Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
31 травня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000820 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, судимого вироком Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до остаточного покарання три роки позбавлення волі, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 152 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , законного представника потерпілої ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 152 КК України, і призначено покарання: за ч. 2 ст. 190 КК України один рік позбавлення волі; за ч. 2 ст. 186 КК України чотири роки позбавлення волі; за ч. 3 ст. 152 КК України сім років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання сім років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з врахуванням вироку Рівненського міського суду від 03.04.2015 року та вироку Апеляційного суду Рівненської області від 04.06.2015 року, призначено остаточне покарання сім років позбавлення волі.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Строк відбуття покарання рахується з 04 червня 2015 року.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі та постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 294,84 грн процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 08.10.2013 року щодо ОСОБА_5 постановлено виконувати самостійно.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 12 лютого 2014 року о 12.00 год, перебуваючи в приміщенні Інтернет-кафе Драйф, що по вул. Ст. Бандери 60 в м. Рівне, шляхом зловживання довірою ОСОБА_10 , повторно, незаконно заволодів його мобільним телефоном марки SAMAUNG GT-S 5830 KIRTL вартістю 1845,60 грн.

13 лютого 2014 року приблизно о 13.30 год. ОСОБА_5 , перебуваючи поблизу школи ЗОШ № 24, що по вул. Струтинській 15 в м. Рівне, шляхом висловлення погрози про застосування фізичного насильства до ОСОБА_8 , яку вона сприйняла як реальну, відкрито заволодів її золотим перснем вартістю 600 грн.

13 лютого 2014 року близько 20.15 год. ОСОБА_5 , знаходячись неподалік будинку № 44 по вул. Київській в м. Рівне, шляхом висловлення погрози про застосування фізичного насильства до ОСОБА_8 , яку вона сприйняла як реальну, відкрито заволодів мобільним телефоном марки Samsung GT-С 3011 вартістю 700 грн, в якому знаходилася сім-карта мобільного оператора Київстар вартістю 10 грн, завдавши матеріальної шкоди на загальну суму 710 грн.

13 лютого 2014 року приблизно о 22.00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи в підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_2 , всупереч волі неповнолітньої ОСОБА_8 , 1999 року народження, усвідомлюючи, що остання є неповнолітньою, висловивши словесну погрозу про позбавлення її життя, яку вона сприйняла як реальну, вступив з нею проти її волі у статеві зносини природнім шляхом.

06 травня 2014 року о 15.00 год. ОСОБА_5 , знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 , шляхом зловживання довірою неповнолітнього ОСОБА_11 , повторно, незаконно заволодів мобільним телефоном марки Nokia 5230 вартістю 765,37 грн.

У поданих апеляційних скаргах із внесеними змінами та доповненнями до них:

Обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності вини по епізодах шахрайства, вважає, що пред`явлене обвинувачення у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 та ч. 3 ст. 152 КК України є недоведеним. Вказує, що кримінальне провадження за ч. 2 ст. 186 КК України повністю сфальсифіковане, оскільки воно не відкривалося, а при повідомленні про підозру ні слідчий, ані прокурор не керувалися вимогами ст. 279 КК України.

Доводить, що вирок суду є незаконний, оскільки обвинувальний акт відносно нього у даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам ст. 291 КПК України щодо правильності зазначення анкетних даних учасників судового процесу. Вказує, що в обвинувальному акті по обвинуваченню його в грабежі органами досудового розслідування не вказано кваліфікуючу ознаку як вчинення грабежу, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого або з погрозою застосування такого насильства та мотиви злочину, у зв`язку з чим суд першої інстанції зобов`язаний був під час підготовчого судового засідання перевірити вказані обставини, з`ясувати достатність фактичних та юридичних підстав для прийняття судових рішень, передбачених ч. 3 ст. 314 КПК України.

Просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Захисник-адвокат ОСОБА_7 , покликаючись на невідповідність обвинувального акту щодо ОСОБА_5 вимогам ст. 291 КПК України та відсутність кваліфікуючої ознаки як вчинення грабежу, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого або з погрозою застосування такого насильства, доводить, що вирок суду є незаконним, необгрунтованим та підлягає скасуванню через істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які підтверджували б вину ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 152 КК України.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

При апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_5 та захисник-адвокат ОСОБА_7 просять перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 2 ст. 186 на ч. 2 ст. 190 КК України, застосувати до ОСОБА_5 положення ст. 49 КК України, звільнивши його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, та закрити кримінальне провадження за ч. 3 ст. 152 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 152 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданих апеляційних скарг із внесеними змінами, думку прокурора, потерпілої ОСОБА_8 та законного представника потерпілої ОСОБА_9 про залишення вироку без зміни, провівши частково судове слідство, шляхом допиту обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_8 , законного представника ОСОБА_9 , дослідивши висновки судових експертиз, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах із внесеними змінами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 із внесеними змінами підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом, відповідно до положень ст. 94 цього Кодексу, згідно норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 щодо шахрайських дій стосовно ОСОБА_10 і ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які, відповідно до положень ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження не досліджувалися, і яким дана правильна юридична оцінка, що не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, в мотивувальній частині вироку обов`язково зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, вказаних вимог закону в даному кримінальному провадженні в частині пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 2 ст. 186 та ч. 3 ст. 152 КК України судом першої інстанції належним чином не дотримано.

Твердження потерпілої ОСОБА_8 щодо відкритого викрадення у неї ОСОБА_5 золотої каблучки та мобільного телефону Samsung GT-С 3011, а також зґвалтування в підвалі будинку № 44 по вул. Київській в м. Рівне із застосуванням фізичного насильства - стиснення її шиї руками та синцями, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються дослідженими судом апеляційної інстанції доказами.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_5 послідовно, як під час досудового розслідування, будучи допитаним в якості підозрюваного, так і в судовому засіданні стверджував, що ніякого насильства при заволодінні майном ОСОБА_8 не застосовував, оскільки перстень та телефон вона надала в його розпорядження добровільно, в підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_2 з потерпілою не перебував і статевого акту з нею не мав, ОСОБА_8 його оговорює.

При апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_5 вищевказані показання підтримав і показав, що з неповнолітньою ОСОБА_8 знайомий близько двох років і відносини у них були приятельські. Ствердив, що мав умисел заволодіти золотим перснем і мобільним телефоном потерпілої ОСОБА_8 шахрайським шляхом, у зв`язку з чим 13 лютого 2014 року зустрічався із ОСОБА_8 за його та її ініціативою, ОСОБА_8 передала дала йому золоту каблучку, яку він здав в ломбард Скарбниця в районі ТРЦ Чайка, де ОСОБА_8 , знаючи, що він пішов в ломбард, неподалік очікувала його в кав`ярні. Того ж вечора шахрайським шляхом заволодів і мобільним телефоном потерпілої, за який дав їй 100 грн. Вартість вказаних речей ним відшкодована в повному обсязі. У будь-якому підвальному приміщення зі ОСОБА_8 не був і ніяких статевих стосунків з нею не мав. Причини оговорювання його потерпілою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 152 КК України йому не відомі.

З технічного носія інформації перебігу судового розгляду слідує, що ОСОБА_8 , яка допитана в присутності законного представника ОСОБА_9 , знайома з обвинуваченим протягом двох років. 13 лютого 2014 року вона зустрілася з ОСОБА_5 біля ЗОШ № 24 в м. Рівне по вул. Струтинській, де навчається. Під час зустрічі ОСОБА_5 попросив показати золоту каблучку, яка була в неї на пальці, щоб подивитися пробу золота, а в подальшому забрав золоту прикрасу. Вона повірила йому, що він подивиться каблучку і поверне, однак ОСОБА_5 обіцянки своєї не виконав. Підтвердила, що ходила з ОСОБА_5 до ломбарду, де очікувала його неподалік у кав`ярні. В той самий вечір вона зустрілася з ОСОБА_5 повторно, так як він обіцяв повернути каблучку, а близько 19.20 год. вони з ОСОБА_5 перебували біля буд. № 44 по вул. Київській в м. Рівне, де останній запропонував їй зайти в підвал. В підвал потерпіла зайшла добровільно, обвинувачений щось шукав, було темно, а тому підсвічував її мобільним телефоном, який вона надала йому добровільно, і який ОСОБА_5 обіцяв повернути. Вказує, що в підвалі ОСОБА_5 поклав її на підлогу, зняв одяг та вступив в інтимні стосунки проти її волі, при цьому душив за горло.

