Справа № 645/827/17
Провадження № 1-кп/645/209/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Зміїв Харківської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженого: 18.11.2013 року Зміївським районним судом Харківської області за ч. 4 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого 01.02.2016 року на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.01.2016 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_10 , будучі раніше судимим за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, на шлях виправлення не став, та повторно вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
ОСОБА_10 01.01.2017 року приблизно в 07.00 год. перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , розпивав спиртні напої разом з малознайомим йому потерпілим ОСОБА_8 .
Після вживання алкогольних напоїв ОСОБА_10 та потерпілий ОСОБА_8 вийшли з вищевказаної квартири на прибудинкову територію будинку АДРЕСА_3 , де у ОСОБА_10 раптово виник злочинний умисел спрямований на відкрите заволодіння чужим майном з застосуванням насилля, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном з застосуванням насилля яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином ОСОБА_10 , знаходячись поряд з ОСОБА_8 , на відстані не більше 1 метра наніс один удар правою рукою в обличчя потерпілого ОСОБА_8 в наслідок чого останній впав на землю.

Подолавши таким чином волю потерпілого до спротиву ОСОБА_10 нахилився до потерпілого ОСОБА_8 , який лежав на землі, та відкрито заволодів мобільним телефоном «Lenovo А 536» та гаманцем потерпілого, в кому знаходились грошові кошти в сумі 40 грн., що зберігались у внутрішній кишені куртки потерпілого.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України не визнав та пояснив суду, що 1 січня 2017 року о 5 годині, перебуваючи на трамвайній зупинці біля Хлібозаводу № 8, познайомився з раніше незнайомим потерпілим ОСОБА_8 , який перебував в компанії друзів. Так, він запропонував потерпілому та його компанії прослідувати до його квартири, де продовжити святкування Нового року, однак на дану пропозицію погодився лише потерпілий. Після цього, вони направилися до його квартири за адресою: АДРЕСА_2 , де на протязі одної години вживали алкогольні напої віскі. Потерпілий перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння виявив бажання йти до дому та він провів останнього на вулицю, залишивши на відстані 100 метрів від під`їзду, при цьому тілесних ушкоджень не спричиняв та майно потерпілого відкрито не викрадав. В подальшому, виявив у кріслі на якому сидів потерпілий, мобільний телефон останнього. Наступного дня, оскільки йому були потрібні гроші, продав мобільний телефон потерпілого за допомогою його знайомої ОСОБА_11 , якій при цьому, не повідомляв кому належить телефон, за що отримав 300 грн. Кому було продано телефон йому невідомо. Майже через 2 місці його затримали оперуповноважені працівники поліції, які продемонстрували йому телефон та запропонували визнати свою провину, при цьому при затриманні використовували фізичну силу та моральний тиск. Однак, тілесних пошкоджень від застосування фізичного впливу не мав, до лікаря не звертався, дії працівників поліції не оскаржував.

Вина ОСОБА_10 у повному обсязі підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами по справі, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який в судовому засіданні пояснив, що 1 січня 2017 року, близько 4 години, біля зупинки громадського транспорту «Хлібозаводу № 8», в компанії друзів в кількості 7 осіб, зустрів раніше незнайомого обвинуваченого, який попросив закурити, а вони запропонували йому випити разом. Так, ОСОБА_10 придбав закуску, а вони придбали алкогольні напої та разом на протязі 30 хвилин вживали алкогольні напої, після чого, ОСОБА_10 запропонував пройти до нього додому, щоб продовжувати святкування. Однак, його друзі не погодилися та він разом з ОСОБА_10 направився до квартири останнього. Там, він перебував близько одної години, де разом з обвинувачуваним випили 0,5 літра віскі та ОСОБА_10 запропонував йому залишитися ночувати на що він не погодився. Так, ОСОБА_10 вивів його на вулицю та коли дійшли до кута будинку, ОСОБА_10 наніс йому удар правою рукою по підборіддю в праву нижню частину, від чого він впав на спину. ОСОБА_10 сів поверх нього, розстебнув куртку та з внутрішнього карману куртки забрав телефон «Lenovо», гаманець з грошима в сумі менше 100 грн., дисконтними картками супермаркетів, кредитною карткою «ПриватБанк», при цьому сказав, якщо рипнеться, то вб`є. Після цього, ОСОБА_10 пішов, а він залишився лежати, проїжджаючи повз робітники поліції на патрульному автомобілі підняли його та відвезли додому, однак щодо зазначених обставин він працівникам поліції не розповів, оскільки знаходився у шоковому стані. Зазначив, що в той момент перебував у стані алкогольного сп`яніння та на протязі з 00 год. до 8 год. вжив близько 1,5 літра алкогольних напоїв. Після нанесеного удару обвинуваченим у нього був синець на обличчі, однак за медичною допомогою не звертався. З заявою щодо злочину відносно нього звернувся 1 лютого 2017 року, в подальшому уточнив дату, як 15 лютого 2017 року, оскільки здавав сесію в навчальному закладі та від`їжджав до м. Київ. До цього самотужки намагався знайти телефон через друзів та Інтернет сайт «ОLХ». Написавши заяву у відділі поліції, в той же день його викликали повторно, де він приймав участь у впізнанні. При подачі заяви про злочин мав при собі коробку від телефону, яку в нього не вилучали. Претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого не має, цивільний позов не подавав;
- змістом протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення № 2926 від 15 лютого 2017 року від потерпілого ОСОБА_8 , який просив прийняти законні міри до невідомого, який 01.01.2017 р. близько 7.00 год. біля будинку № 30 по вул. Туркестанській в м. Харкові, відкрито зі застосуванням фізичного насилля заволодів його мобільним телефоном «Lenovо А 536» ІМЕІ: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 , гаманцем с грошима у сумі 40 грн. та правами на його ім`я (т. 2 а.с. 173).
- змістом витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000307, яким зазначено дату реєстрації правопорушення 15.02.2017 р. 16.50 год., за заявою № 2926 від 15.02.2017 р. ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 2. т. 3 а.с. 159-187).
- фактичними даними, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 24.02.2017 року за участю ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_12 , у присутності двох понятих, фототаблицею до протоколу слідчого експерименту, згідно якого ОСОБА_10 пояснив, що 01.01.2017 року приблизно о 07.00 год. проходячи неподалік будинку № 30 по вул. Туркестанській в м. Харкові, на відстані приблизно 25 метрів від 7-го під`їзду з ОСОБА_8 наніс йому удар в обличчя, після чого відкрито заволодів його мобільним телефоном «Lenovо А 536» та гаманцем в якому знаходилися грошові кошти у сумі 40 грн. , після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд (т. 2 а.с. 186-190).

Суд, виходячи з принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду доказів, передбачених ст. 22 КПК України, прийняв відмову сторони обвинувачення від допиту у судовому засіданні свідків обвинувачення ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Статтею 22 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне відстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Статтею 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на прокурора.

Відповідно до ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Статтею 25 КПК України визначено, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

Згідно із ч.1 ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Стороною обвинувачення в основу доказування вини ОСОБА_10 в інкримінованому йому діянні покладені протокол огляду предметів від 15 лютого 2017 року, постанова про визнання та долучення речових доказів до матеріалів кримінального провадження від 15 лютого 2017 року, а саме: мобільного телефону «Lenovо А 536»; речовий доказ - мобільний телефон «Lenovо А 536»; висновок судово-товарознавчої експертизи № 2009 від 22 лютого 2017 року, якою встановлено ринкова вартість мобільного телефону «Lenovо А 536»; постанова про передачу речових доказів - мобільного телефону «Lenovо А 536» на відповідальне зберігання від 24 лютого 2017 року (т. 1 а.с. 29-31, 33-34, т. 2 а.с. 184-185).

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Докази визнаються такими, що одержані незаконним шляхом, коли їх збирання й закріплення відбулося з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінальним процесуальним законодавством порядку або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Отже, умовами допустимості доказів є: одержання фактичних даних із належного процесуального джерела, одержання фактичних даних належним суб`єктом; одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; належне оформлення джерела фактичних даних.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, стороною обвинувачення не надано процесуально оформленого доказу добровільного наданого або вилучення речового доказу мобільного телефону «Lenovо А 536». Допитаний у судовому засіданні в якості свідка слідчий ОСОБА_17 зазначив, що не пам`ятає яким чином мобільний телефон «Lenovо А 536» отриманий органом досудового розслідування та які процесуальні документи складалися при цьому.
На підставі наведеного суд приходить до висновку, що слідчий всупереч вимогам закону процесуально не оформив спосіб отримання зазначеного мобільного телефону «Lenovо А 536» та визнав його речовим доказом.

Суд звертає увагу на відсутність належного процесуального оформлення вилучення або добровільного надання предмету - об`єкта протиправних дій мобільного телефону «Lenovо А 536», що свідчить про те, що доказ, отриманий з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, встановлених нормами ст. 104 КПК України, в зв`язку з чим, такий доказ належить визнати недопустимим.

Так, у своєму рішенні по справі «Пантелеєнко проти України», Європейський суд з прав людини підкреслює, що вираз «відповідно до закону» значною мірою покладає на національне законодавство і державу обов`язок дотримання матеріальних і процесуальних норм.

В рішенні по справі «Гефген проти Німеччини» Європейський суд з прав людини для описання доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформував доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.

У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

З таких підстав суд визнає недопустимими й докази, які є похідними, зокрема, й протокол огляду предметів від 15 лютого 2017 року, постанову про визнання та долучення речових доказів до матеріалів кримінального провадження від 15 лютого 2017 року, а саме: мобільного телефону «Lenovо А 536», висновок судово-товарознавчої експертизи № 2009 від 22 лютого 2017 року, якою встановлено ринкова вартість мобільного телефону «Lenovо А 536», постанову про передачу речових доказів - мобільного телефону «Lenovо А 536» на відповідальне зберігання від 24 лютого 2017 року.
Крім того, суд приходить до висновку щодо недопустимості таких доказів як протоколи пред`явлення особи для впізнання та фото таблиці до протоколів від 15 лютого 2017 року за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_16 .

Відповідно до ст.228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Як вбачається із вищевказаних протоколів, перед пред`явленням особи ОСОБА_10 для впізнання потерпілий та свідок ОСОБА_16 , не описують зовнішній вигляд особи, яку мають впізнавати, не заявляють про те, що вони не можуть назвати прикмети цієї особи. Так, потерпілий лише зазначив, що зможе впізнати таку особу за сукупністю ознак обличчя та структури, а свідок вказав, що може впізнати особу, не конкретизуючи прикмети або сукупність ознак (т.2 а.с.174-183).

Далі, у цих ж протоколах відображено, що потерпілий та свідок після пред`явлення осіб для впізнання, впізнали особу за сукупністю ознак обличчя та структури, також не зазначаючи яких саме.

Відповідно до ч. 2 ст. 228 КПК особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Всупереч зазначеному положенню КПК України ОСОБА_10 1990 року народження, а троє інших осіб 1998 року народження, що свідчить про те, що обвинувачений явно вирізнявся за віком від інших, пред`явлених для впізнання осіб, які пред`являлися разом з ним для впізнання, при цьому всі особи мали відмінності у одязі, на одному з осіб була надягнута шапка.

Однак, проаналізувавши викладені по даному кримінальному провадженню докази та оцінивши їх в сукупності, суд визнає необґрунтованими ствердження обвинуваченого та захисника щодо відсутності в діях ОСОБА_10 складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, посилаючись на те, що обвинувачений не здійснював відкритого викрадення майна потерпілого та останній забув мобільний телефон вдома у ОСОБА_10 , оскільки перебував у сильному алкогольному сп`янінні, а також на відсутність доказів вини обвинуваченого. Вказані вище доводи не знайшли свого підтвердження та спростовуються наступними доказами: послідовними та стабільними показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який не заперечував стан сп`яніння, однак стверджував, що пам`ятає обставини кримінального правопорушення та настоював, що саме ОСОБА_10 наніс йому удар в обличчя та викрав належне йому майно, а також протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 та фотоматеріалом до нього, який проведений за участю його захисника та двох понятих, де обвинувачений розповідає про обставини інкримінованого йому правопорушення та показує місце відкритого заволодіння майном потерпілого. Зазначений протокол підписано всіма учасниками слідчої дії, доповнень та зауважень до протоколу від учасників цієї слідчої дії не надходило.

Оцінюючи зазначені показання потерпілого ОСОБА_8 з точки зору їх належності та допустимості, суд вважає, що вказаним критеріям вони відповідають, при тому, що в цілому вони є логічними, послідовними та є достатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України.

Крім того, суд враховує, що потерпілий раніше не був знайомий з обвинуваченим та не мав з ним жодних стосунків, познайомились лише за декілька годин до скоєного, при цьому, як стверджував потерпілий та не заперечував обвинувачений неприязних стосунків та конфліктів між ними не було і, відповідно, потерпілий не мав підстав обмовляти обвинуваченого.

Між тим, невизнання обвинуваченим своєї вини під час судового розгляду, на переконання суду, є спробою останнього уникнути відповідальності за вчинене злочинне діяння.

Разом з тим, доводи обвинуваченого щодо застосування до нього під час досудового розслідування фізичного та психологічного тиску зі сторони працівників поліції з метою визнання ним вини, суд вважає необґрунтованими та непідтвердженими жодним належним та допустимим доказом. Заява обвинуваченого про застосування до нього недозволених методів досудового слідства була зроблена ним у судовому засіданні більш ніж через рік після першого допиту та затримання обвинуваченого. Допитаний у судовому засідання слідчий ОСОБА_17 заперечував факт фізичного або психологічного впливу на ОСОБА_10 з його сторони. Відомості за фактом застосування до обвинуваченого фізичного та психологічного насильства з боку працівників поліції під час досудового розслідування було внесено до ЄРДР № 0001482 від 19.11.2018 р. за ознаками кримінального правопорушення ч. 1 ст. 365 КК України та постановою старшого слідчого прокуратури області від 27.12.2018 р. провадження закрите не підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю події кримінального правопорушення.

Таким чином, доводи ОСОБА_10 щодо застосування до нього недозволених методів досудового розслідування перевірені та спростовані в ході перевірки уповноваженим органом офіційного розслідування, що відповідає усталеній практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях у контексті ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод неодноразово наголошував на необхідності проведення ефективного офіційного розслідування скарг особи про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень (справи «Вергельський проти України» та «Яременко проти України»).

Щодо посилань захисника та обвинуваченого про затримання останнього 15 лютого 2017 року, а не 16 лютого 2017 року є безпідставними та спростовуються ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року про застосування відносно ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та показаннями слідчого ОСОБА_17 , який заперечував факт затримання ОСОБА_10 15 лютого 2017 року.

Твердження захисника щодо фальсифікації матеріалів кримінального провадження є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Підстави для ухвалення виправдувального вироку, відсутні.

Дії обвинуваченого ОСОБА_10 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 186 КК України, як грабіж поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.

Вину обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, суд вважає доведеною.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_10 , відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_10 , відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що він раніше судимий, неодружений, не працює, на диспансерному (профілактичному) обліку у КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває, впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КЗОЗ «ХМПНД №3» не звертався, в Зміївській поліклініці в психіатричному і наркологічному кабінетах на обліку не знаходився.

Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 «Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» з послідуючими її змінами, суд призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд керується вимогами ст. 65 КК України, а саме: враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення - злочину, який, згідно ст. 12 КК України, є тяжким злочином, особу винного, обставину, що обтяжує покарання, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, крім того вимогами ст. 50 КК України, згідно з якою метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_10 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, яка передбачає відповідальність за вчинене.

Дане покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 і попередження вчинення нових злочинів. Крім того, призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Таке покарання за глибоким переконанням суду буде обґрунтованим і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним інших злочинів.

Оскільки ОСОБА_10 вчинив злочин 01.01.2017 р., тобто в період з 24.12.2015 р. до 20.06.2017 р., то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

Відповідно до правової позиції, викладеної в п. 103 Постанови Верховного суду від 29.08.2018 року (справа №663/537/17, провадження №13-31кс18), якщо особа вчинила злочин у період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону №838-VIII).

Ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року застосовано відносно ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Харківському слідчому ізоляторі (т. 3 а.с. 50-52).

23 квітня 2019 року ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова раніше обраний ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було змінено на домашній арешт з 21.00 до 06.00, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, строком по 21.06.2019 р.

Під час судового розгляду стороною обвинувачення не заявлялось клопотання щодо зміни, продовження чи обрання іншого запобіжного заходу, строк дії попередньо обраного запобіжного заходу закінчив свою дію 21.06.2019 року, у зв`язку з чим, у суду відсутні підстави для обрання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відповідно до вимог ст. 331 КПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України періоди з 16.02.2017 р. по 23.04.2019 р., перебування обвинуваченого ОСОБА_10 , як особи, яка відбувала покарання, в установі попереднього ув`язнення, підлягають зарахуванню з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Приймаючи до уваги, що висновок судово-товарознавчої експертизи № 2009 від 22.02.2017 р. визнано судом недопустимим доказом, процесуальні витрати на залучення експерта для проведення вказаної експертизи віднести на рахунок коштів Державного бюджету України.

Потерпілим ОСОБА_8 цивільний позов не пред`являвся.

Долю речових доказів суд вирішує в порядку ст.100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 186 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 4 (чотири) місяці 14 (чотирнадцять) днів.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 за даним вироком обчислювати з 16 лютого 2017 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_10 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 16.02.2017 року по 23.04.2019 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного цим вироком покарання у зв`язку із його фактичним відбуттям.

Процесуальні витрати на залучення експерта для проведення судово-товарознавчої експертизи № 2009 від 22.02.2017 р. в розмірі 594 (п`ятсот дев`яносто чотири) грн. - віднести на рахунок коштів Державного бюджету України.

Речовий доказ в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000307 мобільний телефон «Lеnovo А 536», переданий на зберігання до камери схову речових доказів Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області, після набрання вироком законної сили повернути потерпілому ОСОБА_8 .

Підстав для обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 , до набрання вироком суду законної сили - немає.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1