Постанова
Іменем України
12 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 675/866/17
провадження № 51-5327км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 31 жовтня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 січня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000047, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зубарі Ізяславського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15,

ч. 1 ст. 115 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні закінченого замаху на вбивство ОСОБА_8 (ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК).
За вищевказаним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він

22 лютого 2017 року близько 19:00 у будинку офіцерських сімей

АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, взяв зі столу у вітальній кімнаті кухонного ножа та кинув його

в ОСОБА_8 , спричинивши останньому тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя потерпілого в момент заподіяння,

у виді проникаючого поранення грудної клітки з пошкодженням перикарду.

Апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про зміну вищезазначених судових рішень, просить перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 121 КК на ст. 128 КК та призначити відповідне покарання. Як зазначає захисник, у ОСОБА_7 не було умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, його злочинні дії свідчать про необережність у формі злочинної недбалості. Вказує, що ОСОБА_7 не мав навиків метання ножа, який випадково опинився у засудженого в руках, а кинув він його у потерпілого

не прицільно з відстані декількох метрів, вважаючи, що останній лежить на ліжку, після чого вжив невідкладних заходів для надання допомоги ОСОБА_8 .

Це, на думку захисника, підтверджується і висновком експертизи та показаннями експерта, згідно з якими сильний кидок ножа був не потрібен для того,

щоб пробити грудну клітку худорлявого за стратурою потерпілого, а також показаннями свідка ОСОБА_9 про випадковість ситуації. Скаржник вважає, що зазначених обставин не врахували суди та дійшли помилкового висновку

про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор вважав, що касаційну скаргу засудженого слід задовольнити частково, скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, оскільки ухвала цього суду не відповідає вимогам

ст. 419 КПК і в ній необґрунтовано зазначено про розгляд кримінального провадження в порядку ст. 349 КПК.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того

чи іншого доказу.
Висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, місцевий суд дійшов відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду

й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Такі висновки місцевий суд обґрунтував показаннями, наданими в суді обвинуваченим ОСОБА_7 , свідком ОСОБА_9 , експертом ОСОБА_10 , даними протоколів слідчих дій, висновком судової експертизи та іншими письмовими доказами.
Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в сукупності достатніми,

суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості

ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину і правильно кваліфікував відповідні дії останнього за ч. 1 ст. 121 КК.
Доводи захисника щодо наявності вини ОСОБА_7 у формі необережності та необхідності кваліфікації його дій за ст. 128 КК є необґрунтованими з огляду на таке.
Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 121 КК, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати,

але свідомо припускати можливість настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого, у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку

між зазначеним діянням та наслідками.
Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (ст. 128 КК) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого ст. 121 КК, за умови, якщо були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 121 КК)

і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст. 128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того,

при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм

та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними

для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.
Зі встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 , обурившись поведінкою ОСОБА_8 , зокрема зауваженнями з боку останнього, взяв зі столу ніж та з достатньою силою кинув у потерпілого, котрий перебував у цій же кімнаті і стояв обличчям до

ОСОБА_7 , влучивши у грудну клітку потерпілого. Дії ОСОБА_7 носили активний та раптовий характер щодо потерпілого.

За даними висновку судово-медичної експертизи, у потерпілого виявлено тілесне ушкодження проникаюче поранення грудної клітки в ділянці VI міжребер`я зліва по середньо-ключичній лінії з пошкодженням перикарду та лівобічним гемопневмотораксом. За своїм характером виявлене ушкодження відноситься до тяжких тілесних ушкоджень і могло утворитися від травмуючої дії гострого колючого предмета, яким міг бути ніж.

Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_7 , умисно кидаючи ніж

в потерпілого, який цього не очікував і не спроможний був захищатися, розраховував на особливу вразливу дію застосованого знаряддя і такі можливі наслідки, як поранення потерпілого, від чого його здоровю буде спричинено шкоду, і хоча не бажав, але свідомо припускав можливість їх настання. При чому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто ОСОБА_7 діяв із невизначеним та непрямим умислом. У такому випадку

є всі підстави констатувати наявність непрямого умислу в діях ОСОБА_7 щодо спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, за якого особа хоча не бажає спричинити шкоди здоров`ю потерпілого, але свідомо припускає можливість спричинення такої шкоди, однак при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкості цієї шкоди. У таких випадках особа має відповідати за той результат своїх дій (завдану шкоду), який фактично було заподіяно, тобто за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ст.121 КК, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками необережного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, в ній викладено доводи, наведені в апеляційних скаргах, щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 121 КК на ст. 128 КК та висновки суду щодо їх необґрунтованості. Посилання в ухвалі суду апеляційної інстанції на те, що розгляд справи місцевим судом проведено в порядку ст. 349 КПК, є технічною помилкою, що не вплинула на остаточні висновки суду.
Покарання ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, воно є справедливим.
На підставі наведеного Суд вважає, що при розгляді цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм процесуального та матеріального закону. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 31 жовтня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 січня 2018 рокущодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню

не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3