Провадження №1-кп/127/403/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 червня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.02.2019 р. за № 0000285, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта середня, не працюючого, не одруженого, проживаючого в цивільному шлюбі, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

26.02.2019 р. близько 09:15 год. ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 прийшов до квартири АДРЕСА_2 , де знаходились матір останнього ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . В зазначеному помешканні між ОСОБА_6 та його матір`ю ОСОБА_8 розпочався словесний конфлікт на ґрунті особистих неприязних відносин з приводу придбання житла, в ході якого у ОСОБА_6 виник умисел на заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_8 шляхом нанесення тілесних ушкоджень.

В подальшому, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що діє протиправно, завдав ОСОБА_8 , яка сиділа в кріслі, декілька ударів кулаками рук в область голови, після чого ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 покинули приміщення квартири, а ОСОБА_8 повідомила ОСОБА_9 про те, що вона погано себе почуває та останній допоміг ОСОБА_8 прилягти на диван, де ОСОБА_8 знепритомніла.

Внаслідок дій ОСОБА_6 його матір ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження та була госпіталізована до реанімаційного відділення Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги з діагнозом «Закрита черепно-мозкова травма, кома другого ступеня». 12.03.2019 р., ОСОБА_8 , не виходячи зі стану коми померла в приміщенні реанімаційного відділення Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 . ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у вигляді крововиливу в м`які покрови голови відповідно лобно-скронево-тімяні ділянці справа, субдуральної гематоми над правою півкулею головного мозку об`ємом до 30 мл. (250 мл. видалено 26.02.2019р. під час оперативного втручання), субарахноїдального крововиливу відповідно лобно- скронево-тімяній ділянці правої півкулі та лобно-скроневій ділянці лівої півкулі, забою мозку, внутрішньо-мозкової гематоми справа з проривом в боковий шлуночок; садно в тім`яній ділянці зліва, рана у правого кута роту, крововилив в слизовій нижньої губи справа, по синцю на зовнішній поверхні лівого плеча та задньо-зовнішній поверхні правого передплічча. Черепно-мозкова травма має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознаками небезпечності для життя стоїть в причинному зв`язку з смертю. Синці на кінцівках, садно в тім`яній ділянці, рана на обличчі, крововилив на слизовій нижньої губи, виникли не менш як 4 дій тупого твердого предмету (предметів), мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку зі смертю не стоять.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та суду пояснив, що напередодні мама сказала, щоб він прийшов до неї. В день конфлікту він прийшов до помешкання матері, двері були відчинені, тому він зайшов всередину. Мати була у збудженому стані, на його питання, що вона робить, вона дала йому телефон, але він його жбурнув та розбив. Після цього мати почала до нього лаятись, тому він дав їй два ляпала правою рукою. Мати вскочила, тому він штовхнув її рукою в плече. В голову він ударів не наносив. Він перекинувся з ОСОБА_10 декількома фразами і пішов. По дорозі він вдарив кулаком об стіну, побачив рушник, намочив його і повернувся до матері, однак вона лаялась до нього, тому він віддав рушник ОСОБА_11 і залишив помешкання.

Конфлікт з мамою в нього виник через те, що вона відмовилась укладати угоду про придбання квартири.

Коли він прийшов, на столі була закуска та чарки, а під столом пляшки з-під горілки, тому вважає, що мати та ОСОБА_9 були п`яні.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що за день до даної події він заходив до друга своєї матері ОСОБА_12 , оскільки мати знаходилася в нього. Мати повідомила йому, що зранку має йти з ОСОБА_13 дивитись квартиру, яку вони мають намір придбати. При цьому як ОСОБА_9 , так і його мати були тверезими.

