружина ОСОБА_8 ОСОБА_16 , не мала постійного місця роботи, а тому ОСОБА_8 запропонував їй пройти співбесіду в СК «Лемма». За результатами співбесіди ОСОБА_16 була зарахована до штату вищезазначеної компанії на посаду радника президента. За результатами роботи в СК «Лемма», враховуючи високі показники роботи та після певної реорганізації, ОСОБА_16 обійняла посаду члена Правління з організаційних питань СК «Лемма».
В період з 2014-2015 років між ОСОБА_8 та ОСОБА_15 склалися неприязні стосунки та регулярно виникали сварки на ґрунті ревнощів внаслідок того, що ОСОБА_8 припускав, що між його дружиною ОСОБА_16 та ОСОБА_15 склались більш близькі, ніж робочі, відносини. Зокрема, ОСОБА_8 ревнував свою дружину ОСОБА_16 , підозрюючи її в тому, що вона мала інтимні стосунки з ОСОБА_15 . Через ці та інші побутові конфлікти ОСОБА_8 неодноразово вступав в словесні перепалки з ОСОБА_15 , висловлював погрози створити йому проблеми у разі, якщо останній не перестане брати ОСОБА_16 з собою у відрядження та у таких відрядженнях спільно з нею проживати в одному номері готелю.
Так, 30.01.2015, близько 18 години 40 хвилин, ОСОБА_8 разом із своїм знайомим ОСОБА_17 приїхав на вулицю Сагайдачного в місті Києві у справах. Разом з тим, знаючи, що ОСОБА_15 проводить свої ділові зустрічі у ресторанах «Корсар» та «Старе Запоріжжя», які розташовані поблизу, ОСОБА_8 вирішив знайти там ОСОБА_15 та провести розмову з приводу його відносин із ОСОБА_16 , а тому попрямував до зазначених закладів, однак ОСОБА_15 там не виявив.
В подальшому, з метою встановлення місця знаходження ОСОБА_15 , ОСОБА_8 здійснив телефонний дзвінок секретарю Київського офісу СК «Лемма» ОСОБА_18 та, дізнавшись, що його дружина ОСОБА_16 , перебуває у приміщенні офісу, а ОСОБА_15 у вказаному офісі відсутній, перебуваючи на АДРЕСА_1 , згадав, що у вказаному будинку, в квартирі АДРЕСА_2 , винаймав квартиру ОСОБА_15 . При цьому, ОСОБА_8 побачив, що в вікнах цієї квартири горить світло, а тому підійшов до парадного та набрав на домофоні номер квартири «8».
Впевнившись, що по домофону йому відповів ОСОБА_15 , ОСОБА_8 йому представився та запропонував пройти до найближчого ресторану попити кави та порозмовляти. Однак, ОСОБА_15 відповів, що зайнятий та, в свою чергу, запропонував ОСОБА_8 піднятися до нього в квартиру, на що останній погодився.
Піднявшись на другий поверх будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 побачив, що двері в квартиру були відчинені та зайшов до її приміщення.
Зайшовши у квартиру, ОСОБА_8 побачив, що ОСОБА_15 розмовляє по телефону. В цей же час, ОСОБА_15 рухом руки запропонував ОСОБА_8 зняти пальто та пройти до однієї з кімнат квартири, в якій ОСОБА_8 присів на диван з лівого боку та чекав закінчення телефонної розмови ОСОБА_15 .
Дочекавшись закінчення телефонної розмови ОСОБА_15 , ОСОБА_8 висловив йому вимоги, які були поставлені ним раніше, щодо його, ОСОБА_15 , відносин із ОСОБА_16 , а саме: не брати ОСОБА_16 з собою у відрядження та не проживати з нею в одному номері готелю.
ОСОБА_15 , вислухавши ОСОБА_8 , повідомив, що відмовляється від виконання будь-яких вимог та зазначив, що має повний психологічний контроль над ОСОБА_16 та зробить все, аби зруйнувати родину ОСОБА_8 та знищити його, як особистість.
Почувши це, ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_15 , що більше немає про що з ним далі розмовляти та, будучи обізнаним від своєї дружини про деякі справи СК «Лемма», висловив припущення, що в разі оприлюднення інформації, яка викриває фінансові показники СК «Лемма», ОСОБА_15 вже не зможе працювати на страховому ринку Республіки Казахстан. Після цієї фрази ОСОБА_8 почав підійматись з дивану, в той час як ОСОБА_15 ухопив електричний масляний радіатор та кинувся на ОСОБА_8 , намагаючись нанести йому тілесні ушкодження. В цей момент, ОСОБА_8 , побачивши ОСОБА_15 , який намагається завдати йому тілесні ушкодження, підняв праву руку, прикриваючись від удару з боку ОСОБА_15 та в подальшому, відбившись від нападу ОСОБА_15 , тією ж рукою завдав удар у підборіддя ОСОБА_15 , внаслідок чого останній впав на підлогу.
В подальшому ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , з метою помсти, в період часу приблизно з 19 год. 00 хв. по 19 год. 30 хв., усвідомлюючи, що ОСОБА_15 фактично руйнує його відносини з дружиною та родину, припускаючи, що ОСОБА_15 має інтимні стосунки з його дружиною ОСОБА_16 , на ґрунті тривалих неприязних стосунків, вирішив позбавити життя ОСОБА_15 , тобто вчинити його умисне вбивство.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_8 , перебуваючи за вищезазначеною адресою, після того як ОСОБА_15 від його удару впав на підлогу, продовжив наносити останньому тілесні ушкодження чисельними ударами руками та ногами в область голови та тулуба. Разом з тим, ОСОБА_8 , невстановленим досудовим розслідуванням предметом, у якого був гостро-ріжучий край, відтяв ОСОБА_15 нігтьову фалангу 5 пальця лівої кисті.
