Справа № 462/2466/17
У Х В А Л А

14 червня 2019 року м.Львів

Слідчий суддя Залізничного районного суду міста Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000088 від 25.08.2016 року,

встановив:

Адвокат ОСОБА_3 12.06.2019 року звернувся в інтересах ОСОБА_5 до суду з клопотанням в порядку ст.174 КПК України про скасування арешту майна, а саме: нежитлових приміщень загальною площею 45,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлових приміщень (12-1, 12-2) загальною площею 24,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , накладеного ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 12.06.2017 року у кримінальному провадженні №0000088.

В обгрунтування заяви посилається на те, що накладення арешту на вказані нежитлові приміщення є необгрунтованим, оскільки вони не є об`єктом злочину і на час накладення арешту не належали підозрюваному у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 , а були власністю ОСОБА_5 , що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Заслухавши доводи адвоката ОСОБА_3 , який клопотання підтримав, покликаючись на мотиви такого, прокурора ОСОБА_4 , яка проти задоволення клопотання заперечила, посилаючись на його безпідставність і наявність у слідчого судді підстав для арешту 12.06.2017 року арешту вказаного майна, оскільки згідно даних Реєстру прав власності на нерухоме майно воно належить підозрюваному у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , дослідивши матеріали даного клопотання, матеріали в справі № 462/2466/17 (провадження № 1-кс/909/17) за клопотанням про накладення арешту, слідчий суддя дійшов наступних висновків.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст.1 КПК України).
Питання арешту майна, а саме його накладення, скасування є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження (п.7 ч.2 ст.131 КПК України).
Застосування заходів забезпечення кримінального провадження є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні (п.2 ч.3 ст.132 КПК України).
Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч.1 ст.131 КК України).
При цьому, згідно з ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У цьому випадку, ОСОБА_5 , як власник майна, у ході розгляду питання про його арешт участі не приймав, а тому, в силу положень ч.1 ст.174 КПК України, має право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, яке, в силу цієї правової норми, повинно бути розглянуто слідчим суддею, адже кримінальне провадження, у якому накладено такий арешт, знаходиться на стадії досудового розслідування, з урахуванням такого.
При розгляді клопотання встановлено, що 25.08.2016 року внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000088 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3, ч. 4 ст. 190, ст. 356 КК України.
У даному кримінальному провадженні 01.06.2017 року ОСОБА_6 оголошено про підозру в тому, що він, діючи з корисливих мотивів, шляхом обману, поєднаного із використанням підроблених документів, заволодів нежитловими приміщеннями у м.Львові, які перебували в комунальній власності Львівської міської ради, на загальну суму 529 391 грн., що завдало шкоди територіальній громаді м.Львова в особливо великих розмірах, чим вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) в особливо великих розмірах - злочин, передбачений ч.4 ст.190 КК України.

Так, 29.09.2016 р. ОСОБА_6 , як директор ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», діючи умисно, з метою набуття права власності та подальшого відчуження, шляхом обману, з корисливих мотивів, з метою збагачення, використовуючи завідомо підроблені документи, а саме копію розпорядження Галицької районної адміністрації м.Львова №52 від 01.03.2000 р. «Про розгляд заяви ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» та реєстраційне посвідчення, видане 17.03.2000 р. Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, яке записане в реєстрову книгу за №1 за реєстровим №1628, які він надав для державної реєстрації за ним права власності приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , яка здійснювала свою діяльність за адресою: АДРЕСА_3 , усвідомлюючи при цьому, що самі документи не відповідають вимогам законодавства та є підробленими, та на підставі яких цього ж дня нотаріусом, шляхом створення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного розділу, в який внесено відомості про право приватної власності ОСОБА_6 та проведено державну реєстрацію права приватної власності на нежитлові приміщення (1-10), які розташовані за адресою: м. Львів, вул. Лазаренка, 25, достовірно знаючи, що дані приміщення йому та ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» не належать, оскільки такого змісту правовстановлюючі документи вказаними установами не видавались, незаконно як директор ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» набув право власності та заволодів нежитловими приміщеннями (1-10), які розташовані за адресою: м. Львів, вул. Лазаренка, 25, внаслідок чого дані приміщення протиправно вибули з комунальної власності територіальної громади міста Львова, чим спричинено шкоду в розмірі 60933 гривні.

