печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року слідчий суддя Печорського районного суду м. Києва ОСОБА_1 з участю секретаря ОСОБА_2 , особи, що звернулася зі скаргою ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого щодо неповернення тимчасово вилученого майна,

В С Т А Н О В И В :

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва зі скаргою в порядку п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на бездіяльність старшого слідчого ГСУ НП України ОСОБА_4 в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000687, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно положень ст. 169 КПК України, посилаючись на наступні факти та обставини.

13.09.2018 р. на підставі ухвали слідчого судді від 23.08.2018 р. за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою : АДРЕСА_1 проведено обшук, в ході якого серед іншого вилучено грошові кошти в сумі 635 доларів США, 100 Євро, 6400 гривень, мобільний телефон Samsung j7 з 1МЕІ НОМЕР_1 та ІМЕІ НОМЕР_2 .

Стверджуючи про те, що вказані грошові кошти та речі утримуються органом досудового розслідування без законних на те підстав, за відсутності рішення суду про їх вилучення та арешт, що порушує право ОСОБА_5 на вільне володіння та користування належним майном, заявник просить зобов`язати орган досудового розслідування повернути тимчасово вилучене майно.

Заслухавши пояснення адвоката ОСОБА_3 в обґрунтування доводів скарги, та заперечення слідчого ОСОБА_4 проти доводів та вимог скарги, вивчивши матеріали судового провадження, приходжу до наступного висновку.

Згідно з п. 18 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді суду першої інстанції належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Судовим розглядом встановлено, що 13.09.2018 р. слідчим СГ ГСУ НП України ОСОБА_6 під час здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000687 від 11.10.2017 на підставі ухвали слідчого судді від 23.08.2018 р. проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою : АДРЕСА_1 . В ході проведення вказаного обшуку серед інших речей та документів, вилучено належні ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 635 доларів США, 100 Євро, 6400 гривень, мобільний телефон Samsung j7 з 1МЕІ НОМЕР_1 та ІМЕІ НОМЕР_2 . Зазначені обставини підтверджуються протоколом обшуку від 13.09.2018.

Як вбачається із змісту ухвали слідчого судді від 23.08.2018 р. дозвіл на відшукання та вилучення грошових коштів та телефонів судом не надавався.

Згідно з ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Сам по собі факт надання дозволу на проведення обшуку з метою виявлення та вилучення певних речей та документів, предметів і грошових коштів ще не вказують на те, що вилучені речі, предмети та документи відповідають критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167, ст. 98 КПК України. Зазначене також обґрунтовується тим, що у випадку вилучення майна, яке, за переконанням органу досудового розслідування, містить відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення чи здобуте злочинним шляхом, тощо, він не пізніше наступного робочого дня зобов`язаний звернутись до слідчого судді з клопотанням в порядку ч. 5 ст. 171 КПК України про його арешт, довівши наявність обставин, визначених ст. 98, ч. 2 ст. 167, ст. 170 КПК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

З доводів скарги слідує, і зазначені обставини слідчим в судовому засіданні не спростовані, що орган досудового розслідування не звертався до слідчого судді з клопотанням в порядку ст. ст. 170-172 КПК України про арешт вилучених під час обшуку грошових коштів та телефонів, індивідуальні та родові ознаки яких перераховані в протоколі обшуку від 13.09.2018.

Відповідно до ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, зокрема, за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу.

Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-11). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року. Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62. від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо па відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series А N 98).

Отже, за відсутності судового рішення про дозвіл на вилучення грошових коштів та телефонів, а також судового рішення про їх арешт в порядку ч. 5 ст. 171 КПК України, вони вважаються тимчасово вилученим майном та підлягають негайному поверненню володільцю, у зв`язку з чим скарга визнається слідчим суддею обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 167-169, 171, 173, 303-309 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В :

Скаргу задовольнити.

Зобов`язати слідчого у кримінальному провадженні № 0000687, внесеному до ЄРДР 11.10.2017 року за ч.3 ст. 303 КК України повернути ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вилучені під час обшуку грошові кошти в сумі 635 доларів США, 100 Євро, 6400 гривень, мобільний телефон Samsung j7 з 1МЕІ НОМЕР_1 та ІМЕІ НОМЕР_2 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1