Справа № 308/3906/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 серпня 2019 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_3 , представника власника майна, ОСОБА_4 , про часткове скасування арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:
Представник ОСОБА_4 , адвокат ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із клопотанням про часткове скасування арешту на майно, в рамках кримінального провадження відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0001059 від 04.04.2019 року.

Клопотанні мотивовано наступним:

Ст. слідчим СВ Ужгородського відділу поліції ГУНП України в Закарпатські області, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001059 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, відомості про яке внесене в ЄРДР від 04.04.2019 року.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 03 квітня 2019 року о 14.25 год., в чергову частину Ужгородського ВП ГУНП з Закарпатській області надійшло повідомлення експерта із ТСЦ «2141» ОСОБА_5 , про те, що ними було виявлено автомобіль марки «Фольксваген Пассат» сірого кольору, д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_4 , 1990 р.н., на якому під час огляду ТЗ, виникли сумніви щодо ймовірного підроблення номеру двигуна та агрегатів даного автомобіля.

В клопотанні вказано, що 06.06.2019 року, адвокатом ОСОБА_3 , ст. слідчому ОСОБА_6 заявлено клопотання про повернення автомобіль марки «Фольксваген» модель «ПассатВ6», д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , сірого кольору номер кузова № НОМЕР_2 його власнику ОСОБА_4 , на відповідальне зберігання.

Однак, 07.06.2019 року ст. слідчим Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_6 , відмовлено в задоволенні клопотання. У мотивувальній частині постанови про відмову в задоволенні клопотання основним із доводів слідчим зазначено, що 10 квітня 2019 року на підставі Ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду за № 308/3906/19 від 10 квітня 2019 року накладено арешт на автомобіль марки «Фольксваген» модель «Пассат В6», д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова № НОМЕР_2 , який зберігається на штраф майданчику Ужгородського ВП ГУНП, за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 10 «а», та свідоцтво про реєстрацію ТЗ.

Відповідно до ст.100 КПК України, передбачено що речовий доказ який наданий стороні кримінального провадження повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю.

Згідно ч.3 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь - якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в фізичних або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Окрім того згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю , результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності . Згідно п.З вказаної статті ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Під час вирішення питання про наявність підстав для застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження необхідно враховувати практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка визначає, що ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини спрямована не тільки на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, але також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності. Зазначена правова позиція сформульована ЄСПЛ у справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року'. У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Враховуючи те що відповідно до ст.173 ч.4 КПК слідчий суддя задовольняючи клопотання про арешт майна повинен обрати найменш обтяжливий спосіб щоб мінімізувати негативні наслідки для власників майна.

Тому у відповідності до норми ч.1 ст. 174 КПК України вказаний арешт майна може бути скасований повністю або частково а також за умови того що відпала потреба в подальшому арешті майна.

В клопотанні адвокат звертає увагу слідчого судді на те, що у відповідності до матеріалів кримінального провадження технічний паспорт на вказаний автомобіль не підроблений, номерне позначення кузова теж оригінальне і вказаний автомобіль та його складові частини не значаться викраденими ні в Українських базах даних ні в базах даних Інтерполу.

Згідно ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню зокрема повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального Провадження.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Враховуючи викладене, відповідно до ст. ст. 98, 100, 174 КПК України, адвокат просить скасувати ухвалу слідчого судді по справі № 308/3906/19 від 10.04.2019 року, в частині збереження арештованого майна , залишити арешт майна, в частині заборони відчуження, пошкодження, розукомплектування в будь який спосіб автомобіля марки «Фольксваген» модель «Пассат В6», д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова № НОМЕР_2 , до вирішення справи по суті, та повернути автомобіль розпоряднику майна ОСОБА_4 , 1990 р.н., мешканцю АДРЕСА_1 на відповідальне зберігання, з можливістю використання автомобіля марки «Фольксваген» модель «Пассат В6», д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова № НОМЕР_2 до вирішення справи по суті, попередивши його про кримінальне відповідальність за ст. 388 КК України.

У судове засідання адвокат ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , не з`явилися, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялися належним чином. Від адвоката ОСОБА_7 надійшла заява в якій він просив розглянути скаргу за його відсутності та відсутності ОСОБА_4 , підтримує в повному обсязі скаргу. Додатково вказує, про те, що ОСОБА_4 веде догляд за своїм рідним братом, який є інвалідом з дитинства Росохою МюІюЮ який потребує постійної медичної допомоги для чого є необхідність часто добиратись до м.Ужгород з місця проживання с.В.Геївці для відвідування лікарів ОСОБА_8 .. На вказаний транспортний засіб було проведено повну процедуру розмитнення ОСОБА_4 .

Слідчий в судове засідання не з`явився подав заяву в якій просив розгляд клопотання проводити за його відсутності та зазначив, що вирішення подальшої долі арештованого речового доказу залишає на розсуд суду. По суті вказаного клопотання зазначє, що в рамках кримінального провадження вже проведено всі судові експертизи, згідно свідоцтва про реєстрацію, яке відповідно до висновку експерта є оригіналом, змінам не піддавалось, власником є ОСОБА_4 . В номерне позначення кузова зміни не вносились та є первинним, однак номерне позначення двигуна знищено кустарним способом.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених ст.131 КПК України, є арешт майна, суть якого полягає у позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Порядок скасування арешту майна встановлюється ст.174 КПК України.

Матеріалами справи встановлено, що 03 квітня 2019 року о 14.25 год., в чергову частину Ужгородського ВП ГУНП з Закарпатській області надійшло повідомлення експерта із ТСЦ «2141» ОСОБА_5 , про те, що ними було виявлено автомобіль марки «Фольксваген Пассат» сірого кольору, д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_4 , 1990 р.н., на якому під час огляду ТЗ, виникли сумніви щодо ймовірного підроблення номеру двигуна та агрегатів даного автомобіля.

04.04.2019 слідчим відділом Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001059 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

В ході огляду місця події від 03.04.2019 року, за адресою: м. Ужгород, вул. О. Кошового, виявлено та вилучено від гр. ОСОБА_4 , 1990 р.н, свідоцтво про реєстрацію ТЗ, яке упаковано до спец пакету «НПУ ГСУ» №4317591 та автомобіль марки «Фольксваген» модель «Пассат В6», д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова № НОМЕР_2 , який опечатано та поміщено на штраф майданчик Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 10 «А».

04.04.2019 року о 10.50 годині згідно Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань слідчим відділом Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001059 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

04 квітня 2019, враховуючи, що вищевказаний транспортний засіб марки «Фольксваген» модель «Пассат В6», д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова № НОМЕР_2 (далі - Транспортний Засіб) міг зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, або може містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та може бути предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, у зв`язку з чим даний ТЗ, відповідно до ст. 98 КПК України визнано речовим доказом.

Та в подальшому, ухвалою свідчого суді від 10 квітня 2019 року, накладено арешт на майно тимчасово вилучене під час огляду місця події 03.04.2019 року, а саме на: автомобіль марки «Фольксваген» модель «Пассат В6», д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова № НОМЕР_2 , який зберігається на штраф майданчику Ужгородського ВП ГУНП, за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 10 «а», та свідоцтво про реєстрацію ТЗ.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями частини першої статті 174 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Матеріалами справи встановлено, що згідно висновку за результатами проведення експертизи технічного дослідження документа, змін до первинного тексту документу не вносилося. Відповідно до висновку за результатами проведення трасологічної експертизи номерних позначень кузова та двигуна номерне позначення двигуна піддавалось змінам, ідентифікаційне номерне позначення кузова « НОМЕР_2 », змінам не піддавалось.

Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ власником вказаного автомобіля є ОСОБА_4 , 1990 р.н.

На день розгляду даного клопотання слідчим суддею, досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0001059 від 04.04.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України - триває, жодній особі не повідомлено про підозру у чиненні кримінального правопорушення.

При розгляді клопотання слідчий суддя бере до уваги також те, що відповідно до постанови слідчого від 07.06.2019 року заявнику адвокату ОСОБА_3 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні клопотання про повернення автомобіля марки «Фольксваген» модель «Пассат В6», д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова № НОМЕР_2 , та свідоцтво про реєстрацію ТЗ, його законному володільцю ОСОБА_4 .

Окрім того при вирішенні питання щодо часткового скасування арешту, що був накладений відповідно до ухвали слідчого судді від 10.04.2019 року, слідчий бере до уваги той факт, що заявник просить: скасувати ухвалу слідчого судді по справі № 308/3906/19 від 10.04.2019 року, в частині збереження арештованого майна , залишити арешт майна, в частині заборони відчуження, пошкодження, розукомплектування в будь який спосіб автомобіля до вирішення справи по суті, та повернути автомобіль розпоряднику майна ОСОБА_4 , 1990 р.н., мешканцю АДРЕСА_1 на відповідальне зберігання, з можливістю використання автомобіля до вирішення справи по суті, попередивши його про кримінальне відповідальність за ст. 388 КК України.

Необхідність користування автомобілем марки «Фольксваген» модель «Пассат В6», д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова № НОМЕР_2 , крім іншого заявником обґрунтовується і тим, що власник ТЗ, ОСОБА_4 , веде догляд за своїм рідним братом, ОСОБА_8 інвалідом з дитинства,1987 р.н. який потребує постійної медичної допомоги для чого є необхідність його частого транспортування в м. Ужгород.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Статтею 41 Конституції України, а також статтею 16 КПК України передбачені права, які регулюють право власності та захист права власності державою, у статті 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності включає в себе права володіння, користування та розпорядження власником своїм майном. Під володінням розуміється юридична можливість особи впливу на річ, фактичне панування особи над річчю. Користування полягає у наявності у особи можливості видобувати споживчі властивості речі. Право розпорядження полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями частини першої статті 174 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 є власником майна, на яке накладено арешт, а саме: транспортного засобу автомобілем марки «Фольксваген» модель «Пассат В6», д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова № НОМЕР_2 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Згідно наданих для дослідження в судовому засіданні відомостей та даних, ОСОБА_4 не має процесуального статусу у даному кримінальному провадженні як підозрюваного.

Відповідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності включає в себе права володіння, користування та розпорядження власником своїм майном. Під володінням розуміється юридична можливість особи впливу на річ, фактичне панування особи над річчю. Користування полягає у наявності у особи можливості видобувати споживчі властивості речі. Право розпорядження полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

Доказів, які б на теперішній час свідчили про потреби досудового розслідування на такий ступінь втручання у право власності ОСОБА_4 слідчому судді не представлено, а накладений арешт, з урахуванням тривалого часу проведення досудового розслідування (більше ніж пять місяців), відсутності відомостей про пред`явлення будь-кому підозри, перебування транспортного засобу на стоянці, свідчать про порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження ОСОБА_4 у праві його власності та завдань кримінального провадження, розслідування якого триває значний час.

Слідчий в поданій заяві на адресу суду зазначив, що жодних нових експертних досліджень стосовно вказаного в клопотанні майна не призначено в межах даного кримінального провадження, підтверджень про необхідність проведення слідчих або процесуальних дій в частині, що стосуються вказаного майна слідчим не надано.

Саме по собі внесення відомостей до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, яка за своїм змістом є лише попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення, не є беззаперечною підставою для втручання у такі права фізичної особи, які на цій стадії кримінального провадження позбавлять її фактично права власності на майно та обмежують право користування майном, що є порушенням положень ст. ст. 16, 17 КПК України.

Органом досудового розслідування не було надано достатніх та належних доказів для безспірного висновку про наявність підстав, які б виправдали тривале тримання належного ОСОБА_4 майна під арештом, що прямо не узгоджується із положеннями ст. 28 КПК України та призводить до порушення принципу правової визначеності, у зв`язку з чим суттєво впливає на права власника щодо користування своїм майном.

Зважаючи на доводи, викладені у клопотанні, керуючись принципами диспозитивності та змагальності сторін, слідчий суддя приходить до висновку, що в застосуванні такого засобу забезпечення кримінального провадження як арешт майна в частині заборони користування даним майном його власником та законним володільцем відпала потреба.

Враховуючи те, що накладення арешту на майно перешкоджає законному праву ОСОБА_4 користуватися своїм майном, а також те, що, стороною обвинувачення не надано доказів, які б вказували на необхідність застосування такого виду арешту автомобіля, крім того зважаючи на доводи заявника слідчий суддя приходить до висновку, що в подальшому застосуванні такого виду арешту на майно відпала потреба, а тому подане заявником клопотання про часткове скасування арешту з майна підлягає задоволенню частково, оскільки існують всі передбачені Законом підстави для такого скасування арешту з майна в частині заборони користування даним майном його власником та законним володільцем.

Разом з тим, на теперішній час досудове розслідування не завершено, автомобіль є речовим доказом у кримінальному провадженні, з метою запобігання можливості відчуження вказаного транспортного засобу, його знищення чи переховування, потреба в арешті в частині розпорядження автомобіля не відпала, до його подальшого скасування у встановленому законом порядку, тому клопотання не може бути задоволене в повному обсязі, лише в частині скасуванні заборони користування таким майном.

Зважаючи на доводи, викладені у клопотанні, керуючись принципами диспозитивності та змагальності сторін, слідчий суддя приходить до висновку, що необхідність арешту майна, в даному випадку автомобіля у вигляді заборони його користуванням, не є необхідним для даного кримінального провадження.

При цьому, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що питання повернення арештованого майна після скасування накладеного на нього арешту врегульовано нормами Кримінального процесуального кодексу України (зокрема, пунктом 4 частини першої статті 169) та не потребує ухвалення слідчим суддею будь-яких рішень з цього приводу, таке у відповідності до положень КПК України підлягає негайному поверненню власнику.

Та з урахуванням вище викладеного слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 170 174, ч. 2 ст. 376 КПК України, слідчий судя:

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання адвоката ОСОБА_3 , представника власника майна, ОСОБА_4 , про часткове скасування арешту на майно задовольнити частково.

Скасувати частково арешт майна, в частині заборони користування майном, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.04.2019 року, а саме на: автомобіль марки «Фольксваген» модель «Пассат В6», д.н.з. Словацької реєстрації НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова № НОМЕР_2 , який зберігається на штраф майданчику Ужгородського ВП ГУНП, за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 10 «а», та свідоцтво про реєстрацію ТЗ.

В задоволенні решти вимог клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1