Окрім цього, продовжуючи свій єдиний злочинний умисел, спрямований на набуття права власності та подальшого відчуження ОСОБА_8 , в цей же день 29.09.2016 р. як директор ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», діючи умисно, шляхом обману, з корисливих мотивів, з метою збагачення, використовуючи завідомо підроблені документи, а саме копію розпорядження Галицької районної адміністрації м. Львова №688 від 25.12.1997 «Про розгляд заяви ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» та реєстраційне посвідчення, видане 15.01.1998 Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, яке записане в реєстрову книгу за №1 за реєстровим №1238, які він надав для державної реєстрації за ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» права спільної часткової власності приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , яка здійснювала свою діяльність за адресою: м. Львів, вул. Угорська, 10/107, усвідомлюючи при цьому, що самі документи не відповідають вимогам законодавства та є підробленими, та на підставі яких цього ж дня нотаріусом, шляхом створення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного розділу, в який внесено відомості про право власності ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» на 1/2 частки та проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності на нежитлове приміщення та гараж за адресою: м. Львів, вул. Лазаренка, 31, достовірно знаючи, що дані приміщення йому та ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» не належать, оскільки такого змісту правовстановлюючі документи вказаними установами не видавались, незаконно як директор ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» набув право власності та заволодів нежитловими приміщеннями та гаражем за адресою: АДРЕСА_4 , внаслідок чого дані приміщення протиправно вибули з комунальної власності територіальної громади міста Львова, чим спричинено шкоду в розмірі 234 229 гривень.

Також встановлено, що у даному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 12.06.2017 року було задоволено клопотання прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_4 та накладено арешт на майно підозрюваного за ч.4 ст.190 КК України ОСОБА_6 ряд об`єктів нерухомого майна, в тому числі на нежитлові приміщення загальною площею 45,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення (12-1, 12-2) загальною площею 24,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 .

Як видно зі змісту вказаної ухвали, арешт накладено на майно підозрюваного ОСОБА_6 на підставі п.3 ч.2 ст.170 КПК України з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
Згідно із вимогами ч.1 ст.170 КПК України - арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.170 КПК України - арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.
Виходячи з положень ч.5 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Разом з тим, згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 170159273 від 12.06.2019 року нежитлові приміщення загальною площею 45,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з 08.12.2016 року на підставі договору дарування належать на праві власності ОСОБА_5 .

Також, інформаціною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 170161112 від 12.06.2019 року підтверджується, що нежитлові приміщення (12-1, 12-2) загальною площею 24,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 з 01.07.2016 року на підставі договору дарування належать на праві власності ОСОБА_5 .

Таким чином, на час постановлення ухвали слідчого судді від 12.06.2017 року вказане майно не перебувало у власності підозрюваного у кримінальному провадженні №0000088 ОСОБА_6 , а належало на праві власності ОСОБА_5 .

