Провадження №1-кп/523/599/19
УХВАЛА
про повернення обвинувального акту прокурору

07 травня 2019 року

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт і додані до нього документи у кримінальному провадженні №0003437, внесеному до ЄРДР 20.07.2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Червоноград Львівської області, українця за національністю, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працевлаштованого, не має місця реєстрації та постійного проживання на території України, тимчасово мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не маючого судимості,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
22.10.2018 року на адресу Суворовського районного суду м.Одеси з Одеської місцевої прокуратури №4 надійшли зазначений обвинувальний акт і додані до нього документи у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 , які ухвалою судді від 24.10.2018 року призначені для розгляду в підготовчому судовому засіданні із одночасним призначенням обвинуваченому захисника.

З`ясувавши під час підготовчого судового засідання позицію прокурора ОСОБА_3 щодо можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту та заслухавши з цього ж питання думку захисника ОСОБА_4 і обвинуваченого ОСОБА_5 , дослідивши надані на розгляд суду відповідні процесуальні документи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Згідно зі ст.2 зазначеного Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.

В силу ч.ч.1, 2 ст.9 вказаного Кодексу, суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інша службова особа органів державної влади під час кримінального провадження зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положення ст.ст.91, 92 наведеного Кодексу встановлюють, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

З огляду на ст.291 означеного Кодексу, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення.

Зі змісту ч.1 ст.337 КПК України слідує, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за приписами п.13 ч.1 ст.3 цього Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_5 , ані старшим слідчим СВ Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , ані прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладене у розглядуваному акті формулювання обвинувачення є неконкретним, суперечить завданням і засадам кримінального процесуального закону та уявляється незрозумілим навіть суду, що у свою чергу позбавляє суд у разі відання обвинуваченого до суду можливості роз`яснити останньому суть обвинувачення, адже означений акт не містить, зокрема визначених законом обов`язкових відомостей про об`єктивну та суб`єктивну сторони інкримінованого вказаному обвинуваченому протиправного діяння за певними кваліфікуючими ознаками (форми вини, мотивів вчинення інкримінованого діяння).

Суд зауважує на тому, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст.ст.9, 91, 92, 291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.

До того ж, диспозиція викладеного в акті інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 злочину за ч.1 ст.309 КК України містить гіпотезу норми права і є бланкетною, тобто має відсильний характер, а тому для з`ясування судом та сприйняття громадськістю наявності ознак протиправності в діях вказаного обвинуваченого, викладене у розглядуваному обвинувальному акті формулювання обвинувачення має містити посилання на конкретні положення нормативно-правових актів України у сфері обігу наркотичних засобів чи психотропних речовин, за якими під час досудового розслідування мала встановлюватися саме незаконність інкримінованих обвинуваченому дій (зокрема, Закони України «Про наркотичні засобі, психотропні речовини і прекурсори», «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними»).

Разом із тим, при оцінці відповідності розглядуваного обвинувального акту вимогам закону, суд окремо звертає увагу на те, що означений акт не містить визначених Законом України «Про Національну поліцію» передумов, які були підставою зупинки вказаного обвинуваченого ОСОБА_5 з метою перевірки його документів та передували подальшому виявленню у нього особливо небезпечної психотропної речовини, у незаконному придбанні й зберіганні якої, без мети збуту, обвинувачується останній.

Так, за ст.ст.31, 32 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський має право застосовувати превентивний захід, зокрема такий як перевірка документів особи, лише у визначених законом випадках: якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи; якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю; якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений, або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином неможливо; якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події; якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об`єктом вчинення правопорушення.
Статтею 34 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейський для здійснення поверхневої перевірки особи може зупиняти осіб та/або оглядати їх лише у випадку існування достатніх підстав вважати, що особа має при собі річ, обіг якої заборонено чи обмежено або яка становить загрозу життю чи здоров`ю такої особи або інших осіб.
Втім, наведені вимоги закону не відносять відсутність у обвинуваченого ОСОБА_5 документів, що посвідчують його особу, до обставин, які надають поліцейським право на проведення поверхневої перевірки особи, а зміст розглядуваного обвинувального акту не містить існування у поліцейських інших достатніх підстав вважати, що у вказаного обвинуваченого мала бути при собі річ, обіг якої заборонено чи обмежено або яка становить загрозу життю чи здоров`ю останнього або сторонніх осіб.
Крім того, зазначений обвинувальний акт містить відомості про вилучення у обвинуваченого ОСОБА_5 психотропної речовини в ході проведеного працівниками Національної поліції України огляду місця події, що у контексті практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Бендерський проти України» від 15.11.2007 року, «Олександр Мельник проти України» від 28.03.2006 року, «Волохи проти України» від 02.11.2006 року, «Хаас проти Швейцарії» від 20.01.2011 року) й за сукупністю наведеного вище уявляє втручання працівників поліції у право обвинуваченого на повагу до приватного життя за ст.8 Європейської Конвенції з прав людини.