Коли зателефонував до матері зранку, вона погано розмовляла, на запитання, що трапилося, повідомила, що ОСОБА_14 її побив, оскільки вона відмовилась від запропонованого варіанту квартири. Він приїхав приблизно за півгодини, однак мати вже лежала на дивані без свідомості. В квартирі крім нього перебували ОСОБА_9 та його сусід на ім`я ОСОБА_15 . Він викликав швидку допомогу та разом з ними поїхав до лікарні, де матір прооперували. Лікарі повідомили, що мати в глибокій комі через велику гематому у верхній частині голови.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні повідомила, що з ОСОБА_13 вона перебуває у цивільному шлюбі. 26.02.2019 р. вони мали намір йти до нотаріуса з матір`ю ОСОБА_17 ( ОСОБА_8 ) оформляти придбання квартири, однак остання подзвонила та сказала, що її не влаштовує варіант, який їй пропонують. За квартиру було залишено завдаток, тому вона повідомила ОСОБА_17 про відмову його матері. Вони поїхали до ОСОБА_12 , оскільки ОСОБА_18 перебувала в нього, двері були відчинені і ОСОБА_14 перший зайшов до квартири. ОСОБА_18 сиділа в кріслі та почала комусь телефонувати. ОСОБА_14 тричі запитав її, що вона робить, однак мати не реагувала на його запитання, після чого ОСОБА_14 наніс ОСОБА_19 два удари рукою. Вона стояла за спиною ОСОБА_17 , тому не бачила куди він наносив удари, після другого удару вона відтягнула його за руку та вони вийшли з квартири та поїхали до нотаріуса.

Близько обіднього часу до них зателефонували з поліції та повідомили, що ОСОБА_18 перебуває у лікарні.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомив, що 26.02.2019 р. ОСОБА_18 знаходилась у нього, оскільки вони мали йти на похорон товариша. Вона сиділа в кріслі, до квартири зайшов ОСОБА_14 зі своєю співмешканкою - ОСОБА_16 та наніс ОСОБА_19 5-6 ударів кулаком у голову, після чого вони пішли. При цьому жодних сварок не було, він одразу почав наносити удари.

Спочатку ОСОБА_18 була в нормальному стані, потім сказала, що приляже, оскільки погано себе почуває, після чого вона втратила свідомість. Приблизно через півгодини приїхав ОСОБА_20 та викликав швидку.

В день події як він, так і ОСОБА_18 були тверезими.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні пояснила, що вона працює лікарем-реаніматологом. 26.02.2019 р. до лікарні були доставлена потерпіла без свідомості з первинним діагнозом: важка закрита черепно-мозкова травма. Потерпіла була ургентно прооперована, однак померла, не приходячи до свідомості. Смерть настала 11.03.2019 р. після 20.30 год. після виконання реанімаційних заходів.

Обставини спричинення потерпілій тілесних ушкоджень їй не відомі, їх опис був здійснений в історії хвороби під час надходження потерпілої до лікарні черговим лікарем. З історії хвороби їй також відомо, що потерпіла була доставлена до лікарні в супроводі молодшого сина, який в подальшому і забезпечував ліками потерпілу. Склад сім`ї потерпілої їй не відомий, тому вона не може сказати, чи міг хтось інший навідувати потерпілу. Окрім молодшого сина, вона ні з ким з родичів потерпілої не спілкувалась.

Судом згідно з приписами частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) за клопотанням сторін кримінального провадження було досліджено й інші докази, а саме:

-протокол огляду місця події від 26.02.2019 р., відповідно до якого оглянуто помешкання квартири АДРЕСА_2 , описано обстановку в ній;

-протокол проведення слідчого експерименту від 26.02.2019 р., згідно з яким ОСОБА_9 розповів та показав на місці, яким чином ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження, де вона перебувала на час їх спричинення;

-протокол огляду місця події від 12.03.2019 р., відповідно до якого в приміщенні моргу оглянуто труп ОСОБА_8 ;

