Постанова
іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 369/2236/17
провадження № 51-3577км19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 ,
представника цивільного відповідача ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0005122, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дешки Козелецького району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 січня 2019 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286КК та виправдано у зв`язку із недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_6 , ТОВ «Українська компанія «Династія» про стягнення майнової та моральної шкоди залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з висунутим обвинуваченням, 13 грудня 2016 року приблизно о 17:05 ОСОБА_6 , керуючи автобусом марки «СПВ 17 Рута ЗНГ», державний номерний знак НОМЕР_1 , поблизу будинку № 77/2 на вул. Київській в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області та виконуючи маневр повороту ліворуч, на порушення п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, пунктів 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України (далі ПДР)проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожньої обстановки, а також стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини іздійснив наїзд на ОСОБА_9 , яка рухалася узбіччям та в результаті цього отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Порушення водієм ОСОБА_6 вказаних вимог ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками у виді заподіяння

ОСОБА_9 зазначених ушкоджень.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги аргументує тим, що місцевий суд не надав оцінки показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які бачили момент наїзду транспортного засобу на потерпілу, та показанням потерпілої ОСОБА_9 . Дані протоколу слідчого експерименту, який відповідає вимогам ст. 240 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), місцевий суд не оцінив у взаємозв`язку з іншими доказами. Прокурор вказаний вирок оскаржив до апеляційного суду з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та ініціював, у тому числі, повторний допит свідків і потерпілої, проте суд апеляційної інстанції без наведення відповідних мотивів відмовив у такому допиті, чим порушив засади змагальності, безпосередності дослідження доказів та позбавив права довести подію кримінального правопорушення. Крім того, всупереч вимогам ст. 419 КПК апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, своєї позиції не обґрунтував, мотивів, з яких виходив постановляючи ухвалу, і положень закону, якими керувався, не вказав, що призвело до постановлення незаконного рішення.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні висловив доводи на підтримання касаційної скарги, просив її задовольнити.
Виправданий ОСОБА_6 та представник цивільного відповідача ОСОБА_7 висловили міркування про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення.
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, виправданого та представника цивільного відповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
У п. 1 ч. 1 і ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Доводи касаційної скарги прокурора про допущені судом апеляційної інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів вважає слушними.
Згідно зі ст. 370 і ч. 2 ст. 418 КПК судове рішення суду апеляційної інстанції повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Також зміст ухвали суду апеляційної інстанції повинен відповідати вимогам ст. 419 КПК.
Поряд з цим, як зазначено у ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку відповідності оскаржуваного вироку нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Крім того, у ч. 3 ст. 404 КПК встановлений обов`язок суду апеляційної інстанції повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, якщо про це надійшло клопотання учасників судового провадження. Цією ж нормою передбачена можливість апеляційного суду дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Виходячи з положень указаних статей закону, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, дати вичерпну відповідь на вказані у ній доводи щодо оцінки покладених в основу вироку доказів з точки зору їх належності, допустимості й достовірності, а також зазначити мотиви ухваленого рішення.
При розгляді цього кримінального провадження наведених вище вимог закону апеляційним судом не дотримано.
На вирок місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 скасувати, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Апелянт вказував, що судом надано перевагу одним доказам та залишено поза увагою без наведення мотивів інші фактичні дані, отримані у передбаченому законом порядку.
Переглядаючи вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції обмежився перерахуванням доказів, на які є посилання у вироку, та викладенням їх короткого змісту, проте не проаналізував їх у контексті доводів, викладених в апеляційній скарзі. Загальним формулюванням щодо правильності висновків суду першої інстанції визнав обґрунтованим виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК, погодившись з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду кримінального провадження не було встановлено в діях ОСОБА_6 порушення правил дорожнього руху, яке перебуває у причинному зв`язку з тілесними ушкодженнями, отриманими потерпілою.
Однак, пославшись на ті ж самі докази, які зазначено у вироку, апеляційний суд не провів належного аналізу обставин кримінального провадження, не надав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, не звернув уваги, що прийняття одних і відхилення інших доказів повинно бути мотивовано.
Так, апеляційний суд без належного обґрунтування погодився з рішенням суду першої інстанції, не надав правової оцінки показанням: потерпілої ОСОБА_9 про наїзд на неї маршрутки; свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 .
Натомість судом зроблено висновок про відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів, що потерпіла впала від зіткнення із транспортним засобом, а потерпіла та свідки не бачили моменту наїзду маршрутного автобуса на ОСОБА_9 .
Крім того, апеляційним судом залишено поза увагою доводи прокурора про те, що всупереч вимогам п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК суд першої інстанції без наведення відповідних мотивів відкинув доказ сторони обвинувачення протокол проведення слідчого експерименту від 25 лютого 2017 року, не зазначивши невідповідність яких саме умов обстановки та обставин події призвела чи могла призвести до неправильних результатів слідчого експерименту.
Отже, апеляційний суд зазначені в апеляційній скарзі доводи прокурора належно не перевірив, не надав відповіді на них і, залишаючи скаргу без задоволення, не вказав підстав, із яких її визнано необґрунтованою, не зазначивши в ухвалі докладних мотивів прийнятого рішення.
Наведене є істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке перешкодило апеляційному суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
З урахуванням зазначеного ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст. 419 КПК з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового апеляційного розгляду необхідно врахувати наведене у цій постанові, перевірити як належить доводи апеляційної скарги, ретельно дослідити обставини, на які посилається прокурор у апеляційній скарзі, як на ті, що, на його думку, призвели до ухвалення необґрунтованого вироку та, залежно від установленого, постановити законне й обґрунтоване рішення з викладенням у ньому ґрунтовних мотивів його прийняття.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3