КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/2418/2019 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15,
ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 190 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні начальника першого відділу військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_6 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 04 липня 2019 року у кримінальному провадженні №0000079 щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою підготовчого судового засідання Вишгородського районного суду Київської області від 04 липня 2019 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000079 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 190 КК та ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 190 КК повернуто прокурору.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що згідно змісту обвинувального акту, фактичні обставини кримінального провадження, які прокурор вважає встановленими відносно ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 190 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.368, ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369, ч.2 ст.190 КК України, викладені поверхово, не конкретно, формулювання обвинувачення в цілому є неконкретним і не містить обставин, що підлягають доказуванню відповідно до статті 91 КПК України, взагалі не визначено даних про подію правопорушення, зокрема час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, суд першої інстанції зазначає, що в обвинувальному акті нечітко викладені фактичні обставини кримінального правопорушення та взагалі не зазначено мотивів вчинення кримінального правопорушення, що є обов`язковою обставиною, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, а відсутність в обвинувальному акті викладу фактичних обставин кримінального правопорушення щодо кожного обвинуваченого та формулювання обвинувачення унеможливлює якісний і повний її захист.
Суд першої інстанції вказує на те, що обвинувачення стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч.5 ст.27, ч.3 ст.368, ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369, ч.2 ст.190 КК України не викладено за кожним кримінальним правопорушенням окремо, з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а зазначений одним текстом, без їх кваліфікації за КК України окремо.
Суд зазначає, що формулювання обвинувачення фактично зведено до посилання на правову кваліфікацію кримінального правопорушення без зазначення доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, фактів, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо, що не дає змоги суду зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичним формулюванням.
Такі суперечності, на думку суду, позбавляють суд можливості роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суть обвинувачення у відповідності до вимог ст. 348 КПК України.

Суд стверджує, що відсутність належного викладення формулювання конкретного обвинувачення в обвинувальному акті, може істотно вплинути на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд та порушення права на захист обвинуваченого. Недотримання вимог закону при складанні обвинувального акту порушує засади кримінального провадження, зокрема принципу верховенства права та законності, які застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; а також виключає можливість визначення судом меж пред`явленого обвинувачення та роз`яснення обвинуваченим суті обвинувачення до початку дослідження доказів у судовому засіданні.
На переконання суду першої інстанції, такий виклад фактичних обставин справи унеможливить зміну обвинувачення у суді, оскільки зміна обвинувачення в суді допускається як винятковий випадок за наявності підстав, передбачених ст. 338 КПК України, яка передбачає виключно зміну правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення, але не стосується викладу фактичних обставин кримінального правопорушення. Крім того, суд зазначає, що зміна обвинувачення в суді - це право прокурора, яким він в процесі розгляду справи може і не скористатись.

Також суд першої інстанції зазначає, що як вбачається з усного клопотання прокурора та долучених копій ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 30.08.2018 року та клопотання експерта про надання необхідних додаткових матеріалів для проведення експертизи, досудове розслідування вказаного кримінального провадження відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проведено не в повному обсязі.

Відтак, на переконання суду, наведені істотні порушення вимог КПК України свідчать про невідповідність направленого обвинувального акту вимогам кримінально-процесуального закону та унеможливлюють призначення судового розгляду.

На вказану ухвалу суду першої інстанції прокурор у кримінальному провадженні начальник першого відділу військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в яких просить скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 04.07.2019 про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000079 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. З ст. 369, ч. 2 ст. 190 КК України, а також ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. З ст. 368, 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. З ст. 369, ч. 2 ст. 190 КК України прокурору та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
За доводами прокурора, ухвала суду першої інстанції є незаконною та невмотивованою та такою, що не ґрунтується на нормах КПК України, а також такою, що не відповідає фактичним обставинам, винесена з порушенням норм процесуального права.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що в рамках вказаного кримінального провадження прокурор, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми, чітко дотримуючись вимог ст. 291 КПК України, склав обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .. Наведені у вказаному обвинувальному акті фактичні дані, починаючи з третього по двадцятий аркуш, в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, яке інкримінуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
На переконання прокурора, з огляду на це, конкретність викладення фактичних обставин у даному провадженні, а отже, і формулювання обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не викликає сумнівів.
Апелянт зазначає, що на дванадцятому аркуші вказаного обвинувального акту, зазначена правова кваліфікація кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 із посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. На п`ятнадцятому аркуші вказаного обвинувального акту, зазначена правова кваліфікація кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 із посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а відтак, на думку прокурора, твердження суду першої інстанції щодо не конкретного формулювання обвинувачення, а також відсутності формулювання обвинувачення щодо кожного обвинуваченого не відповідає дійсності.

Прокурор зазначає, що норми ст. 291 КПК України взагалі не вимагають викладення фактичних обставин кримінального правопорушення щодо кожного обвинуваченого окремо та формулювання обвинувачення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність за кожним кримінальним правопорушенням окремо. Такий підхід, на думку апелянта, у вказаному кримінальному провадженні призведе до неприпустимого опису злочинів та дублювання одних і тих же обставин.

Разом з цим, апелянт вказує на те, що у вказаному обвинувальному акті окремо містяться відомості щодо правової кваліфікації кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і починаючи з дванадцятого по чотирнадцятий аркуш містяться відомості щодо формулювання обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень із зазначення даних про подію правопорушення, зокрема час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, а також із зазначення форми вини, мотивів і мети його вчинення. Далі починаючи з п`ятнадцятого по сімнадцятий аркуш містяться відомості щодо формулювання обвинувачення ОСОБА_8 у вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень із зазначення даних про подію правопорушення, зокрема час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, а також форми вини, мотивів і мети його вчинення. У кожному із формулювань обвинувачення йде конкретне посилання на обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно вимог КПК України.
Окрім того, прокурор зазначає, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 26.04.2002 №5, зокрема п. 99 давання й одержання хабара тісно пов`язані умислами осіб, які вчиняють ці злочини. Якщо особа, вручаючи службовій особі незаконну винагороду, з тих чи інших причин не усвідомлює, що дає хабар (наприклад, у зв`язку з обманом чи зловживанням довірою), вона не може нести відповідальність за давання, а службова особа за одержання хабара. Дії останньої за наявності до того підстав можуть кваліфікуватись як зловживання владою чи службовим становищем, обман покупців або замовників, шахрайство тощо. Дії службової особи, яка, одержуючи гроші чи матеріальні цінності начебто для передачі іншій службовій особі як хабар, мала намір не передавати їх, а привласнити, належить кваліфікувати не за ст. 368 КК України, а за відповідними частинами ст.ст. 190 і 364 КК України як шахрайство та зловживання владою чи службовим становищем, а за наявності до того підстав і за відповідними частинами статей 27 і 15 та 369 КК України як підбурювання до замаху на давання хабара. Особа, яка в такому випадку передала гроші чи цінності, вважаючи, що вона дає хабар, несе відповідальність за замах на давання останнього.
Таким чином, на думку апелянта, зазначати у формулюванні обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 окремо обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 та 369 КК України не має підстав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з доповненнями та просив її задовольнити, пояснення представника потерпілого, яка повністю підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, думку захисника та обвинувачених, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, посилаючись за законність та обґрунтованість постановленого судом першої інстанції судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами ч. 3 ст. 314 КПК України, суд має право із стадії підготовчого судового засідання повернути обвинувальний акт прокурору в тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду.
Відповідно до вимог ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким закінчується досудове розслідування.
Імперативно встановлені вимоги до відомостей, які обвинувальний акт повинен містити, передбачені п.п. 1-9 ч. 2 ст. 291 цього Кодексу, а саме:
1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;
2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);
3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);
4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора;
5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;
6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання;
7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;
7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;
8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування);
9) дату та місце його складення та затвердження.
Аналіз наведених норм кримінального процесуального закону дає підстави стверджувати, що на стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції повернення обвинувального акта прокурору допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим вимог ч.2 ст.291 КПК України.
При цьому, в обвинувальному акті викладаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, проте, відносно формулювання обвинувачення немає будь яких застережень чи вимог.
Оскільки відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті викладаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, то відповідно, формулювання обвинувачення викладається у такому виді, як це вважає необхідним прокурор. Спосіб же викладення формулювання обвинувачення може бути предметом оцінки суду лише під час судового розгляду кримінального провадження, який відповідно, до вимог ст. 337 КПК України проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Як убачається з обвинувального акта відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в ньому зазначені всі відомості, про які йдеться в ч. 2 ст. 291 КПК України, тобто цей процесуальний документ за формою та змістом повністю відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що, суд першої інстанції своє рішення про повернення обвинувального акту прокурору обґрунтував тим, що обвинувальний акт не містить у собі належним чином сформульованих фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки вони викладені не конкретно і не містять обставин, що підлягають доказуванню, більш того, такі фактичні обставини не викладені щодо кожного обвинуваченого.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком, вважаючи рішення про повернення обвинувального акту прокурору в цій частині передчасним, адже, наведені у вказаному обвинувальному акті фактичні обставини, починаючи з третього по дванадцятий аркуш, в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, яке інкримінуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, на що вірно вказує в апеляційній скарзі прокурор.
При цьому, нормами КПК України не передбачено вимоги щодо викладенні фактичних обстави кримінального правопорушення щодо кожного з обвинувачених, а тому колегія суддів не може погодитись і з даними висновками суду.
Окрім того, повертаючи обвинувальний акт прокурору у зв`язку з невідповідністю вимогам КПК України, суд першої інстанції дійшов до висновку, що висунуте обвинувачення є неконкретним, а фактично зведено до посилання на правову кваліфікацію кримінального правопорушення без зазначення доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, фактів, які впливають на ступінь його тяжкості, окрім того, кожне діяння, інкриміноване обвинуваченим не отримало окремої правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Посилання суду на неконкретність висунутого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення через відсутність конкретизації його діянь, не може бути безумовною підставою для повернення обвинувального акту прокурору, оскільки цим самим суд на стадії підготовчого судового засідання фактично вдався до оцінки висунутого обвинувачення, що має здійснюватися під час судового розгляду кримінального провадження.
А що стосується посилань суду на те, що кожне діяння, інкриміноване обвинуваченим не отримало окремої правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, то ця обставина також не є підставою для повернення обвинувального акта прокурору, адже, вимоги щодо зазначення окремої правової кваліфікації кримінального правопорушення за кожне кримінальне правопорушення не містить ст. 291 КПК України, більш того, зі змісту обвинувального акта вбачається, що з дванадцятого по чотирнадцятий аркуш містяться відомості щодо формулювання обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а з п`ятнадцятого по сімнадцятий аркуш містяться відомості щодо формулювання обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. При цьому, сукупний виклад формулювання обвинувачення та кваліфікації дій обвинувачених за ч.4 ст. 27, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 369, ч.2 ст. 190 КК України не суперечить вимогам закону.
Що ж стосується вказівки суду в оскаржуваній ухвалі про неповноту проведеного досудового розслідування, то зазначена обставина не є підставою для повернення обвинувального акта, адже, ніяким чином не відноситься до вимог ст. 291 КПК України, якій має відповідати обвинувальний акт, більш того, на думку колегії суддів, надавши оцінку щодо неповноти проведеного досудового розслідування, суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень при проведенні підготовчого судового засідання.
Таким чином, повертаючи даний обвинувальний акт прокурору суд першої інстанції допустив порушення вимог п.3 ч.3 ст. 314 та п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Відповідно до вимог ч.1 ст.412 КПК України, зазначені вище порушення КПК України є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та, відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.
Ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 04 липня 2019 року про повернення обвинувального акта прокурору у кримінальному провадженні №0000079 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 190 КК та ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 190 КК не може визнаватись законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні начальника першого відділу військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 04 липня 2019 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000079 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 190 КК та ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 190 КК повернуто прокурору скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4