Ухвала
Іменем України
23 вересня 2019 року

м. Київ
Провадження № 51-4878 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу судді Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2019 року про повернення апеляційної скарги,
встановив:
Зазначеною ухвалою апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вироки Дніпропетровського обласного суду від 12 лютого 1997 року та від 30 грудня 1998 року, ухвали Дніпропетровського обласного суду від 27 липня 2000 року та 06 листопада 2000 року повернуто засудженому.
Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, в якій порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Свої вимоги мотивує тим, що йому фактично відмовлено в доступі до правосуддя, оскільки він позбавлений можливості оскаржити судові рішення щодо нього.
Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши надану копію судового рішення з додатками, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Суд касаційної інстанції згідно з приписами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на вирок або ухвалу про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру - протягом тридцяти днів з дня їх проголошення.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.
Так, ОСОБА_4 був засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 12 лютого 1997 року за ч. 3 ст. 142, пунктами «а», «г», «з» ст. 93, ч. 3 ст. 193, ч.1 ст.222, ч.2 ст.140, ч. 2 ст. 17-40, 19, 17, ч. 2 ст. 142 КК України (в редакції 1961 року), до остаточного покарання у виді виняткової міри розстрілу з конфіскацією майна.
Цей вирок був переглянутий у касаційному порядку. За наслідками розгляду касаційних скарг, у тому числі скарги ОСОБА_4 , Верховний Суд України ухвалою від 27 травня 1997 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 12 лютого 1997 року частково змінив, а також скасував в частині засудження ОСОБА_4 за ч. 2 статей 17, 19, 142, п. «з» ст.93, ч.2 ст. 140, ч.2 ст. 17-140 КК України (в редакції 1961 року), з направленням справи на новий судовий розгляд.
Надалі, Дніпропетровський обласний суд вироком від 30 грудня 1998 року визнав винуватим та засудив ОСОБА_4 за ч.2 ст.140, ч.2 ст.17-140, ч.2 ст.142, п. «з» ст.93 КК України, до остаточного покарання, з урахуванням вироку Дніпропетровського обласного суду від 12 лютого 1997 року, у виді смертної кари розстрілу, з конфіскацією всього майна. Цей вирок був переглянутий у касаційному порядку за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ухвалою Верховного Суду України від 9 березня 1999 року змінений в частині призначеного останньому покарання за п. «з» ст. 93 КК України, а в решті залишений без зміни.
У подальшому Дніпропетровський обласний суд ухвалами від 6 листопада та 27 липня 2000 року змінив, відповідно, вироки від 12 лютого 1997 року та 30 грудня 1998 року щодо ОСОБА_4 , замінивши призначене йому покарання у виді розстрілу на довічне позбавлення волі.
Отже, зазначені вироки Дніпропетровського обласного суду від 12 лютого 1997 року та від 30 грудня 1998 року щодо ОСОБА_4 були переглянуті судом вищої інстанції, після чого набрали законної сили, а тому з огляду на положення ч. 1 ст. 392 КПК України повторному оскарженню вони не підлягають.

ОСОБА_4 скористався своїм правом на оскарження судових рішень щодо нього, тому його доводи щодо обмеження права доступу до правосуддя та прохання про поновлення строку оскарження є безпідставними.
Дніпровський апеляційний суд, встановивши що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_4 подана на судові рішення, які не підлягають оскарженню в апеляційному порядку, прийняв рішення про повернення апеляційної скарги, що є формальним порушенням норм КПК України, оскільки ухвалу про повернення апеляційної скарги апеляційний суд може постановити тільки з підстав, передбачених частиною 3 статті 399 КПК України.
Однак Верховний Суд вважає, що це порушення в даному випадку не є істотним, оскільки апеляційний суд дійшов правильного висновку про неможливість відкриття провадження у справі з розгляду скарги на рішення, які не підлягають апеляційному оскарженню. Скасування такої ухвали в будь-якому разі не призведе до перегляду оскарженого рішення, оскільки при новому розгляді апеляційний суд повинен буде відмовити у відкритті апеляційного провадження.
Отже, з касаційної скарги та наданих судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу судді Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2019 року про повернення апеляційної скарги.
Ухвала Верховного Суду є остаточною й оскарженню не підлягає
Судді

ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_3