Провадження № 1-кс/520/8250/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2018 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , його представника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000674 від 14.09.2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В провадження слідчого судді Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання сторони обвинувачення про арешт майна.
Так, згідно поданого клопотання, слідчим управлінням ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000674 від 14.09.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України.

Досудове розслідування проводиться за фактом втручання в роботу електронно-обчислювальних машин, що призводить до витоку, втрати, підробки та блокування інформації, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

12.12.2018 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси, проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в якій фактично проживає ОСОБА_4 , в ході якого виявлено та вилучено зазначене у клопотанні майно.

З метою забезпечення збереження речових доказів в рамках даного кримінального провадження, оскільки вилучені речі визнані речовими доказами в рамках кримінального провадження, сторона обвинувачення звертається з клопотанням про арешт майна.

Слідчий в судовому засіданні подане клопотання про арешт майна підтримав у повному обсязі.

Представник власника майна в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, вказавши, що накладення арешту майна призведе до позбавлення можливості ОСОБА_4 утримувати себе, оскільки надання послуг в сфері комп`ютерної діяльності є єдиним джерелом доходу останнього. Також зазначив, що він знаходився під час проведення обшуку, ОСОБА_4 добровільно видав всі комп`ютери та телефони, надав всі необхідні пояснення. ОСОБА_4 працює програмістом, будь-яких незаконних дій не вчиняє. Крім того, ОСОБА_4 не являється підозрюваним в рамках кримінального провадження.

Власник майна в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, вказавши, що під час проведення обшуку в повній мірі сприяв працівникам правоохоронного органу, нічого не приховував та все добровільно надавав, ніяких кримінально-протиправних дій він не вчиняє, займається законною діяльністю, особи, вказані в клопотанні йому не відомі.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, враховуючи думку учасників судового засідання, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з КонституцієюУкраїни та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавстваУкраїни і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальнадекларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «ОСОБА_9 проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправних шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів клопотання, постановою про визнання речових доказів від 13.12.2018 року, вилучені в ході проведення 12.12.2018 року речі та документи, визнані речовими доказами в рамках кримінального провадження № 0000674 від 14.09.2018 року. Разом з тим, слідчий суддя зазначає, що у вказаній постанові відсутні будь-які обґрунтування відповідності вилученого майна критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, у зв`язку з існуванням яких, сторона обвинувачення прийшла до переконання про необхідність визнання вилученого майна речовими доказами в рамках кримінального провадження.

Слідчий суддя зазначає, що сам по собі факт визнання вилученого майна речовими доказами в рамках кримінального провадження, без належного обґрунтування прийняття такого рішення, не може бути безумовною підставою для подальшого обґрунтування слідчим суддею рішення про арешт майна з посиланням на необхідність забезпеченням збереження речових доказів.

Крім того, слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна враховує розумність та співрозмірність арешту майна, а також наслідки арешту майна, зокрема ту обставину, що ОСОБА_4 статусу підозрюваного в рамках кримінального провадження не має, останній працює в сфері комп`ютерної діяльності, а саме в сфері програмування та реклами. Накладення ж арешту майна призведе до позбавлення можливості останнього фактично утримувати себе.

За таких обставин, враховуючи, що до клопотання не було долучено безумовних доказів, які б свідчили про наявність правових підстав вважати, що вилучені речі та документи являються речовими доказами в рамках кримінального провадження, враховуючи, що клопотання сторони обвинувачення не містить будь-яких інших підстав для накладення арешту майна, беручи до уваги розумність, співрозмірність та наслідки арешту майна, слідчий суддя приходить до переконання, що стороною обвинувачення не доведено необхідність в арешті майна, а тому, слідчий суддя приходить до переконання, що подане клопотання задоволенню не підлягає.

Таким чином, керуючись ст. ст. 170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000674 від 14.09.2018 року відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до апеляційного суду Одеської області.

Cлідчий суддя ОСОБА_1