Доводи прокурора ОСОБА_4 , що відомості зазначених інформаційних довідок, датованих 12.06.2019 року, суперечать даним інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 89217251 від 09.06.2017 року, яка була додана до клопотання прокурора про арешт майна, є неприйнятними, оскільки не знайшли підтвердження в судовому засіданні.
Так, згідно інформаційної довідки від 09.06.2017 року у розділі «Відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно» дійсно містяться дані про належність ОСОБА_6 з 2012 року на праві власності вказаних нежитлових приміщень.
У зв`язку з цим слід зауважити, що до 01.01.2013 року реєстрація прав власності на нерухоме здійснювалась БТІ за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі правовстановлюючих документів, що відображається у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Натомість відомості про державну реєстрацію права власності, починаючи з 01.01.2013 року відображаються в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, в інформаційній довідці від 09.06.2017 року, на відміну від доданих до заяви про скасування арешту інформаційних довідок, датованих 12.06.2019 року, в розділі «Відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно» відсутні дані про належність зазначених нежитлових приміщень ОСОБА_5 , оскільки пошук при формуванні цієї довідки здійснено за суб`єктом - ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) і відповідно інформація про належність цих приміщень іншому суб`єкту - ОСОБА_5 в розділі «Відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно» інформаційної довідки від 09.06.2017 року не відображена, тоді як інформаційні довідки від 12.06.2019 року сформовані щодо об`єктів нерухомого майна і містять актуальні дані щодо цих об`єктів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Належність нежитлових приміщень загальною площею 45,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень (12-1, 12-2) загальною площею 24,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 на час накладення арешту ОСОБА_5 вказує на те, що з цього має бути скасовано арешт у порядку ч.1 ст.174 КПК України, так як у відношенні його власника обставини визначені ч.5 ст.170 того ж Кодексу, у цьому кримінальному провадженні, не встановлені.
Статтею 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Обмеження права користування, володіння чи розпорядження власністю може бути лише обмежене Законом і має бути виправданим для кожного випадку окремо.
У п. 33 Рішення ЄСПЛ у справі «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27.10.1993 року та і у п. 38 Рішення ЄСПЛ у справі «Аnkel v. Switzerland» від 23.10.1996 року закріплено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
У п. 134 Рішення ЄСПЛ «Генадій Науменко проти України», п. 168 рішення у справі «Айдин проти Туреччини», п. 75 «Афанасьєв проти України», п. 207 рішення у справі «Ічаба проти Швейцарії» та багатьох інших рішеннях ЄСПЛ встановлено, що засіб правового захисту відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Право на ефективний засіб правового захисту») повинен бути ефективним на практиці, як і в теорії, у тому сенсі, що користуванню засобами захисту не повинно чинитися перешкод діями або бездіяльністю органів влади держави.
Таким чином, гарантія від втручання з боку держави та інших (третіх) осіб у здійснення власником своїх повноважень, перешкоджання перспективі протиправного позбавлення власника його майна, недопустимість дій, які суперечать інтересам власника, можливість захисту зазначеного права становить зміст принципу недоторканності (непорушності) права власності.
За змістом положень ст.2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Таким чином, клопотання заявника підлягає задоволенню, адже лише у даний спосіб буде забезпечено ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, а арешт скасуванню, оскільки, на цей час, власник даного майна при відсутності обставин, визначених кримінальним процесуальним законодавством, фактично позбавлений права користування приватною власністю, що є неприпустимим.
А тому, у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, як-от того, що вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права (рішення у справі "Антріш проти Франції" від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання у те чи інше право особи право повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Таким чином, у даному випадку, втручання у права заявника порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, тобто становить "особистий і надмірний тягар для особи", та на цей час захист його прав можливий тільки шляхом задоволення клопотання, бо тільки в такий спосіб є можливим усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію, а саме шляхом застосування єдино можливого шляху виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до проведення такої дії, враховуючи, що ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16, зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31 жовтня 1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого повинне, по можливості, усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП] (), заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII).
Таким чином, є підстави для задоволення клопотання та скасування арешту майна, власником якого є ОСОБА_5 , для відновлення його прав власника і недопустимості настання негативних наслідків для власника майна внаслідок накладеного арешту.

Керуючись ст.174 КПК України, -

постановив:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений у кримінальному провадженні № 0000088 від 25.08.2016 року ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 12.06.2017 року (справа № 462/2466/17), на майно належне ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме:

- нежитлові приміщення загальною площею 45,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлові приміщення (12-1, 12-2) загальною площею 24,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: (підпис)
З оригіналом згідно.
Слідчий суддя: ОСОБА_1