Ухвала
Іменем України
08 січня 2019 року

м. Київ
справа № 500/2766/18
провадження № 51-9 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 травня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 травня 2018 року, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку та жительку АДРЕСА_1 , зареєстровану в АДРЕСА_2 , раніше судиму, останній раз за вироком Ізмаїльськогоміськрайонного суду Одеської області від 06 лютого 2018 року за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) на підставі ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 8 місяців.

Судом ОСОБА_4 визнано винуватою у крадіжках, вчинених повторно за обставин, викладених у вироку.
Як установив суд, ОСОБА_4 07 вересня 2017 року близько 23:00 таємно викрала належне ОСОБА_5 майно на загальну суму 2940 грн, 02 грудня 2017 року близько 17:00 належне ОСОБА_6 майно на загальну суму 450 грн, 28 січня 2018 року близько 15:00 належне ОСОБА_7 майно на загальну суму 266, 60 грн.

У касаційній скарзі прокурор просить змінити судові рішення у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Своє прохання мотивує тим, що вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 лютого 2018 року, набрав законної сили лише 23 жовтня 2018 року, а тому суд першої інстанції, виносячи вирок 14 травня 2018 року, необґрунтовано призначив ОСОБА_4 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК.
Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) кримінальне провадження передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій. Крім того, ч. 3 цієї ж статті передбачає, що функції державного обвинувачення і захисту не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.
Прокурор у касаційній скарзі не послався на положення кримінального процесуального законодавства, які надають йому право діяти в інтересах захисту на стадії касаційного провадження попри виконання ним функції обвинувачення під час апеляційного розгляду.
Крім того, як убачається з копії оскарженої ухвали апеляційного суду, прокурор не подавав апеляційної скарги на незаконність вироку суду першій інстанції, а під час апеляційного розгляду заперечував проти доводів, наведених в апеляційній скарзі засудженої, та просив залишити вирок без змін. Таким чином, прокурор не порушував перед апеляційним судом питання щодо незаконності вироку, а тому апеляційний суд не мав можливості розглянути доводи прокурора.
Відповідно до ч. 3 ст.26 КПК апеляційний суд вирішує лише питання, винесені на його розгляд сторонами. Прокурор не ставив перед апеляційним судом питання, на які вказує в касаційний скарзі, позбавивши суд можливості розглянути ці доводи обвинувачення і прийняти відповідне рішення.
Суд касаційної інстанції переглядає лише рішення апеляційного суду, ухвалене в межах розгляду питань, винесених сторонами на його розсуд.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вимога прокурора про зміну вироку Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 травня 2018 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року щодо ОСОБА_4 шляхом виключення з вказаних судових рішень застосування ч. 4 ст. 70 КК при призначені останній покарання є необґрунтованою, оскільки на момент подачі касаційної скарги вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 лютого 2018 року набрав законної сили і скасування оскаржуваних рішень не відповідатиме завданням кримінального провадження, передбаченим ст. 2 КПК.

Таким чином, з касаційної скарги прокурора та доданих до неї матеріалів не вбачається підстав для задоволення цієї скарги.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 травня 2018 року таухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 єва