В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ "21" грудня 2018 р.

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6
представника потерпілої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, з неповною середньою освітою, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за аресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_9 , маючи на меті злочинний умисел на незаконне заволодіння автомобілем марки «Daewoo» моделі «Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , синього кольору, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 , 08.11.2012 року у невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи по вул. Раїси Окіпної, 10 в м. Києві, уклав з останньою договір оренди вищевказаного автомобіля, та отримав автомобіль, свідоцтво про його реєстрацію та ключ від нього.

Після чого, реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_9 , з метою приховування своїх злочинних дій, почав користуватися вказаним автомобілем, сплачуючи за нього протягом декількох тижнів орендну плату відповідно до укладеного договору.

В подальшому, 11.02.2013 ОСОБА_9 , з метою власної наживи та незаконного збагачення, через всесвітню мережу Інтернет знайшов оголошення та в телефонній розмові домовився з невстановленою досудовим розслідуванням особою, про продаж їй вищевказаного автомобіля.

Після чого, ОСОБА_9 , 11.02.2013 у невстановлений досудовим розслідуванням час, направився на вищевказаному автомобілі за обумовленою в телефонній розмові адресою: АДРЕСА_2 , де незаконно продав невстановленій досудовим розслідуванням особі належний ОСОБА_6 , автомобіль марки «Daewoo» моделі «Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , синього кольору, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , передавши останній свідоцтво про його реєстрацію та ключ від нього.

Після чого ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, завдавши своїми діями потерпілій ОСОБА_6 , матеріальної шкоди на суму 60 000 гривень.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою винуватість у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та дав показання, зі змісту яких слідує, що він не заперечує обставин за яких йому інкримінується вчинення злочину.
Так, ОСОБА_9 показав, що 08.11.2012 року по вул. Раїси Окіпної, 10 в м. Києві, уклав зі ОСОБА_6 договір оренди автомобіля марки «Daewoo» моделі «Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , синього кольору, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , що належить останній, та отримав від її чоловіка автомобіль, свідоцтво про його реєстрацію та ключ від даного транспортного засобу.

Після укладення договору оренди автомобіля декілька разів оплатив щотижневу орендну плату та в подальшому припинив сплачувати орендну плату, став уникати зустрічі з орендодавцем.

У зв`язку з виниклими фінансовими потребами та з метою забезпечення побутових потреб своїх та дружини, він вирішив продати вказаний автомобіль, та з метою реалізації орендованого автомобіля, через всесвітню мережу Інтернет знайшов оголошення з приводу продажу для розборки вказаного автомобіля, та в телефонній розмові домовився з незнайомою особою, про продаж їй вищевказаного автомобіля.

Після чого, 11.02.2013 направився на вищевказаному автомобілі за обумовленою в телефонній розмові адресою: м. Київ, вул. Заболотного, 132, де передав раніше невідомій особі належний ОСОБА_6 , автомобіль марки «Daewoo» моделі «Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , синього кольору, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про його реєстрацію та ключ від автомобіля, за що отримав 1000 доларів США.

Після цього звернувся до ОСОБА_6 та повідомив, що належний їй автомобіль відібрали невідомі йому особи під погрозою застосування пістолета.

У той же час ОСОБА_9 до правоохоронних органів не звертався з приводу заволодіння орендованого автомобіля.

Вважає, що в його діях відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України, та у даному випадку наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.
Незважаючи на заперечення обвинуваченим ОСОБА_9 своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, винуватість останнього у незаконному заволодінні транспортним засобом, що завдало значної матеріальної шкоди потерпілому, підтверджується сукупністю, досліджених судом, наступних доказів.
Показаннями потерпілої ОСОБА_6 , згідно з яких, 08.11.2012 року по вул. Раїси Окіпної, 10 в м. Києві, остання уклала договір оренди автомобіля марки «Daewoo» моделі «Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , синього кольору, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , а її чоловік ОСОБА_10 , передав автомобіль, свідоцтво про його реєстрацію та ключ від даного транспортного засобу ОСОБА_9 . Після укладення договору оренди автомобіля ОСОБА_9 декілька разів оплатив щотижневу орендну плату та в подальшому припинив сплачувати орендну плату, став уникати зустрічі з орендодавцем.

У лютому 2013 року ОСОБА_9 повідомив що орендований автомобіль відібрали невідомі йому особи під погрозою застосування пістолета.

Аналогічними за змістом показаннями свідка ОСОБА_10 , згідно з яких, 08.11.2012 року по вул. Раїси Окіпної, 10 в м. Києві, останній на виконання умов договору оренди автомобіля марки «Daewoo» моделі «Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , синього кольору, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , що належить його дружині ОСОБА_6 передав вказаний автомобіль, свідоцтво про його реєстрацію та ключ від даного транспортного засобу ОСОБА_9 . Після укладення договору оренди автомобіля ОСОБА_9 декілька разів оплатив щотижневу орендну плату та в подальшому припинив сплачувати орендну плату, став уникати зустрічі з орендодавцем, а у лютому 2013 року ОСОБА_9 повідомив що орендований автомобіль відібрали невідомі йому особи під погрозою застосування пістолета.

Крім наведених показань, отриманих в судовому засіданні, винуватість ОСОБА_9 підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими судом договором оренди автомобілі від 08.11.2012 року (том 1 а.с. 117); повідомлення про злочин (том 1 а.с. 118);

Фактичні дані, що містяться у вказаних джерелах доказів узгоджуються з показаннями потерпілої та свідка у справі та іншими доказами, зібраними в ході досудового розслідування та судового слідства.

Оцінивши надані стороною обвинувачення, стороною захисту та досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч.1 ст.337 КПК України, суд всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, вищезазначені, безпосередньо досліджені докази вважає належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Дії ОСОБА_9 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, що завдало значної матеріальної шкоди потерпілому
Аналізуючи наведені вище та безпосередньо досліджені судом докази щодо обставин вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, обвинуваченим ОСОБА_9 , суд не вбачає підстав піддавати їх сумніву, оскільки вони узгоджуються між собою.
Доводи сторони захисту, щодо відсутності складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та наявність ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, є необґрунтованими та помилковими.
Так, положення ч. 2 ст. 289 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_9 передбачає заволодіння транспортним засобом, що завдало значної матеріальної шкоди потерпілому, будь-яким способом.
Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_9 продав невстановленій особі, наданий йому потерпілою ОСОБА_6 , у користування автомобіль марки «Daewoo» моделі «Lanos», без відома та дозволу останньої. При цьому, ОСОБА_9 усвідомлював те, що він не був уповноважений потерпілою на реалізацію вказаного транспортного засобу.
Таким чином, ОСОБА_9 в момент реалізації належного потерпілій ОСОБА_6 , здійснив незаконне заволодіння цим транспортним засобом, чим завдав останній значної матеріальної шкоди.
Та обставина, що ОСОБА_9 отримав автомобіль у своє користування законно, на підставі угоди оренди, на що звертає увагу сторона захисту, та в подальшому передав даний автомобіль у користування іншій особі, у зв`язку із збігом тяжких сімейних обставин, не спростовує висновків суду про незаконне заволодіння транспортним засобом, що завдало значної матеріальної шкоди потерпілій, оскільки даний транспортним засіб, вибув із власності потерпілої поза його волею.
При цьому посилання сторони захисту на добровільну передачу автомобіля обвинуваченому на підставі договору оренди не може свідчити про відсутність в діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки ознакою суб`єктивної сторони злочину є мета, яка в законі не конкретизована, чим підкреслюється, що змістом кримінально-правової заборони заволодіння транспортним засобом може бути як заволодіння ним з наміром ніколи не повертати його власникові (законному володільцю), так і з наміром використати його для проїзду у певний пункт або для прогулянки, а потім повернути власникові чи кинути на дорозі.
Також слід зауважити, що з моменту укладення договору оренди 08.11.2012 року до моменту реалізації ОСОБА_9 невстановленій особі автомобіля марки «Daewoo» моделі «Lanos» на початку лютого 2013 року, пройшов короткий проміжок часу, а тому зважаючи на такі дані суд вважає, що в момент укладення згаданого договору оренди ОСОБА_9 мав намір в подальшому незаконно заволодіти зазначеним транспортним засобом.
Крім того, Кримінальний кодекс України містить статтю 289 «Незаконне заволодіння транспортним засобом», яка виступає спеціальною нормою, що регулює відповідні відносини, всі інші статті Кримінального кодексу України, які формально стосуються заволодіння транспортним засобом є загальними нормами.

Згідно з правилами кримінально-правової кваліфікації, при конкуренції загальної та спеціальної норм застосуванню підлягає лише одна з них, а саме спеціальна норма.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_9 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Сукупність наведених вище доказів в достатній мірі доводить факт вчинення ОСОБА_9 незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілої.

При цьому, оцінюючи докази у сукупності, суд критично ставиться до показань обвинуваченого, так як вони суперечать встановленим судом обставинам.

Доводи ОСОБА_9 про те що він не збирався заволодіти транспортним засобом, спростовуються показаннями потерпілої та свідка, які зазначили, що ОСОБА_9 чітко усвідомлював свої дії, та мав намір, ще в момент укладання договору про оренду, незаконно заволодіти транспортним засобом, з метою вирішення своїх зобов`язань перед третіми особами.

Крім того, доводи обвинуваченого стосовно того, що він не планував вчиняти інкріміновани йому дії та його пояснення, щодо введення в оману потерпілої стосовно її автомобіля, спростовуються наявним в матеріалах кримінального провадження письмовими доказами, а саме відповідь на запит від 04.08.14 року № 26/2, якій надійшов з Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУ МВС України у м. Києві, стосовно того, що ОСОБА_9 в період 01.01.2013 року по 31.07.2014 року згідно даних ІП «ЄО Факт» оперативного інформування чергової частини Головного управління, до райуправлінь м. Києва та ГУ МВС України в м. Києві, з офіційною заявою про заволодіння автомобілем «Деу Ланос» д/з НОМЕР_1 не звертався. Дана доводить той фак, що ОСОБА_9 навмисно вводив в оману потерпілу, стосовно її майна, та не збирався його повертати чи відшкодовувати його втрату.

Одночасно слід зазначити, що обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні постійно плутався в обставинах злочину який він вчинив при цьому самого факту його вчинення обвинувачений не заперечував. Надавав суду суперечливі показання, що дає підстави вважати про бажання обвинуваченого ввести суд в оману та уникнути відповідальності за вчинений злочин.

Доводи захисника ОСОБА_11 про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 190 КК України у звязку з тим , що у останнього не було умислу на заволодіння майном потерпілої, суд вважає безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового слідства. Зазначені доводи спростовуються показаннями потерпілої, свідка та іншими доказами, дослідженими судом.

Крім того, заява захисника ОСОБА_11 стосовно застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_9 амністіїї, не підлягає задоволенню, оскільки останній не підпадає під перелік осіб зазначених в ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році».

Призначаючи вид та міру покарання, суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який не працює, одружений, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, його майновий стан, стан здоров`я, наявність на утриманні малолітньої дитини.

Обставин, що пом`якшують, або обтяжують покарання ОСОБА_9 судом не встановлено.

Визначаючи вид та розмір покарання ОСОБА_9 суд, з урахуванням наведених обставин прийшов до висновку про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк, наближений до минимального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 289 КК України, так як на думку суду саме така міра покарання зможе забезпечити ефективний виховний вплив на обвинуваченого, його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому суд враховує, таку обставину, як те що обвинувачений, після предьявлення йому підозри переховувався, перешкоджаючи досудовому слідсту у звязку з чим був оголошений у розшук ( том 1 а.с. 163-164).

Враховуючи, що судом не було встановлено помякшуючих обставин, відсутність достатніх позитивних даних відносно особи обвинуваченого, відсутність певних обставин, які б свідчили на користь обвинуваченого, а саме часткове або повне відшкодування завданої шкоди, також перебування обвинуваченого у розшуку під час слідства, суд приходить до переконання у відсутності достатніх і переконливих підстав для застосування відносно обвинувачного ст.ст. 74,75,76 КК України

Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 визнав цивільний позов частково.

Верховний суд України в п. 1 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Крім цього, в п. 3 вищезазначеної Постанови зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, обов`язок доведення якої покладається, згідно ч.1 ст. 92 КПК України, на потерпілого.

В той час, доказами в кримінальному провадженні, відповідно до ст. 84 КПК України, є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Верховним судом України в п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, внаслідок суспільно-небезпечних дій обвинуваченого ОСОБА_9 , що проявилися у незаконному заволодінні транспортним засобом, ОСОБА_6 були заподіяні моральні страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг душевних, психічних страждань потерпілої, характеру її немайнових втрат, становить 17500 грн., що підлягають відшкодуванню (компенсації) обвинуваченим у повному обсязі.

Крім того, майнова шкода, в наслідок вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, становить 276 431 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення цивільного позову потерпілої в повному обсязі.

Дані про судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 127, 128, 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, призначивши йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Засудженого ОСОБА_9 взяти під варту в залі суду.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_9 обчислювати з 21.12.2018 року.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задовольнити повністю, стягнувши на її користь із засудженого ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 276 431 грн. та моральну шкоду у розмірі 17 500 грн., а всього на загальну суму завданого кримінальним правопорушенням збитку у розмірі 293 931 грн.

Вирок може бути скаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 діб з моменту проголошення, а засудженим з моменту отримання копії вироку.

Суддя