УХВАЛА
іменем україни

7 травня 2019 року
м. Київ

справа № 758/10301/18
провадження № 51-2147ск19

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0002379, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Херсона, жителя

АДРЕСА_1 ,

та
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
уродженця м. Херсона, жителя

АДРЕСА_1 ,

засуджених за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі КК).
Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини
За вироком Подільського районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року, залишеним без змін апеляційним судом,ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кожного було засуджено за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на них виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Судом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винуватими у закінченому замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднаному з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого,вчиненому за викладених у вироку обставин.
Як установив суд, 15 червня 2018 року о 13:30 Лисенко С. В. та Матковський В. В. прибули на вул. Григорія Сковороди, 6 у м. Києві, де зустрілися з ОСОБА_6 нібито з наміром придбати автомобіль «БМВ», оголошення про продаж якого знайшли у мережі Інтернет. Надалі о 18:00 під час перебування в салоні вказаного автомобіля ОСОБА_4 , діючи за попередньою домовленістю з ОСОБА_5 з метою психологічного тиску на ОСОБА_6 , здійснив постріл зі стартового пістолета «EKOLMAJOR». Після цього засуджені завдали потерпілому ударів руками по тулубу, обличчю та плечам, заподіявши останньому легких тілесних ушкоджень у вигляді численних саден. Тоді ж ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заволоділи ключами від автомобіля та свідоцтвом про його реєстрацію. Однак довести злочин до кінця засуджені не змогли, оскільки були затримані працівниками поліції, яких викликали сторонні особи.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засуджених та правильності кваліфікації дій за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 289 КК, просить скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, згаданий суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 положень ст. 75 цього Кодексу, що потягло за собою м`якість заходу примусу. Оскільки апеляційний суд не усунув допущених порушень і не навів в ухвалі докладних мотивів залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення, прокурор вважає ухвалу такою, що не відповідає ст. 419 КПК.

Мотиви Суду
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається з копії вироку, призначаючи зазначеним особам покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винних та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Відповідно до наданої копії оспорюваної ухвали апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якості покарання, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, з яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення.
Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що вимог ст. 65 КК дотримано, разом зі ступенем тяжкості вчиненого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 діяння враховано особи винних, які позитивно характеризуються та вперше вчинили злочин, до адміністративної відповідальності не притягалися, ОСОБА_4 має на утриманні малолітню дитину, а ОСОБА_5 вагітну дружину. Крім того, суд урахував визнання засудженими своєї провини та щире каяття, що є пом`якшуючою обставиною, й відсутність обставин протилежного змісту. Також суд узяв до уваги відсутність претензій з боку потерпілого та часткове відшкодування йому завданого збитку. Водночас суд зважив на позицію прокурора та потерпілого, які просили обрати засудженим захід примусу із застосуванням ст. 75 КК. З огляду на все це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 інституту умовного звільнення.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженим покарання із застосуванням ст. 75 вказаного Кодексу явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, не вбачається.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.
У скарзі прокурора не міститься переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.

З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2019 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3