В подальшому, ОСОБА_8 , впевнившись, що завдав ОСОБА_15 таку кількість тілесних ушкоджень, які на його думку були достатніми для заподіяння смерті ОСОБА_15 , направився до туалетної кімнати вказаної квартири, вимив руки від крові та залишив місце вчинення злочину.
В результаті протиправних дій ОСОБА_8 , ОСОБА_15 було завдано тілесні ушкодження у вигляді:
а) закритої травми грудей та живота:
- множинні переломи ребер з обох сторін:
- з правого боку - 8-11 ребер між лопатковою та навколохребцевими лініями, 8-10 ребер між серединноключичною та переднє-пахвовою лініями;
- з лівого боку 1 ребра по середнє-пахвовій лінії; з розривами пристінкової плеври та міжреберних м`язів - 2-6 ребра (фрагментарно) по середньо-ключичній і середньо-пахвовим лініям; 7-е ребро по середньо-ключичній лінії, по середньо-пахвовій, заднє-пахвовій лініям і по лопатковій лінії; 8-е ребро по переднє - і заднє-пахвовим лініям; 9-12 ребра по заднє-пахвовій лінії;
- повний поперечний фрагментарний перелом тіла грудини на рівні 2 та 4 міжреберних проміжків (з розривами пристінкової плеври) та крововиливами у оточуючі тканини;
- чисельні крововиливи у тканину лівої легені; крововиливи у корінцевий апарат обох легень; розриви судин легень та бронхів; крововиливи у переднє середостіння та корінці діафрагми з обох сторін;
- косо-поперечні переломи поперечних відростків 1-3 поперекових хребців з крововиливами у оточуючі тканини;
- крововиливи у брижу тонкого кишечника; у зв`язків апарат печінки;
- закрита черепно-мозкова травма: розлогий синець у лівій навколоочній ділянці (з розповсюдженням у обидва куточки лівого ока, у ліву підочну ділянку, у ліву скронево-лобну ділянки) на фоні якого у ділянці тіла та хвоста лівої брови забійна рана; розлогі крововиливи у м`яких тканинах правої тім`яної ділянки (на відстані 1,5(см) від серединної лінії, розмірами 5х6(см)); у тім`яній ділянці зліва на 2,5(см) ліворуч від серединної лінії, (2х4(см)); у правій навколовушній ділянці 8х6(см)); у м`яких тканинах лівої навколовушної ділянки, з розповсюдженням у ліву тім`яно-скроневу ділянки (16х14(см); забійні рани верхньої губи справа та зліва; забійна рана нижньої губи з крововиливами у оточуючі м`які тканини; крововиливи у слизові оболонки обох очей та у рогівку лівого ока (майже на всю площину); субарахноїдальні крововиливи обох тім`яних часток; лівої скронево-лобної частки (з розповсюдженням на базальну поверхню); дрібні кортикальні крововиливи в правій тім`яній частці, у лівій тім`яній та скроневих частках розташованих в проекції центральних звивин вказаних часток;
б) садно на внутрішній поверхні лівого колінного суглобу (3,5х4,0(см)); синець верхньої третини ліктьової поверхні правого передпліччя (3,5х4,0(см));
в) травматична ампутація дистального фрагменту нігтьової пластинки 5 пальця лівої кисті.
В результаті отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_15 помер на місці події.
Відповідно до висновків судово-медичних експертиз, смерть ОСОБА_15 , настала від поєднаної травми голови, грудей та живота, з розвитком крововтрати та шоку. Всі тілесні ушкодження були спричинені потерпілому протягом короткого проміжку часу - не більше приблизно 30 хвилин. При цьому потерпілий переважно був звернений до травмуючого предмету передньою поверхнею тіла. При цьому тіло ОСОБА_15 з наявними на ньому тілесними ушкодженнями зміщувалось, що можливо як при самостійному переміщенні потерпілого в процесі отримання ним тілесних ушкоджень, так і за рахунок зміщення його трупу сторонньою особою. При цьому, після спричинення потерпілому всіх тілесних ушкоджень самостійне пересування останнім виключається.
Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок суду з підстав неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків колегії суддів фактичним обставинам кримінального провадження. Кримінальне провадження щодо нього закрити за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Вважає, що оскаржуваний вирок не відповідає жодній з визначених ст. 370 КПК України ознак справедливого судового рішення, а тому є таким, що підлягає безумовному скасуванню.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_8 зазначає, що не знаходять свого підтвердження та/або ставляться під обґрунтований сумнів такі припущення колегії суддів, визначені останніми у якості фактів, зокрема: нібито факт прибуття ОСОБА_15 приблизно о 18 годині на вул. Андріївська, 9 в м. Києві; нібито факт його перебування в кв. АДРЕСА_3 в період часу приблизно з 19 години 00 хвилин по 19 годину 30 хвилин; нібито, факт наявності в його діях мотиву помсти на ґрунті тривалих неприязних стосунків між ОСОБА_15 та ним; нібито, факт нанесення ним чисельних тілесних ушкоджень, руками та ногами по тілу ОСОБА_15 ; нібито факт нанесення всіх тілесних ушкоджень в часовому проміжку від 19 год. по 19 год. 30 хв. 30 січня 2015 року. Нібито, факт однозначної беззаперечної смерті ОСОБА_15 в проміжок часу з 13.00 по 21.00 30 січня 2015 року, одразу на місці вчинення злочину; Нібито, факт відтинання ним нігтьової фаланги 5-го пальця лівої кисті ОСОБА_15 ; нібито, факт відсутності можливості пересування ОСОБА_15 після конфлікту останнього з ним.

Разом з тим, саме останні 8 (вісім) припущень, які, з незрозумілих причин, зазначені в тексті вироку у якості фактів, колегія суддів Подільського районного суду м. Києва визнала достатніми для доведеності, нібито, його вини в інкримінованому йому злочину.

Проте, такі висновки колегії суддів ніяким чином та ні за яких обставин неможливо визнати обґрунтованими, вмотивованими та законними, оскільки, під технічну фіксацію процесу, всі встановлені судовим розглядом обставини подій, які мали місце в період часу з 19 години 00 хвилин по 24 годину 00 хвилин 30.01.2015 та саме логіка розвитку таких подій, яка підтверджена та встановлена висновками цілої низки проведених експертиз, показами свідків та проколами слідчих дій, очевидно, обґрунтовано, безспірно, повно, всебічно та безальтернативно доводить, що ОСОБА_8 не лише не вчиняв умисного вбивства ОСОБА_15 , але й не міг вчинити такого діяння.

Виклад об`єктивної сторони злочину, зокрема дій, які були, нібито, спрямовані на позбавлення життя ОСОБА_15 є абсурдним та спростовується протоколом проведення слідчого експерименту від 18.04.2015, який визнаний колегією суддів належним та допустимим та в межах якого встановлено факт нападу ОСОБА_15 на ОСОБА_8 та подальшого відбиття нападу, в результаті чого у нього був пошкоджений суглоб безіменного пальця правої кисті. Було також достеменно встановлено, що він промивав поранену праву руку у ванній кімнаті, оскільки вона була пошкоджена радіатором, яким потерпілий намагався нанести йому тілесні ушкодження. Висновком експерта Науково-дослідного експертного криміналістичного центру від 20.03.2015 № 124мб встановлено, що при дослідженні «гігієнічної палички» зі змиву з раковини ванній кімнаті виявлено сліди крові. Висновком експерта НДЕКЦ від 26.03.2015 № 129мб встановлено генетичні ознаки крові на килимку з ванної кімнати, вилученого з кв. АДРЕСА_3 . Висновком експерта НДЕКЦ від 04.04.2015 № 818 мб встановлено генетично-молекулярну відповідність між слідами крові, виявлених на раковині ванній кімнаті, а також на килимку з ванної кімнати з генетичними ознаками клітин ДНК ОСОБА_8 .

Наведені висновки експертів, а також протокол проведення слідчого експерименту безспірно доводять факт пошкодження правої кисті ОСОБА_8 в момент захисту від нападу ОСОБА_15 , а також факт наявної крововтрати у нього після відбиття згаданого нападу.

Такі обставини і факти повністю спростовують доводи колегії суддів про те, що ОСОБА_8 «...руками та ногами...» здійснив вбивство ОСОБА_15 , оскільки у разі нанесення ним чисельних ударів руками, зокрема і правою, логічним було б виявлення слідів його крові як на місці вчинення злочину, а саме у вітальні кв. АДРЕСА_3 , так і на тілі потерпілого, зокрема на обличчі, голові та одязі останнього. Проте з матеріалів досудового розслідування, які були безпосередньо дослідженні під час судового слідства, не встановлено жодного, належним чином визначеного та доведеного факту наявності слідів його крові ні у вітальні кв. АДРЕСА_3 , ні на тілі ОСОБА_15 , ні на одязі останнього.

За таких обставин, колегія суддів свідомо незаконно та бездоказово приписує ОСОБА_8 факт нанесення, «...чисельних ударів руками та ногами...», спотворюючи тим самим опис об`єктивної сторони діяння, що очевидно підтверджує необґрунтованість, невмотивованість та недоведеність зазначених фактів та, у свою чергу, доводить застосування у якості доводів колегією суддів виключно припущень що в силу ч. 3 ст. 62 Конституції України є недопустимим та незаконним викладом обставин подій 30.01.2015, які протиправно, з ігноруванням фактичних обставин справи, зазначених у висновках експертів та протоколах слідчих дій, були інкриміновані ОСОБА_8 .

А відтак, відсутність дій, у вигляді «...нанесення чисельних ударів руками та ногами..», повністю виключає наявність причинно-наслідкового зв`язку з наслідком зокрема у вигляді смерті, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та повністю нівелює доводи колегії суддів про вчинення

ОСОБА_8 об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину.

В матеріалах як досудового, так і судового слідства відсутні будь-які відомості виявлення на речах ОСОБА_8 , в належному йому автомобілі слідів крові потерпілого. що черговий раз доводить його повну невинуватість в інкримінованому.

Судово-медичною експертизою від 04.06.2015 № 172-МК, яка була досліджена під час судового засідання 31.05.2016, встановлено, що мізинець лівої руки ОСОБА_15 відтинався двічі.

В свою чергу, у змісті вироку неодноразово зазначається про «..травматичну ампутацію дистального фрагменту нігтьової фаланги 5-го пальця лівої кисті..», зокрема наведене вказується, при викладі обставин справи, при наведенні висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 336 від 03.04.2015 та у висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 172-МК від 04.06.2015.

Проте, колегія суддів ніяким чином не надала відповідної оцінки згаданому факту відтинання нігтьової фаланги 5-го пальця лівої кисті ОСОБА_15 та не надала ніяких доводів щодо взаємозв`язку вказаного епізоду з об`єктивною стороною інкримінованого ОСОБА_8 злочину, а тим паче не довела, жодним із встановлених під час судового слідства доказів, що саме ним відтинався зазначений палець та нігтьова фаланга потерпілого.

Висновки судово-медичної (комісійної) експертизи №225-2016/0 від 23.12.2016 та висновок експерта НДЕКЦ від 03.04.2015 №336 обґрунтовано вказують щонайменше на помилковість та хибність доводів про те, що вбивство ОСОБА_15 було здійснене в проміжок часу від 19 год. 00 хв. до 19 год. 30 хв. 30.01.2015 року.

Поєднання вказаних висновків експертів доводить очевидним та об`єктивно беззаперечний факт, що тілесні ушкодження, які нібито спричинили смерть потерпілого, були нанесені останньому в період часу, щонайбільше з 17 години та щонайменше по 19 годину 30 січня 2015 року. А відтак, часові межі спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_15 в період з 19 год. по 19 год. 30 хв. є об`єктивно неможливими, адже в даний проміжок часу ОСОБА_15 знаходився не за адресою вул. Андріївська, 9 в м. Києва, що так само стосується ОСОБА_8 , а тому доводи суду про те, що тілесні ушкодження нанесені нібито, ОСОБА_8 в період часу з 19 год. по 19 год. 30 хв. 30 січня 2015 - абсолютно та категорично спростовано.

Викладена вище неповнота судового розгляду в частині відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діянням та наслідком у вигляді смерті, а також неможливість існування визначеного колегією суддів, часового проміжку виконання об`єктивної сторони інкримінованого злочину, повно та об`єктивно доводить, що судовий розгляд кримінального провадження здійснювався халатно, з ігноруванням очевидних фактів, а також упереджено, оскільки викладення у вироку фізично неможливих обставин повністю нівелює та спростовує позицію колегії суддів щодо доведеності вини ОСОБА_8 у нібито скоєному ним злочині, а тому підлягає беззаперечному скасуванню.

ОСОБА_8 також вказує, що залишаючи поза увагою та вважаючи недоведеними загальновідомі та очевидні факти, колегія суду явно ігнорує той факт, що нібито мертвий ОСОБА_15 беззаперечно розмовляв по телефону, відхиляв дзвінки та самостійно здійснював останні.

Акт застосування розшукової собаки від 31.01.2015 та показання свідка ОСОБА_19 однозначно спростовують доводи колегії суддів про те, що слід взуття бурого кольору, від якого повів розшуковий собака, міг належати хатній робітниці, працівникам міліції чи працівникам швидкої, а тому твердження суду щодо можливої помилки в роботі собаки є не тільки нічим не підтвердженим, але й абсурдним. Разом з тим, суд з незрозумілих причин зазначив, що «… ОСОБА_8 міг спочатку пройти в той бік, а потім повернутись….» - таке формулювання є припущенням, що в силу ч. 3 ст. 62 Конституції України є недопустимим при відправлення правосуддя та доведення вини особи.

Під час проведення комплексно судово-психіатричної експертизи від 30.07.2015 № 659, експертом було взято до уваги неналежну, недопустиму та незаконну інформацію, яка містилася в матеріалах досудового слідства по кримінальному провадженню № 00763, зокрема допити та покази ОСОБА_16 , які визнані судом недопустимими, протокол огляду від 30.03.2015 диску з аудіозаписом розмови між ОСОБА_8 та ОСОБА_20 , який теж був визнаний колегією суддів недопустимими та незаконним.

Тобто висновок експертизи ґрунтувався на дослідженні недопустимих та незаконних доказів, що свідчить про пряме порушення ч.5 ст. 101 КПК України.

Оцінка колегією суддів пояснень ОСОБА_8 , під час проведення комплексної судово-медичної експертизи, як належних та допустимих доказів є правомірним не лише з позиції їх недопустимості у зв`язку з використанням недопустимих відомостей під час проведення такої експертизи, а також тому що пояснення не є, і не можуть бути «показаннями» в розумінні ст. 95 КПК України, оскільки не були надані в порядку ст. 224 КПК України, а саме під час відповідно регламентованої процедури їх отримання - допиту, що очевидно вказує на те, що такі пояснення не мають доказового навантаження та, тим паче, не належать до жодного з видів доказів, передбачених ч. 2 ст. 84 КПК України, а тому не можуть бути використані та покладені в обґрунтування вини ОСОБА_8 ..

Взаємопов`язані докази, які були дослідженні в ході судового розгляду, а також упущені свідчення ОСОБА_21 , беззаперечно підтверджують два одночасно справедливі висновки: після раптового конфлікту, який виник між ОСОБА_8 та ОСОБА_15 , з ініціативи останнього, ОСОБА_15 залишився живим, що очевидно не узгоджується з викладеними колегією на обставинами об`єктивної сторони нібито вчиненого ним діяння та/або ставлять під сумнів доводи суду, що після того як ОСОБА_8 покинув квартиру, ОСОБА_15 залишився сам, що також підтверджується вилученим слідом взуття бурого кольору, яке не належить ні обвинуваченому, ні ОСОБА_21 , ні працівникам швидкої допомоги, ні працівникам міліції (покази ОСОБА_19 від 07.06.2016, покази ОСОБА_22 від 21.06.2016). Окрім того, така теорія подій додатково підтверджується Актом застосування розшукової собаки від 31.01.2015, яка взяла слід, саме від відбитку взуття бурого кольору невстановленої особи.

З урахуванням упущених доводів ОСОБА_21 , ставляться під обґрунтований та безспірний сумнів доводи суду щодо неможливості присутності третьої особи в квартирі, яку винаймав потерпілий під час подій 30.01.2015.

Також, слід звернути увагу на показання свідка ОСОБА_20 , зокрема щодо особистості ОСОБА_15 , які повністю спростовують всі доводи колегії судів та беззаперечно доводять факт того, що ОСОБА_15 був абсолютно живим після ініційованого ним конфлікту, тобто після 19 годин 30 хвилин 30.01.2015 року та знаходився у такому фізичному та психологічному стані здоров`я, який дозволяв останньому не тільки змінювати своє місцезнаходження, але й оцінювати навколишню обстановку достатньо критично для того, аби свідомо телефонувати самому та відповідати на отримані дзвінки, що також повністю, беззаперечно та однозначно доводить невинуватість ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині, що підтверджується також показаннями потерпілої ОСОБА_23 .

Покази експерта-трасолога ОСОБА_22 , а також упущена їхня частина, була оцінена колегією суддів з попередньо обвинувальним нахилом, оскільки перекручено та вибірково використав свідчення ОСОБА_22 , щодо неможливості визначення точного розміру сліду взуття, залишивши поза увагою зауваження експерта про те, що з наявних матеріалів встановлено, що розмір знайденого відбитку взуття не перевищував 41-го, тобто був або 40, або 39, або 38, однак ніяким чином не є 42, 43, а тим паче 48 розміром взуття, який носить ОСОБА_8 .

Завідомо неправдиві доводи колегії суддів про те, що о 18 годині 30 січня 2015 року ОСОБА_24 завіз ОСОБА_15 на вул. Андріївську, 9, беззаперечно та очевидно спростовуються протоколом огляду місця події від 31.01.2015, де зафіксовано вилучення фіскального чеку «Сільпо» на суму 811,60 грн від 30.01.2015, сформованого о 18 год. 39 хв. 50 сек.

Покази ОСОБА_24 , надані під присягою та під технічну фіксацію процесу 16.02.2016, є взаємопов`язаними та спростовують доводи колегії суддів щодо початку перебігу часу перебування ОСОБА_8 в кв. АДРЕСА_3 з 19 год. 30 січня 2015 року.

Телефонні з`єднання обґрунтовано доводять, що ОСОБА_8 , в період з 18 год 40 хв по 19 год 21 хв 30 січня 2015 року, активно спілкувався по мобільному телефону, оскільки телефонні з`єднання мають місце майже кожні 3-5 хв.

ОСОБА_8 також зазначає, що дії слідчого Подільського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_19 , є грубим порушенням норм процесуального законодавства, оскільки досудове розслідування здійснювалось не лише не уповноваженою на те особою, а й взагалі не уповноваженим на те органом, що абсолютно протирічить положенням КПК України.

Всі процесуальні дії, вчинені слідчими Подільського РУ ГУ МВС у м. Києві та слідчими прокуратури м. Києва, а також отримані в наслідок таких дій докази, інформація, отримана після 31.03.2015, тобто з моменту коли стало офіційно відомо, що ОСОБА_8 є працівником правоохоронного органу, в силу положень п.2 ч.3 ст. 87 КПК України, повинні бути визнані недопустимими, а тому такими, що не можуть слугувати належним обґрунтуванням у доведеності його вини у нібито скоєному злочині.

З наведеного очевидно, беззаперечно, об`єктивно, всебічно та безсумнівно доведено, що немає жодного належного та обґрунтованого прямого доказу вини ОСОБА_8 . Позиція колегії суддів щодо його винуватості у нібито вчиненому ним злочині ґрунтується виключно на сукупності непрямих доказів та їх взаємозв`язку, однак останні ні в своїй сукупності, ні по одинці ніяким чином та ні за яких обставин не доводять його вину в інкримінованому злочині.

В доповненнях до апеляційної скарги, ОСОБА_8 вказує, що у вироку Подільського районного суду м. Києва визначене часові межі вчинення вбивства ОСОБА_15 - з 19 год. по 19 год. 30 хв., тобто для вичерпного виконання об`єктивної сторони вбивства потерпілого, на думку суду, потрібно було приблизно 30 хв., що, нібито підтверджується висновками судово-медичної (комісійної) експертизи № 225-225-2016/о від 23.12.2016 року, де зазначено, що всі тілесні ушкодження (нанесення ударів та відтинання пальця) були спричинені потерпілому протягом короткого проміжку часу - не більш приблизно 30 хв.

Дійсно, визначення часу вчинення злочину було та є критичним моментом для встановлення істини по даній справі, оскільки для усунення будь-яких сумнівів щодо вини ОСОБА_8 у вбивстві ОСОБА_15 зазначений час виконання об`єктивної сторони злочину повинен бути тотожний часовому проміжку перебування ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_3 .