-висновок експерта № 246 від 10.04.2019 р., згідно з яким при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 , крім слідів медичних маніпуляцій, виявлено: закриту черепно-мозкову травму у вигляді садна в тім`яній ділянці зліва, рани на обличчі справа, крововиливу на слизовій нижньої губи справа, субдуральної гематоми над правою півкулею головного мозку об`ємом до 30 мл (250 мл видалено 26.02.2019 р. під час оперативного втручання), субарахноїдального крововиливу відповідно лобно- скронево-тімяній ділянці правої півкулі та лобно-скроневій ділянці лівої півкулі, забою мозку, внутрішньо-мозкової гематоми справа з проривом в боковий шлуночок, синці на кінцівках; закрита черепно-мозкова травма виникла від дії тупого твердого предмету, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознаками небезпечності для життя та стоїть в причинному зв`язку зі смертю; синці на кінцівках виникли від дії тупих твердих предметів, мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку зі смертю не стоять; смерть ОСОБА_8 настала від отриманої закритої черепно-мозкової травми, яка ускладнилась набряком, набуханням та дислокацією головного мозку, що є безпосередньою причиною смерті; враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, що є складовими черепно-мозкової травми, доступність даної ділянки тіла для контакту з травмуючим предметом, можна висловитись про те, що черепно-мозкова травма могла виникнути як при ударі о тупий твердий предмет, так і ударі ним;

-протокол проведення слідчого експерименту від 10.04.2019 р., відповідно до якого ОСОБА_16 розповіла та показала на місці, яким чином відбулась сварка між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та яким чином ОСОБА_6 наніс ОСОБА_8 тілесні ушкодження;

-висновок експерта № 33-к від 06.05.2019 р., згідно з яким при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 , крім слідів медичних маніпуляцій, виявлено: закриту черепно-мозкову травму у вигляді крововиливу в м`які покрови голови відповідно лобно-скронево-тім`яній ділянці справа, судбуральні гематоми над правою півкулею головного мозку об`ємом до 30 мл (250 мл видалено 26.02.2019 р. під час оперативного втручання) субарахноїдального крововиливу відповідно лобно- скронево-тімяній ділянці правої півкулі та лобно-скроневій ділянці лівої півкулі, забою мозку, внутрішньо-мозкової гематоми справа з проривом в боковий шлуночок, крововилив на слизовій нижньої губи справа, по синцю на зовнішній поверхні лівого плеча та задньо-зовнішній поверхні правого передпліччя; черепно-мозкова травма могла виникнути від одноразової дії твердого тупого предмету, як від удару так і співударяння о такий, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознаками небезпечності для життя та стоїть в причинному зв`язку зі смертю; синці на кінцівках, садно в тім`яній ділянці, рана на обличчі, крововилив на слизовій нижньої губи виникли не менш як 4 дій твердого тупого предмету (предметів), мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку зі смертю не стоять;

-висновок експерта № 326 від 15.05.2019 р., відповідно до якого згідно з випискою № 3238 від 26.02.2019 р. з МКЛ ШМД м. Вінниці на ім`я ОСОБА_6 при огляді травматологом було виявлено садно ділянки другого п`ястно-фалангового суглобу; вказане тілесне ушкодження у ОСОБА_6 належить до легких тілесних ушкоджень, виникло від дії тупого твердого предмета (предметів), можливо 26.02.2019 р.

Здійснюючи розгляд кримінального провадження згідно з приписами частини першої, другої, шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК, аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, а також надані суду сторонами кримінального провадження докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 26.02.2019 р. біля 09:15 год. в квартирі АДРЕСА_2 між ОСОБА_6 та його матір`ю ОСОБА_8 виник словесний конфлікт на ґрунті особистих неприязних відносин з приводу придбання житла. Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні даної обставини не заперечував і, крім того, вона підтверджується показаннями свідка ОСОБА_9 та ОСОБА_16 . Також в судовому засіданні встановлено, що в ході зазначеного конфлікту ОСОБА_6 завдав ОСОБА_8 , яка сиділа в кріслі, декілька ударів кулаками рук в область голови. Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні факту нанесення ударів в обличчя ОСОБА_8 не заперечував, однак зазначив, що дав їй два ляпаси, після чого штовхнув її рукою в плече, щоб вона знов сіла в крісло, коли вона намагалась піднятись.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомив, що ОСОБА_6 наніс ОСОБА_8 5-6 ударів кулаком у голову. Аналогічні показання свідком було надано і під час проведення з ним слідчого експерименту, в ході якого останній за допомогою статиста показав, яким чином розташовувались ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на час нанесення останній ударів, а також яким чином останній були нанесені зазначені удари.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_6 наніс ОСОБА_8 два удари рукою. При цьому свідок зробила застереження, що вона стояла за спиною ОСОБА_6 , тому не бачила куди він наносив удари.

Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт спричинення обвинуваченим ОСОБА_6 ударів ОСОБА_8 . При цьому суд враховує, що обвинувачений заперечував свою причетність до спричинення наслідків у вигляді смерті ОСОБА_8 , зазначивши, що в ході досудового розслідування не було встановлено, що відбулось після того, як він пішов з помешкання матері. Суд при цьому приймає до уваги, що пунктом 4 частини першої статті 91 КПК визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження. Відповідно до приписів частини першої статті 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Однак, з наданих суду матеріалів кримінального провадження не вбачається, що під час здійснення досудового розслідування були наявні об`єктивні дані, які б свідчили про можливість спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень іншою особою. При цьому твердження свідка ОСОБА_16 щодо кількості ударів, які ОСОБА_6 наніс ОСОБА_8 суд оцінює критично, оскільки остання в судовому засіданні повідомила, що вона в квартирі стояла за спиною ОСОБА_6 і не бачила куди і скільки разів ОСОБА_6 вдарив ОСОБА_8 . Крім того, показання свідка ОСОБА_9 щодо кількості ударів, спричинених ОСОБА_8 , узгоджується і з висновками проведених у справі судово-медичних експертиз, з яких випливає, що таких ударів було нанесено не менш як чотири. З цих же підстав твердження ОСОБА_6 щодо кількості ударів, нанесених ОСОБА_8 суд також оцінює критично.

З наданого стороною обвинувачення висновку № 326 від 15.05.2019 р. випливає, що при огляді ОСОБА_6 травматологом було виявлено садно ділянки другого п`ястно-фалангового суглобу. Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні з цього приводу повідомив, що він йдучи з квартири, вдарив рукою об стіну. Однак, суд враховує, що в судовому засіданні було встановлено, що під час здійснення досудового розслідування ОСОБА_6 зазначені відомості не повідомляв і під час проведення огляду місця події 26.02.2019 р. будь-яких ознак пошкодження стіни в зазначеному помешканні виявлено не було.

При вирішенні питання щодо допустимості доказів протоколу огляду місця події, тобто квартири АДРЕСА_2 суд враховує правовий висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 01.02.2018 р. (справа № 51-230 км 18), згідно з яким для огляду місця вчинення злочину ухвала слідчого судді не потрібна. Крім того, Верховним Судом у постанові від 12.02.2019 р. (справа № 159/451/16-к) зазначено, що закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди на проникнення до житла або іншого володіння особи. Тому наявність чи відсутність згоди, а також її добровільність чи вимушеність мають бути встановлені виходячи з сукупності обставин, за яких відбувалося проникнення до житла чи іншого володіння особи, і ці обставини можуть доводитись або спростовуватися сторонами за допомогою будь-яких засобів доказування.

Отже, суд приймає до уваги, що огляд місця події було проведено з письмового дозволу ОСОБА_9 , що сторонами кримінального провадження в судовому засіданні не заперечувалось і не оспорювалось. Тому суд вважає, що правові підстави для визнання протоколу огляду місця події недопустимим доказом відсутні. З аналогічних підстав суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання протоколів проведення слідчого експерименту з ОСОБА_9 та ОСОБА_16 недопустимими доказами, оскільки до проведення зазначеної слідчої дії було отримано письмовий дозвіл на проведення слідчого експерименту в помешканні ОСОБА_9 .

З огляду на викладене, вищезазначені показання обвинуваченого про пошкодження руки внаслідок нанесення удару об стіну, що свідчить про його непричетність до вчинення інкримінованого йому злочину, суд також оцінює критично.

Суд враховує, що в кримінальному провадженні було проведено судово-медичні експертизи, з висновків яких випливає, що виявлена у ОСОБА_8 закрита черепно-мозкова травма була небезпечною для життя в момент спричинення і стоїть у причинному зв`язку зі смертю. Також суд приймає до уваги, що смерть ОСОБА_8 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 після проведення ряду лікувальних заходів, які результату не дали.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 р. «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», згідно з якими для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

При цьому Верховним Судом у постанові від 08.02.2018 р. (справа № 51-872 км 18) зазначено, що для застосування частини другої статті 121 КК обов`язковою і необхідною умовою є встановлення необхідного причинного зв`язку між тяжкими тілесними ушкодженнями і смертю, що настала.

