У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000011 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.01.2017 року, за апеляційними скаргами прокурора Миколаївської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.09.2018р. відносно ОСОБА_6 .

Обвинувачений: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Миколаєва, проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.121, ч.3 ст.355 КК України.
Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_8

обвинувачений: ОСОБА_6

захисник: ОСОБА_9 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі, за ч.3 ст.355 КК України покарання у виді 5 років позбавлення років. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі. Під час апеляційного розгляду повторно дослідити матеріали, що характеризують особу обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду і направити справу на новий розгляд в суд першої інстанції. Окрім того, просить дослідити письмові докази по справі.
Потерпілий ОСОБА_7 просить скасувати вирок і ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.09.2018р. ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.121, ч.3 ст. 355 КК України та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років;
- за ч. 3 ст. 355 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
Постановлено рахувати строк покарання ОСОБА_6 з часу приведення вироку до виконання. Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 02.01.2017 року по 04.01.2017 р. із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави в особі Миколаївської лікарні швидкої медичної допомоги, щодо відшкодування витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_7 в сумі 4 635 гривень 31 копійок та на користь потерпілого ОСОБА_7 завдану злочином, матеріальну шкоду у сумі 504 гривні 54 копійок, залишок по втраченій заробітній платі у розмірі 1674 гривні 40 копійок, та моральну шкоду у сумі 16000 гривень.
Окрім того, вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апелянтів.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, зазначає, що суд першої інстанції врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, не надав їх належної оцінки, що потягло за собою безпідставне призначення покарання у мінімальному розмірі санкцій, передбачених ч.1 ст.121 та ч.3 ст.355 КК України.

Вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання судом першої інстанції не враховано повною мірою дані про особу обвинуваченого.

Зазначає, що безпідставним є посилання суду на його позитивну характеристику, оскільки вона носить формальний характер та жодним чином не зменшує суспільну небезпечність як його самого, так і злочину, який він вчинив.

Звертає увагу, що судом не враховано ті обставини, що злочин було скоєно ОСОБА_6 щодо особи, яка знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, фізично не була спроможна чинити опір.

Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги думку потерпілого, який вважав, що ОСОБА_6 заслуговує покарання в максимальному розмірі, передбаченому санкціями інкримінованих останньому кримінальних правопорушень.

Окрім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_6 не визнав свою вину та не розкаявся у вчиненому злочині, не висловив жодного каяття й співчуття, а лише намагався уникнути відповідальності.

Твердить, що обставини вчинення ОСОБА_6 вказаного злочину, його поведінка, свідчать про те, що обвинувачений, який навмисно, цілеспрямовано із значною силою наніс потерпілому ОСОБА_7 взутою ногою в життєво-важливий орган живіт, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя, є аморальною та жорстокою людиною.

Вказує, що ОСОБА_6 після вчинення злочину не вжив жодних заходів для допомоги потерпілому.

Вважає покарання, призначене обвинуваченому явно несправедливим через м`якість. Вказує, що призначення обвинуваченому остаточного покарання за ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, за правилом поглинення менш суворого покарання більш суворим, не відповідає особі обвинуваченого, не сприятиме його виправленню, може створити у обвинуваченого та інших осіб, схильних до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Обвинувачений в апеляційній скарзі зазначає про те, що судово-медична експертиза та допит свідків були проведені до внесення відомостей до ЄРДР. Вважає, такі докази очевидно недопустимими.

Вказує про те, що судовий розгляд був проведений неповно.

Зазначає, що він не міг нанести потерпілому удар правою рукою в область голови, оскільки в результаті нанесеної йому потерпілим травми не міг зжати праву руку в кулак.

Вказує, що відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_7 було нанесено удар в нижню частину живота близько 17-00 години 01.01.2017 року. Тоді як відповідно до виписки з медичної картки ОСОБА_7 поступив до ЛШМД 01.01.2017р. о 23 годині в нетверезому стані.