При апеляційному розгляді потерпіла ОСОБА_8 показала, що каблучку ОСОБА_5 , який є її знайомим, передала йому добровільно, ходили разом з ОСОБА_5 в ломбард, де ОСОБА_5 зайшов з перснем в ломбард, а вона чекала його біля ломбарду, і він обіцяв повернути ювелірний виріб. Ввечері вони разом гуляли близько двох годин, спілкувалися, телефон також передала йому добровільно, розраховуючи на його повернення. Зазначила, що в підвалі будинку ОСОБА_5 її зґвалтував, душив за шию, залишивши синяки. Вказала, що йшли підвалом хвилин тридцять і перебували там близько чотирьох годин. При цьому ОСОБА_8 не змогла пояснити, чим займалися і що такий довгий проміжок часу робили в підвальному приміщенні.

Ствердила, що раніше вже мала статеві стосунки, про які батьки не знали, як не розповідала нічого батькам і про події 13 лютого 2014 року, обмежившись повідомленням про перебування 13 лютого 2014 року у подруги та переглядом телепередачі.

Згідно вимог ст. ст. 85, 86 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Диспозиція ч. 2 ст. 186 КК України встановлює відповідальність за протиправні дії особи, що виражаються у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), зокрема і вчиненому повторно.

Із роз`яснень, що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 10 Про судову практику у справах про злочини проти власності від 06 листопада 2009 року, слідує, що відповідно до ч. 1 ст. 186 КК України грабіж з об`єктивної сторони передбачає відкрите викрадення чужого майна, тобто вилучення майна в присутності власника або інших осіб, які усвідомлюють вчинення викрадення. Одночасно і особа, яка викрадає майно, усвідомлює, що її дії помічені іншими і оцінюються ними як викрадення, але сам викрадач ігнорує це. Із суб`єктивної сторони грабіж передбачає тільки прямий умисел, тобто особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, відкрито вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає завдати таку шкоду.

В пункті 17 вказаної постанови передбачено, що шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (ст. 190 КК України). Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Особливістю шахрайства є те, що винний викликає у потерпілого спонукання, бажання передати йому майно, і потерпілий введений в оману, або враховуючи довірливі відносини з винною особою, сам добровільно передає винному майно або право на майно. При цьому шахрайство вважається закінченим з моменту фактичного одержання винним майна чи права на нього. Дії винного після фактичного одержання майна, як то намагання скоріше покинути місце злочину, знаходяться поза межами складу злочину і на кримінально правову кваліфікацію вчиненого не впливають.

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне правопорушення.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак.

При апеляційному розгляді кримінального провадження достовірно встановлено, що ОСОБА_8 добровільно передала ОСОБА_5 , який спонукав її, враховуючи їх довірливі стосунки, до передачі майна, золоту каблучку та мобільний телефон, сподіваючись на їх повернення з боку обвинуваченого.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_5 щодо майна ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж) на ч. 2 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство).

Беручи до уваги роз`яснення п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання (із внесеними змінами), які встановлюють, що за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається, колегія суддів вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_5 в межах санкції ч. 2 ст. 190 КК України, враховуючи епізоди заволодіння майном потерпілої ОСОБА_8 та потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .

Що ж стосується обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 152 КК України, з врахуванням досліджених доказів, колегія суддів вважає, що в діянні обвинуваченого відсутній склад даного кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а всі сумніви щодо доведеності вини особи, згідно положень ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, тлумачаться на її користь.
За вимогами ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, про що наголошується і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року № 5 Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку.

Сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, а всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, в основу доведеності вини ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 152 КК України судом покладено лише показання самої потерпілої ОСОБА_8 , законного представника - ОСОБА_9 , показання зі слів потерпілої неповнолітніх свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , протокол огляду місця події від 15.02.2014 року та акти судово-психіатричних експертиз, які свідчать лише про осудність обвинуваченого та потерпілої, та залишено поза увагою висновки ряду експертиз у даному провадженні, які мають суттєве значення для встановлення істини в справі.

Колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні в частині обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 152 КК України, суду не було надано жодного належного і допустимого доказу, окрім показань самої потерпілої ОСОБА_8 , які в суді першої та апеляційної інстанції не узгоджуються між собою в деталях, що стосуються, як часу, так послідовності і характеру дій ОСОБА_5 , і не підтверджуються іншими зібраними у справі доказами.

