Постанова

Іменем України
26 листопада 2019 р.

м. Київ

Справа №469/304/17
Провадження № 51-892 км 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000973, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Миколаєва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 зараховано в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 11.12.2016 року по день набрання вироку законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2019 року зазначений вирок місцевого суду змінено.

Виключено з вступної та мотивувальної частин вироку посилання суду на судимість ОСОБА_6 за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2003 року.
В іншій частині вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 10 грудня 2016 року, приблизно о 23 год., перебуваючи зі своїм знайомим ОСОБА_8 в приміщенні кухні на території домоволодіння ОСОБА_9 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , де під час вживання спиртних напоїв між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин розпочалась словесна сварка, яка в подальшому переросла в бійку. В ході бійки ОСОБА_6 через образу, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи злочинний умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх намірів та бажаючи настання суспільно - небезпечних наслідків, дістав з кишені штанів колото-ріжучий предмет типу клинка - ножа та завдав останньому, який знаходився навпроти нього, щонайменше 2 удари ножом, один з яких прийшовся на ліву поверхню грудної клітки, в якій знаходяться життєво важливі органи, чим спричинив тяжке тілесне ушкодження, від якого настала смерть потерпілого.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення щодо нього на призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Стверджує про незаконність постановлених щодо нього рішень, оскільки його дії неправильно кваліфіковано, так як він оборонявся від дій потерпілого і його дії необхідно було кваліфікувати за ст. 118 КК України. Вказує, що саме судом першої інстанції неправильно зроблена правова оцінка подіям, невірно визначено щодо умислу в його діях, що призвело до неправильної оцінки події в подальшому.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 і його захисник підтримали касаційну скаргу та просять її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 вважає касаційну скаргу необґрунтованою та просить залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 433 КПК України касаційний суд у межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді кримінального провадження суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, встановлених судом.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви.

Той факт, що засуджений вчинив умисне вбивство ОСОБА_8 підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_10 , свідків: ОСОБА_11 і ОСОБА_9 , даними, які містяться в протоколах огляду місця події та трупа від 11.12.2016 року, висновках судово-медичних експертиз №3499, №8, №10, №14, №15, № 16, судово-токсикологічного дослідження.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_6 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Доводи касаційної скарги засудженого про перевищення ним меж необхідної оборони не ґрунтуються на матеріалах провадження, оскільки вони є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження.

Так, за нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК України). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Згідно із ч. 1ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3ст. 36 КК України).

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Судом ретельно перевірялась версія засудженого щодо умисного вбивства ОСОБА_10 вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони. Проте, вона правильно визнана безпідставною, оскільки суперечить встановленим фактичним обставинам і спростовується показаннями свідка ОСОБА_9 , яким суд дав належну оцінку, а саме, що сварка та бійка, виникла між ОСОБА_6 і потерпілим під час розпивання ними спиртних напоїв, а такожданими висновків експертиз, згідно яких локалізація та механізм нанесення ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, а саме нанесення ударів колото-ріжучим предметом в область грудної клітки потерпілого зліва (тобто в життєво важливі органи), з пошкодженням лівої легені і серця, та наявність саме у потерпілого тілесних ушкоджень, які є характерними для самозахисту, - колото-різаного поранення лівого плеча та долоні, свідчить про умисність дій ОСОБА_6 , які були направлені на позбавлення життя потерпілого.

У матеріалах провадження відсутні докази на підтвердження того, що потерпілий ОСОБА_8 вчинив будь-які дії, які за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеню суспільної небезпечності, властивого для злочину і викликали б у ОСОБА_6 стан необхідної оборони.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що засуджений, використовуючи ніж і завдаючи ним удар в ліву ділянку грудей, де розташоване серце, не міг не передбачити, що в результаті цих дій потерпілий отримає тілесні ушкодження від яких помре.

Отже, суспільно небезпечне діяння ОСОБА_6 обґрунтовано отримало юридично-правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 115 КК України, а доводи засудженого у касаційній скарзі про відсутність у нього умислу на вбивство та необхідність кваліфікації вчиненого злочину за ст. 118 КК, не можна визнати прийнятними.

У касаційній скарзі засудженого не наведено доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили судам постановити законні та обґрунтовані судові рішення.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи скаргу засудженого ОСОБА_6 та залишаючи її без задоволення, повною мірою перевірив і спростував доводи, викладені в ній, у тому числі, щодо неправильності кваліфікації його дій, а постановлена апеляційний судом ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

При обранні покарання ОСОБА_6 , суд вірно та відповідно до вимог закону врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, дані про особу засудженого, який не перебуває на обліку у лікаря психіатра, перебував на обліку у обласному наркологічному диспансері з 12.10.1994р. із діагнозом «синдром залежності від опіатів», з 2000 року знятий із обліку у зв`язку із позбавленням волі, за місцем мешкання характеризується посередньо, має захворювання, потребує лікування.

Обране ОСОБА_6 покарання призначене в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК, відповідає вчиненому та даним про особу засудженого і є необхідним та достатнім для попередження нових злочинів.

З огляду на викладене, касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України , Суд

у х в а л и в:

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3