Власне час перебування ОСОБА_8 у квартирі потерпілого неодноразово був предметом дослідження в межах судового засідання в суді першої інстанції, зокрема ухвалою Подільського районного суду м. Києві від 31.03.2016 було призначено проведення слідчого експерименту для визначення часу необхідного для подолання відстані від місця паркування автомобіля ОСОБА_8 до квартири ОСОБА_15 та у зворотному напрямку.

За наслідками проведеного слідчого експерименту було встановлено, що для подолання відстані від автомобіля ОСОБА_8 до квартири

АДРЕСА_3 необхідно було 3-4 хв. в одному напрямку. Тобто для подолання всієї відстані в обох напрямках необхідно від 6 до 8 хвилин.

Втім, зазначені висновки слідчого експерименту, на думку апелянта, необхідно розглядати у сукупності з іншими доказами, зокрема довідкою УОТЗ ГУ МВСУ у м. Києві, якою визначено телефонні з`єднання ОСОБА_8 в межах дії телефонних меж, які охоплюють вул. Андріївську у м. Києві та посвідчують часовий проміжок перебування ОСОБА_8 в квартирі потерпілого.

У вироку суд першої інстанції обґрунтовує власні доводи щодо часу перебування ОСОБА_8 у квартирі потерпілого, посилаючись саме на довідку УОТЗ ГУ МВСУ у м. Києві.

Таким чином, проміжок часу перебування ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_3 , визначається висновками слідчого експерименту та довідкою УОТЗ ГУ МВСУ у м. Києві.

Проте, апелянт звергає особливу увагу на те, що у вироку колегії суддів Подільського районного суду м. Києва не враховані та відсутні висновки слідчого експерименту від 04.05.2016 щодо часу подолання відстані від автомобіля ОСОБА_8 до квартири потерпілого та не наведено жодних мотивів неврахування таких висновків під час винесення рішення по справі.

Встановлення часу перебування ОСОБА_8 у квартирі потерпілого є одним із визначальних аспектів даної справи. Між тим, логічне співставлення висновків згаданого слідчого експерименту та інформацією, які містить довідка УОТЗ ГУ МВСУ у м. Києві, дають підстави визначити час перебування ОСОБА_8 у квартирі

АДРЕСА_3 .

Таким чином вбачається за неможливе погодитись з доводами колегії суддів, що ОСОБА_8 перебував у квартирі ОСОБА_15 саме в проміжок часу з 19 год. по 19 год. 30 хв., оскільки фактичні матеріали справи (довідки УОТЗ), а також упущенні відомості слідчого експерименту свідчать на користь того, що ОСОБА_8 перебував у квартирі потерпілого з 19 год. 21 хв. по 19 год. 28 хв. з огляду на наступне.

Відповідно до інформації довідки УОТЗ ГУ МВСУ в м. Києві в проміжок часу з 19 год. 05 хв. по 19 год. 21 хв. ОСОБА_8 активно спілкувався по мобільному телефону, оскільки телефонні з`єднання здійснюються кожні 3-5 хвилин, що очевидно виключає можливість нанесення ОСОБА_8 у зазначений період тілесних ушкоджень ОСОБА_25 виходячи лише з тих міркувань, що не можливо наносити тілесні ушкодження та розмовляти по телефону, проте, як не дивно, представники прокуратури дотримуються саме такої думки.

В свою чергу, проміжок часу з 19 год. 21 хв. по 19 год. 32 хв. позбавлений будь-яких мобільних з`єднань, що свідчить на користь того факту, що саме у зазначений проміжок відбулася розмова між ОСОБА_15 та ОСОБА_8 .

Проте, зазначений часовий проміжок потребує звуження, оскільки телефонне з`єднання ОСОБА_8 , яке зафіксоване о 19 год. 32 хв. зафіксоване вже на відстані понад 150 метрів від квартири потерпілого, а відтак, необхідно врахувати висновки слідчого експерименту, яким встановлено, що відстань до автомобіля ОСОБА_8 від квартири потерпілого займає 3-4 хвилини, а тому період перебування ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_3 звужується до проміжку: 19 год. 21 хв. по 19 год. 28 хв.

Отже, неврахування колегіє суддів висновків слідчого експерименту призвело до неправильного визначення проміжку часу ОСОБА_8 та обумовлює обґрунтовані сумніві щодо можливості виконання ОСОБА_8 об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, а відтак залишення поза увагою висновків слідчого експерименту є не лише формальним порушення норм процесуального законодавства у розумінні абз.3 п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, а також є підставою для скасування вироку в порядку п.2 ч.1 ст. 411 КПК України.

Розглянувши кримінальне провадження в межах апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, частково безпосередньо дослідивши докази у кримінальному провадженні та перевіривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а вирок суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.

Згідно положень ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них, та в їх сукупності і взаємозв`язку та прийшов до законного та обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України,належним чином вмотивував підстави прийнятого рішення та підтвердив його належними та допустимими доказами,зазначеними у вироку суду,які поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_8 у навмисному вбивстві і вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції,а посилання обвинуваченого на нібито допущені істотні порушення кримінального процесуального закону безпідставні та не підтверджені належними доказами.

Так, відповідно до ч.1 ст.5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Як передбачено ч.3 ст.9 КПК України закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.

