УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2019 року

м. Київ
провадження № 51-3008ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2013 року в межах кримінального провадження № 0000001 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Яготина Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК.
Суть питання
За вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2013 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. За цим же вироком ОСОБА_4 визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за пунктами 6, 12 ч. 2, ст. 115 КК і виправдано у зв`язку з не доведенням факту, що ці кримінальні правопорушення вчиненні за його участю.
За вказаним вироком також засуджено ОСОБА_5 , законність і обґрунтованість судових рішень щодо якого в цій касаційній скарзі не оскаржуються.
Апеляційний суд Київської області 02 липня 2013 року скасував вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 й ухвалив новий, яким визнав винним ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 187 КК на строк 9 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК на строк 12 років із конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
У решті вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який на той час діяв як суд касаційної інстанції, ухвалою від 26 грудня 2013 року, залишив вирок апеляційного суду без змін, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_4 та прокурора без задоволення.
Не погоджуючись із вироком апеляційного суду, засуджений ОСОБА_4 неодноразово звертався до Верховного Суду з касаційними скаргами, за наслідками розгляду яких касаційний суд постановив такі рішення:
1) ухвалою від 06 лютого 2018 року Верховний Суд відмовив у задоволені клопотання ОСОБА_4 про поновлення йому строку на касаційне оскарження вироку Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2013 року і повернув його касаційну скаргу з усіма доданими до неї матеріалами. На обґрунтування свого рішення Верховний Суд зазначив, що посилання засудженого ОСОБА_4 як на причину пропуску ним строку на касаційне оскарження на положення ст. 461 КПК не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки положення цієї норми регламентують строки звернення особи із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (глава 34 КПК провадження за нововиявленими або виключними обставинами), тоді як порядок і строки касаційного оскарження визначаються положенням ст. 426 КПК (глава 32 КПК провадження в суді касаційної інстанції);
2) ухвалою від 20 лютого 2018 року Верховний Суд залишив касаційну скаргу ОСОБА_4 без руху через її невідповідність вимогам ст. 427 КПК і надав строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. При цьому Верховний Суд зазначив, що ОСОБА_4 всупереч положенням КПК, порушуючи питання про касаційне оскарження вироку апеляційного суду, звернувся зі скаргою, яка за змістом є касаційною, але називається апеляційною, та яку адресував не Верховному Суду, а Апеляційному суду Київської області, тому з його скарги неможливо було зробити висновок, яку саме скаргу мав намір подати ОСОБА_4 апеляційну чи касаційну;
3) ухвалою від 29 травня 2018 року Верховний Суд повернув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 разом з усіма доданими до неї матеріалами, оскільки засуджений у наданий йому касаційним судом п`ятнадцятиденний строк не усунув недоліків своєї скарги, а нової касаційної скарги до суду касаційної інстанції не надіслав;
4) ухвалою від 11 липня 2018 року Верховний Суд відмовив у задоволені клопотання ОСОБА_4 про поновлення йому строку на касаційне оскарження вироку Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2013 року і повернув його касаційну скаргу з усіма доданими до неї матеріалами. Обґрунтовуючи прийняте рішення Верховний Суд зазначив, що посилання засудженого ОСОБА_4 , як на причину пропуску ним строку на касаційне оскарження, на положення ст. 461 КПК не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки положення цієї норми закону регламентують строки звернення особи із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (глава 34 КПК), тоді як порядок і строки касаційного оскарження визначаються положенням ст. 426 КПК (глава 32 КПК).
5) ухвалою від 17 вересня 2018 року Верховний Суд повернув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 разом з усіма доданими до неї матеріалами, оскільки засуджений подав її після закінчення строку на касаційне оскарження і не порушив питання про поновлення йому цього строку.
6) ухвалою від 09 листопада 2018 року Верховний Суд повернув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 разом з усіма доданими до неї матеріалами, оскільки засуджений подав її після закінчення строку на касаційне оскарження і не порушив питання про поновлення йому цього строку.
7) ухвалою від 03 грудня 2018 року Верховний Суд відмовив у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_4 про поновлення йому строку на касаційне оскарження і повернув його касаційну скаргу разом з усіма доданими до неї матеріалами.