Слід наголосити на тому, що на відміну від норм ст.ст.208, 223, 236, 238 КПК України, за якими допускається можливість проведення огляду чи обшуку особи, положення ст.237 КПК України, якою регламентується проведення слідчим чи прокурором огляду місця події, що передбачає огляд лише місцевості, приміщення, речей чи документів з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини кримінального правопорушення, але не містять приписів щодо можливості огляду чи обшуку особи під час проведення огляду місця події.

Змістовний аналіз викладеного у розглядуваному обвинувальному акті обвинувачення та сукупність наведених вище обставин, поза розумним сумнівом свідчать про невідповідність зазначеного акту відносно ОСОБА_5 завданням та засадам кримінального провадження, про їх суперечність практиці Європейського суду з прав людини, яка за приписами ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, підлягає обов`язковому застосуванню у кримінальному провадженні.

Згідно зі ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, а принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Втім, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) неодноразово зазначав, що поняття «приватне життя» широке і не має вичерпного значення, воно включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи, а верховенство права передбачає, що втручання органів виконавчої влади в права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватись судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження (рішення «Хаас проти Швейцарії» від 20.01.2011 року, «Волохи проти України» від 02.11.2006 року).
Суд неодноразово зазначав, що аби не суперечити статті 8 Конвенції, втручання має здійснюватися «згідно із законом», мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві для досягнення цієї мети (рішення «Шалімов проти України» від 04.03.2010 року, «Кузнецов проти України» від 29.04.2003 року), а у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, Суд визначив, що вислів «згідно із законом» не лише вимагає дотримання національного права, а й стосується якості цього права, вимагаючи щоб воно не суперечило принципу верховенства права.

До того ж, у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року, Суд визначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі.

Надання у кримінальній справі повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

За правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 року та є обов`язковою для застосування усіма суб`єктами владних повноважень і судами, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Отже, оскільки викладене у означеному обвинувальному акті формулювання обвинувачення, з огляду на його невідповідність вимогам ст.ст.2, 291 КПК України, у зв`язку з не визначенням органом досудового розслідування у розглядуваному акті обов`язкових за ст.ст.9, 91-92 вказаного Кодексу об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 протиправного діяння за певними кваліфікуючими ознаками, їх належного обґрунтування, а також певних застосованих працівниками поліції заходів та вчинених із сумнівним дотриманням встановленого законом порядку слідчих і процесуальних дій, у контексті неодноразово застосованої Європейським Судом з прав людини концепції «плодів отруєного дерева» (зокрема, рішення від 20.04.2015 року у справі «Яременко проти України»), - неможливо визнати таким, що має бути висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом, то слід визнати неможливість призначення такого обвинувального акту в цьому кримінальному провадженні до судового розгляду.

Аналогічну позицію визначив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року №8, за якою суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом.

Наведені вище обставини невідповідності обвинувального акту від 19.10.2018 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 вимогам закону, у контексті приписів ст.ст.2-3, 7-9, 91-92 ч.2 ст.291 КПК України, визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи законності та верховенства права, що за своєю сукупністю унеможливлює призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні, а відтак, незважаючи на позицію сторін, єдиним можливим й законним судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення протягом розумного строку виявлених судом недоліків.

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 26, 91-92, 291, 314, 369-372 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Обвинувальний акт й додатки до нього у кримінальному провадженні №0003437, внесеному до ЄРДР 20.07.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, - повернути прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення в розумні строки виявлених судом порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.

Копії ухвали направити для виконання прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, а також надати для відома іншим заінтересованим особам.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

Суддя: ОСОБА_1