Органом досудового розслідування відповідно до ч.1 ст.38 КПК є ,зокрема, слідчі підрозділи органів внутрішніх справ.

На момент здійснення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні в 2015 році підслідність визначалась ст.216 КПК України, згідно з якою слідчі органів внутрішніх справ здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених Законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування.

Частинами 2,3,4 ст.216 КПК України ( в ред. зі змінами внесеними законом України №721-VII від 16.01.14, №732-VII від 28.01.14, №746-VII від 21.02.14, №767-VII від 23.02.14р, №218-VII від 2.03.18 р.) досудове розслідування кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.115 КК України не було віднесено до підслідності інших органів досудового розслідування - слідчих органів безпеки, слідчих органів,що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства,та слідчих органів ДБР.

Відповідно до ст.1 Перехідних положень до дня введення в дію положень ч.1 (в частині військових злочинів) та ч.4 ст.216 КПК України ( в частині початку діяльності ДБР) досудове розслідування мали право проводити слідчі органи прокуратури.

Викладене свідчить, що при проведенні досудового розслідування слідчим Подільського РУ ГУ МВС у м.Києві вимоги ст.216 КПК України щодо підслідності кримінального правопорушення за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України дотримані і процесуальні дії здійснювались,а процесуальні рішення приймалися слідчим в межах повноважень,як органу досудового розслідування і у відповідності з вимогами КПК України.

У відповідності з вимогами ст.5 КПК України, подальші зміни до ст.216 КПК України не дають підстав для визнання процесуальних дій та рішень слідчого Подільського РУ ГУ МВС у м.Києві на час здійснення ним досудового розслідування незаконними.

Таким чином доводи апеляційної скарги з посиланням на наказ ГПУ від 20.11.14 №12 гн « Про особливості діяльності військових прокуратур», який не є процесуальним законом, про незаконність здійснення досудового розслідування та повідомлення йому підозри у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст.115 КК України, саме слідчим Подільського РУ ГУ МВС у м.Києві ОСОБА_19 є безпідставними, необґрунтованими та суперечать вимогам КПК України.

Крім того, повідомлення про підозру здійснюється в порядку ст..276-278 КПК України, а особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб згідно ч.1 ст.276 КПК України визначаються главою 37 цього Кодексу.

ОСОБА_8 не відноситься до переліку осіб,щодо яких здійснюється особливий порядок кримінального провадження,передбачений ст..480-483 КПК України,в тому числі і особливий порядок повідомлення йому про підозру.

Відповідно до ч.1та ч.2 ст.218 КПК України, досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

У даному кримінальному провадженні здійснене досудове розслідування слідчим Подільського РУ ГУ МВС у м.Києві та відповідає вимогам ст.218 КПК України.

Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконного повідомлення йому про підозру є необґрунтованими і не дають підстав для визнання його таким,що не відповідає вимогам КПК України.

Доводи апеляційної скарги та клопотання про недопустимість доказів у кримінальному провадженні,зокрема протоколу огляду місця події від 31.01.15 р .,протоколу слідчого експерименту від 18.04.2015 р., висновків комплексної судово психолого психіатричної експертизи від 31.07.15 р., висновків судово-медичних молекулярних експертиз від 04.04.15 р. №817 та №818 не відповідають вимогам кримінального процесуального закону та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до ст.86,87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку встановленому цим Кодексом.

Підстави для визнання доказів недопустимими передбачені ст.87,88 КПК України.

Зазначені в апеляційній скарзі підстави,які на думку обвинуваченого ОСОБА_8 вказують на недопустимість доказів не входять до переліку,передбаченому ст.87,88 КПК України. Огляд місця події,слідчий експеримент,слідчим проводився у відповідності з вимогами ст.233,237,238,240 КПК України з дозволу квартиронаймача ОСОБА_21 ,яка знімала згідно її пояснень квартиру на своє прізвище для ОСОБА_15 та сама викликала правоохоронні органи на місце події ( т.1 а.с. 27-39), а слідчий експеримент проводився з дозволу та в присутності представника власника квартири ОСОБА_26 та захисника ОСОБА_27 (т.4 а.с.228-233).

Проведення судово психолого-психіатричної та судово-медичних експертиз відповідає вимогам ст.242-245 КПК України та здійснені експертами відповідної кваліфікації на підставі належних та допустимих доказів,їх висновок узгоджується з іншими доказами у кримінальному провадженні та відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, показання обвинуваченого в ході проведення судово психолого психіатричної експертизи та слідчого експерименту, що підтверджують його вину у вчиненні злочину, узгоджуються з іншими доказами,щодо фактичних обставин справи.

Незгода обвинуваченого з оцінкою суду першої інстанції цих та інших доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання доказів недопустимими,а є лише способом захисту обвинуваченого і його намаганням спростувати вказані докази,які проведені за його участі або об`єктивно вказують на вчинення ним злочину, з метою уникнення відповідальності за скоєне.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про вчинення злочину ОСОБА_8 в період з 19 год. до 19 год.30 хв. 31.01.2015р.,поскільки цей висновок узгоджується з іншими доказами у справі,зокрема з висновком судово-медичної (комісійної) експертизи №225-2016/о від 23.12.16 р. щодо часу настання смерті ОСОБА_15 та заподіяння йому всіх тілесних ушкоджень на протязі короткого проміжку часу - не більше приблизно 30 хв.,після нанесених тілесних ушкоджень ОСОБА_15 не міг переміщуватися самостійно і тіло постраждалого могло зміщуватися під час нанесення тілесних ушкоджень, або при переміщенні трупа сторонньою особою (т.20 а.с. 195-218), показаннями обвинуваченого,що потерпілий в зазначений час зустрічався з ним,при цьому дані станції мобільного зв`язку та пояснення свідка ОСОБА_28 в судовому засіданні не виключають можливість вчинення злочину обвинуваченим.

