ІМЕНЕМ УКРАЇНИ УХВАЛА КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
18 січня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
При секретареві ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 ,, потерпілої ОСОБА_6 , її представника адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ,
ОСОБА_11 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Гаркушинці Миргородського району Полтавської області, українець, громадянин України, із середньою спеціальною освітою, не одружений, на утриманні має неповнолітню дитину, не працює, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
засуджений за ч.1 ст. 286 КПК України до обмеження волі строком на один рік з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на три роки.
За вироком також присуджено стягнути з ОСОБА_8 процесуальні витрати за проведення експертизи на користь держави та вирішено долю речових доказів.
Розглянувши апеляційну скаргу та матеріали кримінального провадження, судова колегія, -
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_8 засуджений за те, що приблизно о 1815 годині 15 вересня 2017 року, керуючи технічно справним автомобілем «Рено Кенгу» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по сухому чистому асфальтобетонному дорожньому покриттю крайньої лівої смуги проїжджої частини вул. М. Грінченка у міст Києві зі сторони вул. Боженка, не вибрав безпечну швидкість руху з урахуванням дорожньої обстановки, перевищив максимально дозволену швидкість руху, будучи неуважним, неправильно зреагував на зміну дорожньої обстановки, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_6 , від чого остання здійснила наїзд в задню частину автомобіля д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_13 , внаслідок чого ОСОБА_6 отримала середньої тяжкості тілесні
Не погоджуючись з вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року захисник - адвокат ОСОБА_10 , в інтересах ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій не ставить під сумнів правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, як вони описані у вироку та юридичну кваліфікацію скоєного його підзахисним за ч.1 ст. 286 КК України, але, водночас зазначає, що суд першої інстанції при ухвалені вироку щодо ОСОБА_8 не врахував характер, ступінь суспільної небезпеки та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України віднесено до злочинів невеликої тяжкості. Крім того, не взято до уваги, що злочин ОСОБА_8 вчинено з необережності, а не в наслідок умислу. Також судом належним чином не проаналізовані дані про особу ОСОБА_8 , який до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, позитивно характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, працює. На думку апелянта, суд не взяв також до уваги позицію потерпілої, яка просила не позбавляти обвинуваченого волі та застосувати до нього положення ст. ст. 75 і 76 КК України.
На цих підставах апелянт просить вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 286 КК України змінити та пом`якшити покарання ОСОБА_8 до одного року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням строком на один рік.
Заслухавши доповідь судді, виступи захисника адвоката ОСОБА_9 на підтримку оводів апеляційної скарги, потерпілої ОСОБА_6 , її представника адвоката ОСОБА_7 , та прокурора проти їх задоволення, провівши судові дебати, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, а також додатково наданим потерпілою письмовим запереченням на апеляційну скаргу, судова колегія визнає наступне.
Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_8 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України були отримані в порядку застосування положень ч.3 ст. 349 КПК України, порушень процедури застосування цієї процесуальної норми не виявлено і ніхто на такі порушення не скаржився, а тому, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів зі згаданими висновками погоджується, не досліджуючи та не оцінюючи їх.
Що ж стосується виду, міри основного та додаткового покарання, визначених судом винуватцю, справедливість яких оскаржено апелянтом, як і можливості застосування до ОСОБА_8 звільнення від відбування основного покарання з випробуванням, що пропонується стороною захисту, то при вирішенні цих питань суд першої інстанції, і це прямо вказано у вироку, врахував відсутність обставин, які обтяжували б покарання, наявність обставини, що його пом`якшує щире каяття, характер і ступінь суспільної небезпечності та тяжкості вчиненого,тяжкість спричинених потерпілій наслідків, а також і те, що протягом тривалого часу ОСОБА_8 не проявив ні бажання, ні готовності відшкодувати завдану потерпілій матеріальну та моральну шкоду.
Взяв суд до уваги відомості, які характеризують особу обвинуваченого, а саме його притягнення до відповідальності вперше, позитивні характеристики, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, не перебування на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів, а також відсутність у нього офіційного місця роботи.
На цих підставах суд прийшов до висновку про необхідність призначення покарання в межах санкції ч.1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі, до того ж, визначивши мінімальний строк цього покарання.
Із врахуванням тяжкості порушення правил дорожнього руху, допущеного ОСОБА_8 , суд прийшов до переконання про призначення йому також і додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, на максимальний строк, передбачений санкцією ч.1 ст. 286 КК України.
Таким чином, суд практично в повному обсязі врахував при вирішенні вказаних питань саме ті обставини, які покладені в основу апеляційних вимог.
Суд правильно не врахував нібито, зі слів апелянта в апеляційній скарзі, висловлену потерпілою позицію про призначення ОСОБА_8 покарання не пов`язаного з позбавленням його волі та застосування до нього положень ст. ст. 75 і 76 КК України, бо, як видно з журналу судового засідання (т. 2, а. с. 56), потерпіла в судових дебатах підтримала думку свого представника, який просив призначити обвинуваченому максимальне за розміром основне та додаткове покарання в межах санкції ч.1 ст. 286 КК України.
До того ж, в письмових запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла просила залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення, посилаючись, зокрема, на те, що ОСОБА_8 жодного разу не вибачився перед нею, жодним чином не брав участі у лікуванні, не працює, отже призначення йому більш м`якого покарання у виді штрафу неможливе.
В силу викладеного вище, а також маючи на увазі, що будь-яких інших підстав для можливого пом`якшення ОСОБА_8 основного та додаткового покарання та звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням в порядку ст. ст. 75 і 76 КК України в апеляційній скарзі не наведено, посилання захисника на вчинення не умисного, а необережного кримінального правопорушення фактично безпредметні, бо диспозиція ч.1 ст. 286 КК України якраз і передбачає кримінальну відповідальність за вчинення цього кримінального правопорушення з необережності; з тих же причин безпредметне посилання на те, що вчинене кримінальне правопорушення, за законом, є злочином невеликої тяжкості, бо суд обрав винуватцю покарання в межах санкції правової норми, за якою його засуджено; посилання на не перебування обвинуваченого на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів враховане судом при вирішенні питання щодо міри та виду покарання, а до того ж, з апеляційної скарги не вбачається, в якій мірі та з яких причин ці обставини взагалі можуть свідчити про необхідність пом`якшення покарання і звільнення від його відбування в порядку ст. ст. 75 та 76 КК України, судова колегія визнає, що ОСОБА_8 призначено в цілому справедливе основне та додаткове покарання, як за видом так і за розміром, яке конкретним обставинам кримінального провадження, тяжкості наслідків, що настали, відомостям про особу винуватця відповідає, а призначаючи його суд вимог ст. ст. 50,Ж 65, 66, 67 КК України дотримався в повному обсязі.
Отже, апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
Не знаходячи інших приводів та підстав для зміни чи скасування вироку, визнаючи його законним, обгрунтованим, вмотивованим та справедливим, колегія суддів, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, -
п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_10 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року відносно ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня її проголошення.

Судді: