УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000672, за апеляційною скаргою прокурора Снігурівського відділу Баштанської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2019 року відносно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Євгенівка Снігурівського району Миколаївської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , фактично проживає в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,
обвинувачений ОСОБА_6 ,
законний представник ОСОБА_8 ,
захисник ОСОБА_9 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 30 годин громадських робіт.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати, пов`язані з проведенням товарознавчої експертизи, в сумі 1 144 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та, з урахуванням ст. 100 КК України, призначити покарання у виді 30 годин громадських робіт.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду підлягає зміні в частині призначення покарання, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у застосуванні закону, який не підлягав застосуванню.
З посиланням на п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» № 5 від 16.04.2004 р., вказує, що суд першої інстанції, призначаючи покарання в мінімальних межах, передбачених ст. 100 Загальної частини КК України, безпідставно послався на ст. 69 КК України, як на підставу призначення неповнолітньому ОСОБА_6 основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 1 ст. 185 КК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

13.11.2018 р. близько 14.00 год. ОСОБА_6 , який перебував у приміщенні кухні домоволодіння ОСОБА_10 , з дозволу останньої, що розташоване у АДРЕСА_2 , з кухонного столу таємно викрав належний ОСОБА_10 мобільний телефон марки «ERGO», вартістю 323,34 грн. З місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився за власним розсудом, чим спричинив майнову шкоду ОСОБА_10 в розмірі 323, 34 грн.
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про законність призначення ОСОБА_6 покарання у виді громадських робіт в розмірі 30 годин без застосування статті 100 КК України, судова колегія виходить з заступного.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» № 5 від 16.04.2004 р., при провадженні у справах про злочини неповнолітніх судам потрібно керуватись як загальними положеннями Кримінально-процесуального і Кримінального кодексів України, так і спеціальними нормами, які визначають попередній і судовий розгляд цих справ та особливості кримінальної відповідальності і покарання неповнолітніх.
Призначення покарання це урегульована законом процедура вибору судом виду та розміру (строку) покарання за вчинений злочин, з урахуванням його суспільної небезпеки, особи винного, розміру заподіяної шкоди й інших передбачених законом обставин.
При призначенні покарання суд повинен керуватися лише законом, який, визначаючи загальні засади призначення покарання, перш за все, виокремлює серед них обов`язкові правила його призначення
Призначення покарання відповідно до положень Загальної частини КК означає те, що суд має керуватися всіма приписами цих положень (щодо мети й особливостей видів покарання, правил призначення покарання, звільнення від покарання та від його відбування тощо).
У чинному кримінальному кодексі України санкції, у межах яких призначається покарання неповнолітнім, окремо не сформульовані. Ці санкції мають визначатися на основі санкцій статей (санкцій частин статей) Особливої частини КК України санкцій, у межах яких призначається покарання повнолітнім, з урахуванням при цьому визначених у Загальній частині КК України особливостей караності злочинних діянь, вчинених неповнолітніми.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до статей 75-79, 104 КК України у резолютивній частині вироку зазначаються тривалість іспитового строку, обов`язки, покладені на засудженого, особа, на яку за її згодою або на її прохання, суд покладає обов`язок щодо нагляду за засудженим і проведення з ним виховної роботи. Коли призначається більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, при зазначенні обраної судом міри покарання робиться посилання на статтю 69 КК України.
Перелік відомостей, які підлягають обов`язковому зазначенню у резолютивній частині вироку, передбачений ч. 4 ст. 374 КПК України, є вичерпним та додатковому тлумаченню не підлягає.

При призначенні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді 30 годин громадських робіт, суд першої інстанції врахував вимоги ст. ст. 65, 100 КК України та положення ст. 69 КК України, належним чином мотивувавши своє рішення.

Враховуючи, що вимоги діючого кримінального закону не передбачають обов`язкового посилання на Загальну частину КК України, а покарання призначене ОСОБА_6 відповідає положенням ст. 100 КК України, апеляційний суд приходить до висновку про дотримання судом першої інстанції вимог зазначеної статті.
За наведеного, доводи прокурора щодо не зазначення у резолютивній частині рішення посилання суду на ст. 100 КК України не є слушними, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, вирок суду є законним і підстав для його скасування, як того просить апелянт, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2019 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

_____________________ _____________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3