Послідовні показання обвинуваченого про те, що він не мав з потерпілою жодних статевих стосунків 13 лютого 2014 року узгоджуються з висновком судової молекулярно-генетичної експертизи № 10/116 від 14 травня 2014 року ( т. 1 а. с. 75-78), згідно якої на предметному скельці з мазком вмісту піхви ОСОБА_8 та на ворсинках гінекологічної щіточки з вмістом піхви ОСОБА_8 , які відібрані у неї 14.02.2014 року, сперматозоїдів не виявлено. Виявлено значну кількість клітин з ядрами, походження яких від ОСОБА_5 виключається.

При дослідженні даної експертизи колегією суддів, ОСОБА_8 чітко ствердила, що до моменту проведення 14.02.2014р. експертизи ніяких водних процедур не приймала.

Згідно висновку судово - медичного експерта № 107 від 16.02.2014 року ( т. 1 а.с. 118-119), при обстеженні ОСОБА_8 на гінекологічному кріслі виявлено розриви вільного краю дівочої пліви в кількості трьох. Враховуючи морфологічні ознаки розривів, вони утворились більше ніж за один місяць до проведення судово-медичної експертизи (16.02.2014 року), що підтверджує показання ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції стосовно наявності у неї статевих стосунків з іншою особою до 13 лютого 2014 року та необізнаність батьків стосовно даного факту.

Твердження потерпілої ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_5 в підвалі душив її за шию і на тілі залишилися синці не підтверджено жодним експертним висновком у кримінальному провадженні, які, як і перераховані вище висновки, не оспорюються учасниками судового розгляду, в тому числі, і потерпілою та її представником, ні в суді першої, ні апеляційної інстанції.

Відповідно до висновків судово-медичної експертизи № 107, № 142 від 15-16.02. 2014 року ( т. 1 а.с. 115-116, 119) при огляді ОСОБА_8 будь-яких об`єктивних ознак наявності тілесних ушкоджень не виявлено, як не виявлено і тілесних ушкоджень у вигляді синців, саден, ран та їх наслідків.

Посилання суду у вироку, як на доказ доведеності вини ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 152 КК України, на протокол огляду місця події від 15.02.2014 року із фототаблицею, не заслуговує на увагу, оскільки сам суд у вироку зазначає, що приналежність вилучених речей до даного злочину в ході досудового розслідування не встановлена.

Інших доказів винуватості ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні матеріали кримінального провадження не містять, і таких доказів не надано суду апеляційної інстанції ні прокурором, ні потерпілою.

Відповідно до рішення Європейського суду Нечипорук і Йонкало проти України від 21.04.2011року, розслідування кримінального провадження повинно бути ефективним, вирок суду повинен бути вмотивованим та обґрунтованим, а суд повинен провести особливо ретельний аналіз всіх зібраних доказів органом досудового розслідування з урахуванням матеріалів, поданих учасниками судового провадження.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції належної перевірки доказів, на яких вирішальною мірою ґрунтується висновок суду про винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому діянні за ч. 3 ст. 152 КК України, не провів.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно вимог статті 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 152 КК України підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а в іншій частині, згідно п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, підлягає зміні, з перекваліфікацією дій обвинуваченого щодо заволодіння майном ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України з призначенням остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, останній епізод за яким скоєно 06 травня 2014 року.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , є злочином середньої тяжкості, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за який встановлено п`ять років з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили.

Судом встановлено, що з моменту вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, пройшло понад п`ять років.

Колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за вчинений злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України, і, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_5 від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 417, 419 КПК України, ст. ст. 49, 74 КК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 із внесеними змінами задовольнити частково.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року щодо засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_5 щодо заволодіння майном ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України.

ОСОБА_5 визнати винним за ч. 2 ст. 190 КК України і призначити покарання два роки позбавлення волі.

Виключити з вироку покликання на застосування щодо ОСОБА_5 положень ч. 1 ст. 70 КК України.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з урахуванням вироку Апеляційного суду Рівненської області від 04.06.2015 року, призначити остаточне покарання три роки позбавлення волі.

На підставі ст. 49 КК України ОСОБА_5 звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирок в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 152 КК України скасувати.

Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 152 КК України закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження в цей же строк з дня проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3