Також Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 р. (справа № 219/6398/16-к) зазначено, що з огляду на практику Європейського суду з прав людини, обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення щодо вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має місце тоді, коли в результаті описаного в частині 2 статті 121 КК діяння настає смерть потерпілого. Особливістю цього кваліфікованого виду умисного тяжкого тілесного ушкодження є те, що в ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний тяжкі тілесні ушкодження і похідний смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно. При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Як вже судом було зазначено, в судовому засіданні було підтверджено факт спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . Зі змісту висновків проведених у кримінальному провадженні судово-медичних експертиз випливає, що смерть ОСОБА_8 настала саме внаслідок закритої черепно-мозкової травми. Тому суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та смертю ОСОБА_8 , а тому дії ОСОБА_6 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною другою статті 121 КК, за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, проте раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Суд вважає, що в судовому засіданні, зважаючи на вищезазначені роз`яснення Верховного Суду України, не було встановлено ознак щирого каяття обвинуваченого.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При вирішенні питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, що обтяжують його покарання суд враховує роз`яснення, надані в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими наведений у частині першій статті 67 КК перелік обставин, що обтяжують покарання, є вичерпним, тому суд не вправі посилатись

у вироку як на обтяжуючі і враховувати при призначенні покарання інші обставини, не передбачені цією статтею.

Відповідно до частини другої статті 67 КК суд, установивши наявність зазначених у пунктах 2, 6, 7, 9, 10, 12 частини першої цієї статті обтяжуючих обставин, зобов`язаний навести їх у вироку та врахувати при призначенні покарання. Обставини, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5, 8, 11, 13 частини першої статті 67 КК, суд залежно від конкретних

обставин справи (зокрема, за відсутності зв`язку якоїсь із названих у цих пунктах обставин зі злочином) вправі не визнати обтяжуючими, навівши у вироку відповідні мотиви.

Згідно з приписами частини четвертої статті 67 КК якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Отже, суд враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у спричинені ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, що спричинили її смерть. Тобто тяжкі наслідки від злочину у виді настання смерті ОСОБА_8 в даному випадку є обставиною, що впливає на кваліфікацію діяння, а тому не може бути розцінена, як обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого. Тому суд вважає, що обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, в судовому засіданні встановлено не було.

Таким чином, аналізуючи надані стороною обвинувачення докази, враховуючи особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, суд враховує ту обставину, що обвинувачений вчинив умисний тяжкий злочин, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого не встановлено. Також санкція кримінального закону, винуватість у вчиненні якого обвинуваченим підтверджено в ході судового розгляду, передбачає мінімальну межу кримінального покарання у виді 7 років позбавлення волі. Правових підстав для призначення обвинуваченому кримінального покарання нижче нижньої межі, передбаченої у санкції кримінального закону в ході судового розгляду встановлено не було. Тому правові підстави для застосування положень, передбачених частиною першою статті 75 КК, тобто для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного кримінального покарання з випробуванням, відсутні. Крім того, в ході судового розгляду кримінального провадження не було встановлено обставин, які б свідчили, що призначення обвинуваченому реального покарання було б явно не справедливим. Тому суд вважає, що підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК відсутні.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК витрати на залучення експерта слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.
Запобіжний захід до набранням вироком законної сили залишити утримання під вартою, але не довше ніж до 25.08.2019 р.

Строк відбування покарання рахувати з дня набання вироком законної сили (моменту звернення вироку до виконання).
Згідно з частиною п`ятою статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання строк перебування під вартою з 26.02.2019 р. по день набрання вироком законної сили (день звернення вироку до виконання).
Речові докази: медичну карту стаціонарного хворого ОСОБА_8 , що знаходиться в матеріалах справи, залишити у справі.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: