УХВАЛА
15 січня 2019 року місто Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Діброва Леніна Бородняського
району Київської області, громадянина України,
зареєстрованого та проживаючого за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,

В апеляційній скарзі прокурор просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_5 покарання у виді одного місяця арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один місяць. На підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_5 від призначеного основного покарання.
Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 09 листопада 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді двох років обмеження волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік та його звільнено від призначеного основного покарання на підставі п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Стягнено з ПРаТ «СК «Уніка» на користь потерпілої ОСОБА_8 2456 грн. грн. 32 коп. матеріальної шкоди.

Стягнено з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_8 30000 грн. 00 коп. моральної шкоди.
Стягнено з ПРаТ «СК «Уніка» на користь потерпілого ОСОБА_9 96565 грн. 62 коп. матеріальної шкоди.

Стягнено з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_9 30000 грн. 00 коп. моральної шкоди.

В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального правопорушення, вважає, що вирок суду є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Прокурор звертає увагу на те, що судом першої інстанції призначено ОСОБА_5 основне покарання у виді обмеження волі, проте відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується зокрема до осіб з інвалідністю першої і другої групи.
Апелянт зазначає, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 є інвалідом ІІ групи, що відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України, унеможливлює призначення йому покарання у виді обмеження волі.
На думку апелянта, суд першої інстанції застосував закон, який не підлягав застосуванню, а тому вирок суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині шляхом пом`якшення ОСОБА_5 покарання та призначення йому покарання у виді арешту, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого.

Судом першої інстанції встановлено, що07 жовтня 2016 року приблизно в 16 год.15 хв. ОСОБА_5 , керуючи автомобілем«Мерседес», номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Малиновського в м. Бучі Київської області, яка є другорядною дорогою на перехресті з вул. Тургенєва, в порушення п.п. 2.1р. 33 Правил дорожнього руху України «Дати дорогу» та п. 16.11 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Део», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався на даному перехресті по вул. Тургенєва в напрямку а/д Київ Ковель, яка є головною, не надавши йому переваги в русі.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) ОСОБА_9 внаслідок удару об частини салону вказаного автомобіля отримав тілесні ушкодження, які відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, тобто таких, що викликають тривалий розлад здоров`я на строк більше 21-го дня.
Також, в результаті даної ДТП пасажир автомобіля «Део», номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_8 внаслідок удару об частини салону вказаного автомобіля отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, тобто таких, що викликають тривалий розлад здоров`я на строк більше 21-го дня та у вигляді забійної рани підборіддя, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що викликають короткочасний (понад 6, але менше 21 дня) розлад здоров`я.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу, обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 не заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст. 370 К1ІК України, судове рішення повинне бути законним, обгрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначаючи ОСОБА_5 основне покарання у виді двох років обмеження волі, не в повній мірі дотримався вимог закону.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Посилаючись на вказану норму закону, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше не судимий, за міцел проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, є інвалідом II групи, одружений, має на утриманні малолітню дитину та матір похилого віку, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
На підставі цього, суд зробив висновок про призначення ОСОБА_5 основного покарання у виді обмеження волі. З таким висновком не погоджується колегія суддів.
Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Відповідно до ч. З ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та осіб з інвалідністю І та II групи.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 на час ухвалення вироку був інвалідом II групи, що посвідчується копією пенсійного посвідчення (т. 1 а.с. 117).
Колегія суддів вважає слушними доводи прокурора про те, що оскільки відбування покарання у виді обмеження волі пов`язане з обов`язковим залученням засудженого до праці, закон обмежує можливість його застосування, встановлюючи, що воно не може бути призначене особам з інвалідністю.
Проте відповідно до вироку, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_5 основне покарання у виді обмеження волі, чим, на думку колегії суддів, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції, відповідно до положень ст. 413 КГІК України, підлягає зміні шляхом пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 .
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 на час ухвалення вироку судом першої інстанції був інвалідом II групи, а тому колегія суддів приходить до висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді арешту строком на один місяць.
На думку колегії суддів, саме такий вид та розмір покарання є справедливим та достатнім, а тому відповідатиме меті покарання та загальним засадам його призначення.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду першої інстанції в частині застосування до ОСОБА_5 амністії ніким оскаржується, відтак висновок суду про звільнення обвинуваченого від призначеного основного покарання судом апеляційної інстанції не переглядається.
Керуючись, ст. ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Ірпінського міського суду Київської області від 09 листопада 2018 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаного винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, змінити в частині призначеного основного покарання з обмеження волі на арешт строком на один місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
На підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_5 від призначеного основного покарання.
В решіт вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3