На думку апелянта, вказана обставина викликає сумнів в тому, що травма у потерпілого виникла від нанесеного ним удару. Вказує, що слідством не було встановлено, де перебував потерпілий протягом часу з 17-00 до 23-00 годин.

Твердить, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання його захисника про проведення комісійної судово-медичної експертизи.

Окрім того, вважає, що судом першої інстанції йому було призначено покарання яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення.

Зазначає, що він має постійне місце проживання, працює водієм, одружений, має на утриманні неповнолітніх дітей, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, шкоду спричинену злочином частково відшкодував.

Наголошує на тому, що для його виправлення достатньо призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Потерпілий ОСОБА_7 в апеляційній скарзі зазначає, що обвинувачений матеріальну та моральну шкоду йому повністю відшкодував.

Зазначив, що претензій до нього не має.

Вважає, що виправлення ОСОБА_6 можливе без позбавлення волі.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

01.01.2017 року близько 17 годин 00 хвилин обвинувачений ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Hyndai Getz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що перебував у нього на праві користування, з метою надання послуг з перевезень пасажирів, приїхав до магазину «24 години», що розташований в м. Миколаєві по вул. Декабристів,16, де став очікувати пасажирів.

В цей час, до нього підійшов потерпілий ОСОБА_7 , який знаходився в стані алкогольного сп`яніння, та звернувся з проханням перевезти в мікрорайон Кульбакіно, Корабельного району, м. Миколаєва. Обвинувачений погодився, повідомивши потерпілого, що така послуга за перевезення пасажирів у святкові та вихідні дні коштує в подвійному тарифі, назвавши її розмір - 200 гривень. Потерпілий, погодившись сплатити названу обвинуваченим суму, сів в салон згаданого автомобілю на переднє пасажирське сидіння. Приїхавши до названого потерпілим пункту призначення, ОСОБА_6 зупинив автомобіль на проїзній частині вул. Знаменська в м.Миколаєві біля зупинки громадського транспорту «УГМК», де ОСОБА_7 повідомив останнього, що в нього не має грошей оплатити за отриману послугу та запропонував в якості запоруки розрахунку передати йому в тимчасове користування мобільний телефон «Fly Q6», а потім відмовився передавати і названий мобільний телефон, так як не зміг його знайти у кишенях свого одягу.

На що ОСОБА_6 , із застосуванням фізичної сили витяг ОСОБА_7 із салону автомобіля, та з метою примушення його до виконання цивільно- правових зобов`язань по сплаті за послуги з перевезення, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я, навмисно наніс потерпілому один удар рукою в область голови, від якого останній нахилився вперед, та відразу, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, навмисно наніс ОСОБА_7 один удар ногою в нижню частину живота, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді тупої травми живота та внутрішньочеревного розриву січового міхура, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпечності для життя, чим спричинив тяжкі наслідки.

Від отриманого удару потерпілий впав на землю. Тоді ОСОБА_6 , знайшов в куртці останнього належний потерпілому мобільний телефон «Fly Q6», вартістю 2236 гривень, та, повідомивши, що поверне його після сплати боргу за послуги з перевезення, забрав собі. Після чого на названому автомобілі обвинувачений покинув місце вчинення кримінальних правопорушень.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого залишити без задоволення; пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обвинуваченим ОСОБА_6 в апеляційній скарзі оспорюється доведеність його винуватості у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 121, ч.3 ст.355 КК України.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 121, ч.3 ст.355 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та всебічно перевіреними в судовому засіданні доказами.

В суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_6 не визнав свою вину у вчиненні вказаних злочинів. Пояснив, що в 2017 році працював водієм таксі в ФОП « ОСОБА_10 », надаючи послуги з перевезення пасажирів. Зазначив, що 01.01.2017 року близько 17 годин він чекав пасажирів біля магазину «24 години», що розташований в м. Миколаєві по вул. Декабристів. В цей час до нього підійшов раніше йому незнайомий ОСОБА_7 , який знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння, та попросив відвести на вул. Знаменську в мікрорайон Кульбакіно, Корабельного району, м. Миколаєва. Він погодився, повідомивши потерпілого, що така послуга буде йому коштувати 200 гривень. Приїхавши до названого місця, потерпілий повідомив йому, що грошей він у себе не знайшов, та запропонував взяти в якості запоруки розрахунку за перевезення мобільний телефон, пообіцявши, що в подальшому поверне за нього йому гроші. Пояснив, що він погодився з такою пропозицією потерпілого, однак останній у себе в кишенях телефон не знайшов. При цьому ОСОБА_7 вів себе неадекватно, ображав його, розмахував руками, хапаючи належні йому речі, що знаходились в салоні автомобілю, та, наносив йому удари. Зазначив, що він вийшов із автомобілю, витягнув потерпілого за праву руку із салону, та відвів від нього на відстань приблизно 1-1,5 м. Пояснив, що ОСОБА_7 , продовжуючи ображати, знов наніс йому удар рукою в область тулуба. Захищаючись від неправомірних дій потерпілого, він наніс останньому один удар коліном в область грудної клітини. Після чого останній заспокоївся та присів наприсядки. Пояснює, що після цього він підійшов до потерпілого, знайшов у його одязі мобільний телефон, та, забравши собі, поїхав працювати далі, а потерпілий встав і пішов додому. Вказав, що після 06 години наступного дня йому на названий мобільний телефон зателефонувала мати потерпілого, та, спитавши, звідки у нього цей телефон, попросила зустрітися. Пояснив, що цього ж дня біля 11 години в мікрорайоні Кульбакіно він зустрівся з матір`ю потерпілого, та передав останній мобільний телефон, який забрав у ОСОБА_7 , отримавши від неї 400 гривень. Разом з ним на зустріч приїхала його знайомою ОСОБА_11 , якій він розповів про події, що сталися.

Окрім того, обвинувачений наполягав на тому, що не мав умислу спричинити потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. Вважав, що травму живота та розрив січового міхура потерпілий міг отримати в результаті падіння, коли йшов додому, оскільки був в стані сильного алкогольного сп`яніння, або внаслідок інших причин. Зазначив, що єдиний удар в область грудної клітини потерпілого він наніс лише захищаючись від неправомірних дій останнього. При цьому повідомив, що від дії потерпілого ніяких тілесних ушкоджень він не отримав, до медичних закладів та правоохоронних органів не звертався.

Однак, паказання обвинуваченого спростовуються показаннями потерпілого, свідків, які є послідовними та узгоджуються між собою.

Так, потерпілий ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснив, що 01.01.2017 року близько 17 годин він, будучи в стані алкогольного сп`яніння, з метою потрапити додому, перебуваючи у центрі м. Миколаєві, підійшов до таксі, що стояло на вул. Декабристів та звернувшись до водія ( ОСОБА_6 ) попросив відвести його на вул. Знаменську в мікрорайон Кульбакіно, Корабельного району. Пояснив, що ОСОБА_6 погодився, повідомивши про подвійний святковий тариф оплати 200 гривен. Зазначив, що він був впевнений, що у нього є 300 гривен. Вказав, що сів на переднє пасажирське сидіння автомобілю. Коли автомобіль під`їхав до місця призначення він почав шукати у кишенях куртки та штанів гроші, однак не знайшов їх, і запропонував ОСОБА_6 в тимчасове користування свій мобільний телефон в якості запоруки подальшому розрахунку за отриману послугу. На що, ОСОБА_6 погодився. Він почав в кишенях шукати телефон, але також не зміг його знайти. Тоді ОСОБА_6 , вийшов із автомобілю, підійшов до дверей переднього пасажирського сидіння, та, відкривши їх, схопив за куртку, і, витягши його із салону автомобіля, наніс йому один удар рукою в область голови зліва, від якого він нахилився вперед, а потім один удар ногою в нижню частину живота, від якого він упав спиною або боком на землю. Пояснив, що поки він лежав на землі, ОСОБА_6 прощупав його кишені, де знайшов мобільний телефон «Fly Q6», та, забравши його, повідомив, що поверне телефон після того, як він віддасть гроші. Забравши телефон ОСОБА_6 поїхав.

Вказав, що ніяких тілесних ушкоджень обвинуваченому він не наносив, можливо висловлювався на адресу останнього нецензурної лайкою.

Свідок ОСОБА_12 ( мати потерпілого) в суді першої інстанції пояснила, що 01.01.2017 року її син повернувся додому біля 19 години, він знаходився в стані алкогольного сп`яніння, тримаючись за живіт, з закривленим лівим вухом, в брудній куртці, та повідомив, що його побили ногами за те, що він не розрахувався за послуги таксі. Оскільки сину ставало все гірше, біля 21 години вона викликала карету швидкої медичної допомоги. Пояснює, що ОСОБА_7 відвезли до ЛШМД, де прооперували. Починаючи з 4 годин 30 хвилин наступного дня вона неодноразово телефонувала на мобільний телефон ОСОБА_7 , ніхто не відповідав, а біля 08 години їй відповів чоловік, який сказав, що син повинен йому гроші за послуги таксі, і він готовий за 500 гривень повернути телефон.

Показання потерпілого та свідків повністю узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, 02.01.2017 року о 09 годині 00 хвилин ОСОБА_7 повідомив правоохоронні органи про те, що 01.01.2017 року приблизно о 17 годині невідомий йому таксист, перебуваючи біля зупинки громадського транспорту «УГМК» в мікрорайоні Кульбакіно в м. Миколаєві, з метою примусу до виконання цивільно-правових зобов`язань по оплаті за надані послуги з перевезень, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя, заволодів належним йому мобільним телефоном «Fly», вартістю 2236 гривень, чим спричинив тяжкі наслідки, у зв`язку з чим він звернувся до ЛШМД м. Миколаєва ( а.п. 74).

Згідно даних протоколу огляду місця події від 02.01.2017 року та фото таблиці до нього, місцем вчинення злочину є ділянка проїзної частини вул. Знаменській в м. Миколаєві, біля зупинки громадського транспорту «УГМК» (а.п. 75-78).

Дані протоколу огляду предмету від 02.01.2017 року та фото таблиці до нього свідчать про те, що ОСОБА_13 добровільно видала мобільний телефон «Fly» (а.п. 82).

Відповідно до заяви ОСОБА_6 , останній 02.01.2017 року добровільно видав працівникам поліції гроші на загальну суму 400 грн., які він отримав 01.01.2017 року від невідомої йому жінки на вул. Вокзальна за повернення мобільного телефону «Fly» (а. п. 83).

Як видно із виписки з медичної карти стаціонарного хворого №22/9, ОСОБА_7 доставлено до ЛШМД о 23 годині 25 хвилин 01.01.2017 року. При госпіталізації встановлено діагноз: тупа травма живота, після операції: внутрішньочеревний розрив сечового міхура (а.п.101).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №7 від 06.01.2017 року у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді тупої травми живота, внутрішньочеревного розриву січового міхура. Указані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя (а.п. 112-113).

Допитаний в суді першої інстанції експерт ОСОБА_14 , підтвердив свої висновки, та пояснив, що тілесні ушкодження у вигляді тупої травми живота та внутрішньочеревного розриву січового міхура, могли утворитися від дії тупого твердого предмету, в тому числі, взутою ногою, в нижню частину живота (в надлобкову область), в той момент, коли потерпілий знаходився в зігнутому стані, в строк та при обставинах вказаних потерпілим. При цьому зазначив, що при обставинах вказаних обвинуваченим ( від удару коліном в область грудної клітини) встановлені у потерпілого тілесні ушкодження, утворитися не могли. Окрім того, зазначив, що без нанесення травматичного впливу або в результаті падіння потерпілого, розрив січового міхура малоймовірний.