Згідно наявних в матеріалах кримінального провадження доказів,зокрема показання свідка ОСОБА_24 ,самого обвинуваченого, потерпілий ОСОБА_15 був живий приблизно до 19 год. 30.01.15 р.

В матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані чи докази,що після зустрічі з ОСОБА_8 потерпілий ОСОБА_15 міг бути живим на протязі певного часу, та перебувати в іншому місці, так як його смерть наступила згідно зазначеного висновку СМЕ після отримання тілесних ушкоджень на місці події,враховуючи характер,локалізацію,об`єм тілесних ушкоджень та причину смерті потерпілого.

Посилання обвинуваченого на поведінку службового собаки на підтвердження його невинуватості у вчиненні злочину не можуть бути визнані достатніми та обґрунтованими, поскільки поведінка службової собаки обумовлюється різними обставинами,в тому числі і впливом зовнішніх факторів,та відсутні науково-обгрунтовані методики для об`єктивної оцінки такої поведінки.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги про можливість переміщення ОСОБА_15 після зустрічі з ОСОБА_8 , а саме зафіксовані переміщення телефону постраждалого в межах різних станцій мобільного зв`язку і з`єднання з вказаним телефоном, так як згідно висновку комісійної судово - медичної експертизи №225-2016/о від 23.12.16р. нанесення тілесних ушкоджень здійснювалось на протязі короткого проміжку часу-до 30 хвилин і після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_15 його самостійне переміщення виключається ( т.20 а.с.195-218).

Крім того,згідно матеріалів кримінального провадження,зокрема допиту в судовому засіданні спеціаліста ОСОБА_28 не виключається,що телефон перебуваючи в квартирі постраждалого міг налаштовуватись на різні станції зв`язку. Також слід зазначити,що переміщення телефону не може категорично означати переміщення його власника,тим більше,що один із телефонів ОСОБА_15 «Блекбері» був вилучений в його робочому кабінеті (т.1 а.с.179).

Не свідчить про вчинення злочину іншою особою посилання обвинуваченого на наявний слід взуття на місці події,який на думку обвинуваченого не належить до слідів взуття обвинуваченого,так як згідно висновку судово - криміналістичної експертизи №106 від 3.02.15 р. неможливо вирішити питання чи придатні вказані сліди для ідентифікації (т.14 а.с.146-148), а також посилання обвинуваченого на показання свідка ОСОБА_29 ,поскільки вони не містять відомостей про перебування інших осіб в квартирі за місцем події , а підтверджують висновки експерта,що двері квартири були закриті ключами,які знаходились у ОСОБА_15 ,сліди незаконного проникнення в квартиру відсутні.

Ці та інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з оцінкою доказів наданою судом першої інстанції у вироку та висновком щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину , так як вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зібраним доказам та матеріалам кримінального провадження, відповідають критеріям належності та допустимості,передбачених ст.85-88 КПК України.

При розгляді даного кримінального провадження суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.9,ст.94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням,яке ґрунтується на всебічному,повному,неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження,керуючись законом,оцінив кожен доказ з точку належності,допустимості та достовірності,а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку при наявності суперечливих доказів,які мають істотні значення для висновків суду зазначив чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші та прийшов до законного та обґрунтованого рішення про винуватість ОСОБА_8 в навмисному вбивстві ОСОБА_15 і вчиненні злочину,передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції та також вважає,що в період інкримінованого йому діяння ОСОБА_8 не знаходився в стані необхідної оборони чи крайньої необхідності,поскільки враховуючи анатомічні дані обвинуваченого та ОСОБА_15 ,спосіб заподіяння,локалізацію та об`єм тілесних ушкоджень, та на ту обставину, яка не спростовується обвинуваченим,що після нанесення ОСОБА_8 удару ОСОБА_15 останній упав та не вчиняв будь-яких активних дій,які б загрожували життю або здоров`ю обвинуваченого та не чинив опору, а подальші удари, що спричинили смерть постраждалого, обвинувачений цілеспрямовано наносив із особистих мотивів з метою помсти та вбивства потерпілого,враховуючи їх кількість,розташування та механізм їх нанесення зі значною силою в життєво важливі органи.

За таких обставин колегія суддів вважає безпідставними посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на неповноту та неправильність досудового слідства і судового розгляду,істотні порушення його права на захист та вимог кримінального процесуального закону.

Суд першої інстанції проаналізував та оцінив досліджені в судовому засіданні докази, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони,як окремо, так і в сукупності у повній мірі доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення, та в вироку суду належним чином обґрунтував підстави та мотиви ухваленого судового рішення.

Призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст.50,65 КК України та є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про необхідність скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення , не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи та в зв`язку з істотними порушеннями кримінального процесуального закону є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, неправильного застосування кримінального закону та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону,як підстав для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Подільського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_8 в той же строк з дня отримання копії судового рішення безпосередньо до Верховного суду.

Судді:

_________________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4