В черговий раз засуджений ОСОБА_4 поза межами строку на касаційне оскарження звернувся з касаційною скаргою, в якій просить змінити вирок апеляційного суду, виправдати його за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК та призначити за ч. 3 ст. 187 КК, а також призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Крім того до поданої касаційної скарги засуджений ОСОБА_4 долучив клопотання, в якому порушує питання про поновлення йому строку на звернення до Верховного Суду.
Обґрунтовуючи свою вимогу, засуджений ОСОБА_4 наводить ті ж самі доводи необхідності поновлення йому строку на касаційне оскарження, що й при попередньому його зверненні з касаційною скаргою. А саме засуджений посилається на положення ч. 4 ст. 428 КПК, згідно з яким суд касаційної інстанції не вправі відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 цієї статті, якщо оскаржується судове рішення, яким відповідно до положень ст. 437 цього Кодексу суд апеляційної інстанції погіршив становище підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого, а також посилається на положення ч. 4 ст. 461 КПК, згідно з яким за наявності обставин, що підтверджують невинуватість засудженого або вчинення ним менш тяжкого кримінального правопорушення, перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами строками не обмежено.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 426 КПК касаційну скаргу на судові рішення може бути подано протягом трьох місяців із дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Правило дотримання тримісячного строку має на меті гарантувати правову визначеність і забезпечити, щоб кримінальні провадження розглядалися впродовж розумного часу, не змушуючи органи влади та інших зацікавлених осіб, зокрема потерпілих, перебувати у стані невизначеності. Воно надає особі, яка має право на касаційне оскарження, достатній строк для роздумів стосовно того, чи подавати касаційну скаргу, визначитися з своїми аргументи та їх обґрунтуванням.
При цьому, правило початку перебігу строку на касаційне оскарження, визначене ст. 426 КПК, є загальним для всіх учасників кримінального провадження за винятком засудженого, який перебуває під вартою.
Порядок обчислення процесуальних строків визначено ст. 115 КПК. За ч. 4 вказаної норми процесуального закону при обчисленні строків місяцями строк закінчується у відповідне число останнього місяця. Якщо закінчення строку, який обчислюється місяцями, припадає на той місяць, який не має відповідного числа, то строк закінчується в останній день цього місяця.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_4 було ухвалено 02 липня 2013 року і вручено йому (згідно з інформацією, наявною в матеріалах провадження за скаргою) 13 серпня 2013 року, а тому останнім днем подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції для засудженого ОСОБА_4 було 14 листопада 2013 року.
Однак укотре засуджений ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до суду касаційної інстанції, після закінчення визначеного ч. 2 ст. 426 КПК строку на касаційне оскарження.
Частиною 1 ст. 117 КПК встановлено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлено за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.
Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Зокрема, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.
У поданому клопотанні засуджений не навів жодних об`єктивних доводів на обґрунтування поважності пропуску ним строку на касаційне оскарження постановленого щодо нього вироку апеляційного суду.
Посилання ОСОБА_4 як на підставу необхідності поновлення йому строку на касаційне оскарження на положення ч. 4 ст. 461 КПК, є необґрунтованими, оскільки положення ст. 461 КПК регламентують строки звернення особи із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (глава 34 КПК провадження за нововиявленими або виключними обставинами), тоді як порядок і строки касаційного оскарження визначаються положенням ст. 426 КПК (глава 32 КПК провадження в суді касаційної інстанції).
Крім того, вказівка засудженого на те, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції не вправі відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 цієї статті, якщо оскаржується судове рішення, яким згідно з положеннями ст. 437 цього Кодексу суд апеляційної інстанції погіршив становище підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого, є безпідставною, оскільки Верховний Суд не постановляв рішення про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 . Цей суд при неодноразових зверненнях засудженого керувався положеннями п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК та постановляв рішення про повернення касаційної скарги засудженого.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 вкотре не навів переконливих доводів щодо наявності поважних причин пропуску ним строку на касаційне оскарження, а тому заявлене ним клопотання не підлягає задоволенню.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК касаційна скарга повертається, якщо її подано після закінчення строку касаційного оскарження, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд касаційної інстанції за заявою такої особи не знайшов підстав для його поновлення.
Враховуючи викладене, Верховний Суд, керуючись п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК, вважає за необхідне повернути касаційну скаргу, оскільки ОСОБА_4 подав її після закінчення строку касаційного оскарження, а з його клопотання не вбачається підстав для його поновлення.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про поновлення йому строку на касаційне оскарження вироку Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2013 року.
Повернути касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 з усіма доданими до неї матеріалами.
Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3