ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кс/753/7125/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2018 р. слідчий суддя Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_1 , проаналізувавши провадження за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого «про здійснення, процесуальних, слідчих дій по кримінальному провадженню 120 141 000 2 000 7883»,

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2018 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла вказана скарга ОСОБА_2 , в якій скаржник зазначив вимогу під №1, а саме щодо надання для ознайомлення та фотографування за допомогою цифрового фотоапарату матеріали вказаного кримінального провадження, зокрема «…з підписами посадових та службових осіб, з зазначенням часу, дати проведення процесуальних та слідчих дій, у відповідній хронології. , від 10 грудня 2018 року.».

Дослідивши подану скаргу з доданими до неї матеріалами, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.1) ч.2 ст.304 КПК України скарга повертається, якщо скаргу подала особа, яка не має права подавати скаргу, при цьому, такий перелік осіб імперативно визначено положеннями ст.303 КПК України.

При цьому, в обґрунтуванні скарги ОСОБА_2 посилається на наявність у нього представника, яким була подана відповідна заява до прокуратури міста Києва, проте будь-яких документів щодо ідентифікації вказаної особи та документів на підтвердження повноважень вказаної особи як представника по кримінальному провадженню №0007883 заявником не надано, при цьому, у скарзі міститься єдина вказана вимога щодо надання для ознайомлення та фотографування невизначеній скаржником особі (в тому числі, не визначено кому саме скаржнику, вказаному представнику чи іншій невизначеній особі) матеріалів кримінального провадження з вказаними номером з датою від 10 грудня 2018 року, що ще і унеможливлює його ідентифікацію саме з кримінальним провадженням №0007883 від 13 вересня 2014 року (тобто тим, яке за системними твердженнями самого скаржника в обґрунтуванні заяви датоване саме 13 вереснем 2014 року, а не 10 груднем 2018 року, при цьому, крім вказаного кримінального провадження скаржник посилається на кримінальні провадження 0005921, 0000538, без визначення їх дат (щодо вказаної дати 10 грудня 2018 року невизначеної приналежності) та без зазначення та підтвердження власного статусу по ним).

Крім того, суд вважає, що заявником фактично не враховані і інші норми, передбачені ст.ст.303, 304 КПК України.

Так, статтею 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, проте згідно зі змістом скарги, остання у вищенаведеній вимозі під №1 щодо вказаних підписів звернена щодо невизначених посадових та службових осіб (в тому числі, без визначення і їх відомчої приналежності, підстав та суті їх вказаної диференціації, при цьому, така вимога звернена щодо підписів природа (в тому числі, правова) та зміст, яких не зазначені та не вбачаються з наявних даних), а також вказане посилання на дату відповідного кримінального провадження від 10 грудня 2018 року, унеможливлює його ідентифікацію саме з кримінальним провадженням №0007883 від 13 вересня 2014 року (при цьому, як вже було проаналізовано судом - крім вказаного кримінального провадження скаржник у скарзі посилається на кримінальні провадження 0005921, 0000538, без визначення їх дат - щодо можливої приналежності до них дати - 10 грудня 2018 року, яка зазначена скаржником у вказаній вимозі із невизначеною приналежністю, а отже вказана вимога скарги фактично не сформована, конкретно не викладена (в тому числі, в контексті можливості належної ідентифікації вимог скарги, зокрема з метою співставлення їх з тими діями (бездіяльністю), які підлягають оскарженню в порядку ст.303 КПК України), при цьому, саме в межах вимог скарги має розглядати та вирішувати таку скаргу слідчий суддя, враховуючи зокрема, загальні засади кримінального провадження, а саме - змагальності сторін та диспозитивності, які імперативно закріплені у п.15) та п.19) ч.1 ст.7 КПК України, при цьому, суд вочевидь не має будувати судове рішення на припущеннях щодо дійсного змісту скарги, яка при цьому, має бути розглянута в максимально стислі строки - протягом 72 годин з моменту її надходження, що імперативно встановлено ч.2 ст.306 КПК України (щодо не передбачення Законом і додаткового часу (враховуючи також встановлені діючими поштовими службами строки доставки відповідних повісток), який можливо було б використати на прийняття уточнень вимог скарги в процесі її розгляду, зокрема в контексті дотримання вищенаведеної засади кримінального провадження щодо змагальності сторін - щодо очевидної необхідності у такому випадку (прийняття уточнень вимог скарги в процесі її розгляду) надання суб`єкту оскарження достатнього часу на ознайомлення з такими ймовірними уточненнями, враховуючи також таку засаду кримінального провадження - як рівність перед законом і судом, яка закріплена у п.3) ч.1 ст.7 КПК України).

При цьому, відповідно до п.2) ч.2 ст.304 КПК України скарга повертається якщо скарга не підлягає розгляду в цьому суді.

Крім того, в скарзі не зазначено адреси суб`єкта оскарження (щодо відповідної ідентифікації вищевказаних посадових осіб, які не визначені, в тому числі, як учасники процесу). При цьому, суддею також враховано, що відповідно до ч.3 ст.306 КПК України - розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується, зокрема, щодо необхідності дотримання вказаних засад кримінального провадження - як рівність перед законом і судом, яка закріплена у п.3) ч.1 ст.7 КПК України, а також змагальності сторін та диспозитивності, які імперативно закріплені у п.15) та п.19) ч.1 ст.7 КПК України.

Судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані висновки суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Крім того, судом враховано, що КПК України не передбачає обмежень щодо повторного подання відповідної скарги у випадку її оформлення з дотриманням відповідних норм діючого законодавства.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.303, 304 КПК України,

УХВАЛИВ:

Повернути скаргу ОСОБА_2 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ: