Ухвала
Іменем України
16 січня 2019 року

м. Київ
провадження № 51-137 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ялти АР Крим, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна; 2) за вироком Баришівського районного суду Київської області від 28 вересня 2016 року за ч.ч. 1, 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна,
засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці без конфіскації майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироками від 18 липня 2016 року та від 28 вересня 2016 року і остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці без конфіскації майна.
На підставі ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення за період з 19 лютого 2016 року до вступу вироку в законну силу з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 01 лютого 2016 року приблизно о 01.00 год. на вул. Вербицького 36-Б у м. Києві, керуючись раптово виниклим умислом, направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом, умисно, повторно, заволодів автомобілем «DAEWOO NEXIA», чим завдав його власнику ОСОБА_5 матеріальних збитків на суму 99 153 грн.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Прокурор зазначає, що апеляційний суд усупереч вимогам ч. 2 ст. 419 КПК України не навів в ухвалі достатніх мотивів на спростування доводів прокурора щодо безпідставного незастосування до засудженого додаткового покарання у виді конфіскації майна, не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, його суспільну небезпечність, усі дані про особу винного, зокрема, наявність судимостей за аналогічні злочини.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У касаційній скарзі прокурор не оскаржує висновки суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікацію його дій та строк призначеного покарання у виді позбавлення волі.
Прокурор не погоджується з висновком суду про можливість непризначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна.
На думку колегії суддів вищезазначені доводи прокурора є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, покарання винній особі має бути призначено у межах санкції закону, за яким її визнано винною, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу, із врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, призначене покарання має бути необхідним й достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження нових злочинів.
Як вбачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, при призначенні ОСОБА_4 покарання судами дотримано вимоги статей 50, 65 КК України, оскільки враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини справи, дані про особу винного. Зокрема, враховано те, що він раніше судимий, вину визнав, щиро розкаявся, має на утриманні двох малолітніх дітей, обставини, що обтяжують покарання, відсутні. Враховуючи наведене, місцевий суд визнав недоцільним призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке згідно санкції ч. 2 ст. 289 КК України не є обов`язковим.
Суд апеляційної інстанції розглянув у повному обсязі апеляційну скаргу прокурора, в якій останній вказував на необхідність призначення винному додаткового покарання. Апеляційний суд погодився із рішенням місцевого суду, навів в ухвалі обґрунтовані мотиви на спростування доводів прокурора, які є аналогічними доводам, наведеним у його касаційній скарзі.
Статтями 51 та 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочинів, є конфіскація майна.
Відповідно до положень ст. 59 цього Кодексу покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.
Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4 чи 5 ст. 12 КК України якщо його вчинено з корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.
Вирішуючи питання щодо доцільності призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.
З долучений до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що судами наявність у ОСОБА_4 корисливого мотиву при незаконному заволодінні транспортним засобом не встановлено. Тому застосування у даному випадку додаткової міри покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді конфіскації майна, яке передбачено санкцією цієї статті як альтернативне, є недоцільним, про що вказав апеляційний суд у своїй ухвалі.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6