Ухвала

Іменем України

03 грудня 2019 року
м. Київ
Провадження № 51-5983 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 13 вересня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Тульчинського районного суду Вінницької областівід 17 жовтня 2018 року,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зарічне, Тульчинського району та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Вирішено цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 .

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 вересня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 11 липня 2017 року, о 22 год, перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_6 , що за адресою: АДРЕСА_2 , під час розмови з останнім, через непорозуміння, яке супроводжувалося взаємними образами, умисно наніс останньому удар пальцем правої руки у праве око. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 , потерпілому ОСОБА_7 було заподіяно тяжке тілесне ушкодження, тобто таке, що поєднано зі стійкою втратою працездатності не менш, як на одну третину.
У касаційній скарзі прокурор вважає ухвалу суду апеляційної інстанції щодо засудженого ОСОБА_4 незаконною та такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
Обґрунтовуючи вимоги скарги прокурор вказує, що апеляційний суд, всупереч положенням ст. 419 КПК України, при залишенні його апеляційної скарги без задоволення, належним чином не перевірив її доводів щодо необґрунтованого звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що при прийнятті рішення про застосування ст. 75 КК України, суд не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, дані про особу винного, позицію потерпілого та обставину, що обтяжує покарання.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне.
Суд касаційної інстанції, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Так, відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається із змісту оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_4 , дотримано вимог статей 50, 65 КК України, оскільки враховано тяжкість вчиненого засудженим злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як тяжкий, дані про особу винного, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 2006 року знаходиться на обліку у лікаря нарколога. Суд визнав та взяв до уваги обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття у вчиненому, обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння та призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, установлених у санкції ч. 1 ст. 121 КК України.

Врахувавши позицію потерпілого, суспільну небезпечність вчиненого злочину, а також обсяг і характер вчиненого кримінального правопорушення, його тяжкі наслідки, те, що засуджений є особою з інвалідністю, хворіє на туберкульоз легень та потребує постійного лікування, відсутність негативних характеристик останнього,суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

Отже суд, з урахуванням та оцінкою конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на призначення покарання, дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства.

Доводи прокурора щодо м`якості призначеного покарання та безпідставного, на його думку, звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, шляхом застосування положень ст. 75 КК України, є аналогічними за своїм змістом наведеним доводам в апеляційній скарзі та були перевірені судом апеляційної інстанції.

Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора на вирок суду першої інстанції, апеляційний суд проаналізував зазначені доводи в скарзі, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вказав в ухвалі суду достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою. Ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Колегія суддів погоджується із наведеними у ній висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції.
На думку колегії суддів касаційного суду, призначене ОСОБА_4 покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України є обґрунтованим, законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню засудженого та попередженню вчинення ним нових злочинів.

Доводи, які б спростовували висновки місцевого й апеляційного судів в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження щодо ОСОБА_4 , а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія судів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 13 вересня 2019 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8