З огляду на наведене, вина ОСОБА_6 у вчиненні злочинів передбачених ч.3 ст.355, ч.1 ст. 121 КК України підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами в їх сукупності. Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень.

Доводи обвинуваченого відносно того, що він не мав змогу нанести потерпілому тілесні ушкодження правою рукою через її вади є необґрунтованими оскільки не підтверджуються матеріалами провадження.

Не є слушними і твердження апелянта відносно того, що судово-медична експертиза була розпочата до внесення відомостей про злочини до ЄРДР.

Відповідно до постанови начальника СВ Корабельного ОП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_15 від 05 січня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000011 призначена судово-медична експертиза ( а. п 111).

Згідно висновку експерта № 7, судово-медична експертиза проведена на підставі вищевказаної постанови від 05 січня 2017 року.

В описовій частині висновку зазначена дата події - 01.01.2017р.

З огляду на наведене, судово-медична експертиза проведена після внесення відомостей про вчинені злочини в ЄРДР.

Як вбачається з журналу судового засідання від 09.06.2017р. суд першої інстанції відповідно до ст.349 КПК України визначив обсяг доказів, що підлягають дослідженню та порядок їх дослідження (а.п.134).

Протоколи допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Отже, твердження апелянта щодо їх недопустимості не є слушними.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 65-66 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів, які є тяжкими, насильницькими, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, обставини, що пом`якшують покарання часткове відшкодування обвинуваченим матеріальної шкоди, завданої злочинними діями, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах санкцій ч.3 ст. 355 та ч.1 ст. 121 КК України.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, судом першої інстанції обґрунтовано призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Цивільний позов щодо стягнення з обвинуваченого матеріальної та моральної шкоди, вирішений судом першої інстанції відповідно до ст. 128 КПК України, ст.ст. 1166, 1206, 1195, 1168 ЦК України та апелянтами не оспорюється.

Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Однак, доводи потерпілого та обвинуваченого щодо наявності підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на думку апеляційного суду, є слушними.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції дійшовши висновку, що виправлення обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства не достатньо дослідив дані про особу ОСОБА_6 .

Так, як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_6 характеризується виключно позитивно за місцем роботи (ФОП ОСОБА_10 ), де працює водієм досить тривалий час - з 2006 року (а.п.130).

Окрім того, як вбачається з характеристики в. о. командира батальйону поліції охорони УПО Миколаївської області на ОСОБА_6 як на колишнього співробітника батальйону міліції охорони УДСО при УМВС України в Миколаївській області, останній характеризується також виключно з позитивного боку, як неконфліктний, дисциплінований працівник ( а.с. 131).

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений раніше не судимий, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки (а.п 122-124).

З розписки потерпілого ОСОБА_7 від 18.12.2018р. вбачається, що він отримав від обвинуваченого ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 28 000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої злочинами. Зазначено, що він не має до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру.

Окрім того, потерпілий ОСОБА_7 також в апеляційній скарзі зазначає, що обвинувачений повністю відшкодував йому моральну та матеріальну шкоду спричинену злочинами. Вказує, що не має до обвинуваченого претензій матеріального характеру та просить призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65, ч. 1 ст. 75 КК України, приймаючи до уваги вищенаведені враховані судом першої інстанції обставини, що впливають на призначення покарання, його посткримінальну поведінку, суспільно корисні зв`язки, зазначені позитивні характеристики, обставини вчинення злочину, думку потерпілого, апеляційний суд вважає можливим виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків з числа передбачених ст.76 КК України, що є видом контролю за поведінкою обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Апеляційну скарги обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити повністю.

Вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2018 року відносно ОСОБА_6 змінити.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 від відбування покарання призначеного йому за ч. 3 ст. 355, ч.1 ст. 121, 70 ч.1 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, звільнити з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків на підставі п.п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В іншій частині даний вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: