КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/418/2018 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія КК: ч. 1 ст. 122 КК України Доповідач: ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 грудня 2018 року м.Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого: судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Острог, Рівненської області, громадянина України, непрацюючого, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України -
за участю учасників кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_10 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 03 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК Українита призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на один рік.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання; - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - не виїжджати за межі України без погодження уповноваженого органу з питань пробації.
ОСОБА_7 звільнено від призначеного судом покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» у зв`язку з актом амністії.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 скасовано.

Вирішено питання, щодо позову потерпілого ОСОБА_6 , судових витрат, речових доказів та арешту накладеного на майно.
Не погоджуючись з вказаним вироком, потерпілий ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок Святошинського районного суду м. Києва від 03 травня 2018 року та постановити ухвалу, про призначення нового розгляду у суді першої інстанції кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що обвинувачений об`єктивно фактично не визнав своєї вини і дав суперечливі показання, щодо втручання потерпілого у чуже сімейне життя. Оскільки шлюбні відносини між свідком та обвинуваченим на момент вчинення злочину і до моменту судового розгляду були фактично розірванні. Будь-які докази не вказують на те, що дії потерпілого носили провокаційний характер і спровокували агресію обвинуваченого, тому суд сам собі протирічить, в тому що приймає показання обвинуваченого щодо відсутності з його боку будь-якої агресії.
Також апелянт зазначає, що обвинувальний акт містить суперечності та неконретизованість, які необхідно усунути, оскільки це позбавляє потерпілого на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням (щодо якого відсутня правова кваліфікація) шкоди, брати повноцінну участь у судовому провадженні та безпосередній перевірці доказів по всім епізодам обвинувачення, підтримувати обвинувачення у суді у випадку відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення, тому на думку апелянта обвинувальний акт не відповідає вимогам закону, оскільки він не містить у собі належним чином сформульованого, зрозумілого для потерпілого обвинувачення і містить суперечності, які можна було усунути висуненням додаткового або нового обвинувачення, що не було зроблено прокурором.
Крім того апелянт зазначає, що обвинувачення в суді мало значно менший обсяг ніж обставини вчинених обвинуваченим декількох кримінальних правопорушень, суд необґрунтовано залишив поза увагою показання потерпілого, які об`єктивно істотно вплинули б на висновки щодо винуватості ОСОБА_7 та вироку, не зазначив, чому суд взяв до уваги докази сторони захисту і не взяв до уваги доводи потерпілого. Судом та прокурором не було взято до уваги, що зпочатку обвинувачений ОСОБА_7 підозрювався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України.
Також апелянт зазначає, що суд не надав можливості ні йому, ні його представнику оголосити заявлений цивільний позов, а лише констатував, що цивільний позов подано. Таке процесуальне порушення суду призвело до того, що судом зроблено помилковий висновок про задоволення його позову в частині відшкодування моральної шкоди, частково лише на суму 5000 грн.
Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.
Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого ОСОБА_6 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив задовольнити її з наведених в ній підстав, обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_10 , та прокурора ОСОБА_9 , які заперечували щодо поданої апеляційної скарги потерпілого, та просили залишити її без задоволення, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом визнано доведеним, що 23 серпня 2017 року, приблизно о 19 год. 15 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку № 1 по вул. Литвиненко-Вольгемут у м. Києві в салоні свого автомобіля «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_1 , очікував дружину ОСОБА_11 , з якою останнім часом внаслідок подружньої зради з її боку не склались стосунки. Приблизно о 20 год. з`явилася ОСОБА_11 разом з ОСОБА_6 , які направлялись до будинку АДРЕСА_3 , де ОСОБА_11 тимчасово проживала. Побачивши дружину разом з коханцем, ОСОБА_7 в розпачі вийшов зі свого автомобіля, утримуючи в руці биту, яка не відноситься до холодної зброї та направився з нею до ОСОБА_6 з метою з`ясування з ним стосунків. Під час словесного конфлікту з ОСОБА_6 ,на ґрунті ревнощів, ОСОБА_7 умисно наніс останньому битою удар по тулубу, чим заподіяв середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді: травми лівого передпліччя у вигляді перелому діафізу ліктьової кістки зі зміщенням уламків.

У подальшому конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 переріс в обопільну бійку, під час якої ОСОБА_7 дістав із-за ременю своїх штанів пістолет «ПМР», калібру 9 мм РА, серії № НОМЕР_2 , який призначений для відстрілу патронів споряджених гумовими або аналогічними за їх властивостями метальними снарядами і яким володів на законних підставах, та почав здійснювати постріли в ОСОБА_6 , влучивши останньому декілька разів в грудну клітку. Коли ОСОБА_6 почав тікати від ОСОБА_7 з метою збереження свого життя та здоров`я, останній, продовжуючи свої дії, здійснив ще декілька пострілів в потерпілого, чим в цілому заподіяв йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді 6-ти вогнепальних непроникаючих поранень: в підключичній ділянці зліва в середній третині, в проекції лівої реберної дуги по білягрудинній лінії, в лівому підребер`ї, на лівій заднє-бічній поверхні грудної клітки в проекції 7-го ребра по заднє-паховій лінії, на лівій вушній раковині в проекції прикріплення верхнього кінця завитка, на заднє-внутрішній поверхні правого стегна у верхній третині.
Отже дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК України, а саме, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.
Як вбачається з вироку, свої висновки щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, суд першої інстанції обґрунтував на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені сукупністю доказів, досліджених під час судового розгляду та які суд оцінив у відповідності до вимог, передбачених ст.94 КПК України, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України визнав у повному обсязі і дав показання, які за своїм змістом повністю відповідають викладеним обставинам вчинення ним злочину на ґрунті ревнощів, пояснивши, що дійсно 23 серпня 2017 року приблизно о 20 годині, знаходячись біля будинку № 1 по вул. Литвиненко-Вольгемут в м. Києві, з`ясовуючи за вказаних вище обставин особисті стосунки з потерпілим ОСОБА_6 , з яким йому, обвинуваченому, зрадила дружина, умисно наніс останньому удар битою по тулубу, а в подальшому здійснив в його бік постріли пістолетом «ПМР», калібру 9 мм РА, серії № НОМЕР_2 , влучивши ОСОБА_6 гумовими кулями несмертельної дії в область ключиці, грудної клітки та лівого вуха, заподіявши тим самим

потерпілому ОСОБА_6 легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, характер та тяжкість яких не оспорював.
Також обвинувачений показав, що в шлюбі із ОСОБА_11 він з 2016 року, в кінці червня 2017 року від неї дізнався про її зраду з фітнес-тренером ОСОБА_6 . Вона повідомила, що їй треба подумати про подальші стосунки, а тому тимчасово переїжджає жити до матері. Він, ОСОБА_7 скандалів з приводу цього не влаштовував, навпаки, намагався налагодити стосунки з дружиною, поговорити з нею, але ОСОБА_6 втручався в їх стосунки і не приховував свого бажання зустрічатися з його, обвинуваченого, дружиною. У зв`язку з цим він, обвинувачений, мав телефонну розмову з ОСОБА_6 , під час якої хотів домовитися про зустріч, але останній, наголошуючи на своїх фізичних перевагах та обізнаності із деталями життя ОСОБА_7 , пропонував себе уникати. 23 серпня він, обвинувачений, приїхав до дому своєї дружини з наміром в черговий раз поговорити з нею, але її вдома не було. На телефонні дзвінки вона не реагувала, а коли через тривалий час взяла слухавку, повідомила, що перебуває з подругами в кіно і скоро буде вдома. Він дзвонив і ОСОБА_6 , який сказав, що дружини з ним не має. Маючи таку інформацію, він залишився чекати дружину у своєму автомобілі д.н.з НОМЕР_1 біля її дому. Але, побачивши, як його дружина йшла разом з ОСОБА_6 під руку, обурений вийшов з машини, взявши із собою биту, яку мав в багажнику автомобіля, щоб налякати ОСОБА_6 . Але той почав вигукувати погрози і рішуче пішов назустріч, тому конфлікт став неминучим. Наблизившись він, ОСОБА_7 , наніс битою удар по тулубу ОСОБА_6 , але, як виявилося, попав по руці потерпілого, після чого втратив биту і між ними зав`язалася обопільна бійка. Під час цієї бійки він дістав із-за поясу штанів пістолет «ПМР» - пристрій для відстрілу гумовими кулями, на який мав дозвіл, і здійснив в бік ОСОБА_6 декілька пострілів, у тому числі, коли він вже почав тікати від нього. Як при цьому уточнив обвинувачений, він наміру нападати на потерпілого не мав, той сам спровокував конфлікт своєю рішучістю наблизитися. Ввечері 24 серпня він, обвинувачений, заспокоївшись, добровільно приїхав до поліцейського відділку на бульвар Кольцова, 22а і надав покази про обставини вказаних подій. За фактом цих подій до медичних установ не звертався, хоча теж мав рани на тілі. У подальшому, дізнавшись про характер поранень потерпілого, через дружину пропонував йому матеріальну допомогу на лікування, але останній від такої відмовився.

В основу обвинувального вироку судом першої інстанції також покладено показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 , оскільки останні були попередженні про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та їх показання узгоджуються між собою та іншими доказами по справі.
Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 , суду пояснив, що цей конфлікт став наслідком його давнього знайомства із ОСОБА_11 в спортзалі, де він проводив стажування. Коли ОСОБА_11 перестала відвідувати спортзал, то пояснила йому забороною чоловіка - обвинуваченого ОСОБА_7 . Більш зближено він, потерпілий, почав спілкуватися із ОСОБА_11 в кінці квітня 2017 року, переписуючись в соцмережах по ночах, виявилось, що у них багато спільних інтересів. Згодом вона з ним почала зустрічі по ночах, коли її чоловік перебував на роботі, в цей період між ними і зав`язалися близькі стосунки. Дружина жалілася на чоловіка і повідомила, що не хоче з ним жити, а тому він, потерпілий, став на її захист. Поки обвинувачений був у відрядженні вони почали проводити більше часу. У подальшому, він, потерпілий, будучи обуреним тим, що ОСОБА_7 пригнічує свою дружину, втручається у її

приватне життя (слідкує за нею, перевіряє переписку в мережах, контролює її телефонні дзвінки, скаржиться її матері тощо), вирішив захистити останню. З цією метою він зібрав детальну інформацію про ОСОБА_7 і повідомив це останньому. 23 серпня, коли ОСОБА_11 повідомила, що хоче прогулятися і сходити в кіно поки немає чоловіка, вони вкотре зустрілися і пішли на фільм в кінотеатр «Ультрамарин». Наприкінці сеансу телефон ОСОБА_11 почав «розриватися» від дзвінків - ОСОБА_7 . ОСОБА_11 врешті підняла слухавку і повідомила, що скоро буде вдома. Після розмови з чоловіком вона сказала йому, потерпілому, що боїться сама йти додому. Він пообіцяв супроводити її. Супроводжуючи ОСОБА_11 додому, він впізнав автомобіль обвинуваченого, ОСОБА_7 . ОСОБА_11 заплакала, він заспокоїв її і порадив викликати поліцію, що та і зробила. Проте вони не дочекалися поліції і пішли далі на зустріч обвинуваченому, тримаючись за руки. Побачивши їх разом, ОСОБА_11 у стані сильного душевного хвилювання вискочив з автомобіля до багажника, витягнув звідти биту і почав бігти на нього, зі страшним виразом обличчя почав наносити удари битою, тримаючи її в правій руці. Він прикривав голову лівою рукою, яка була переламана. Після цього бита випала з рук ОСОБА_7 . Коли він, потерпілий, нагнувся, щоб відкинути биту, то побачив, що ОСОБА_11 направляє на нього пістолет, який дістав з-за поясу, і почав стріляти, влучивши декілька разів, від чого він впав на землю. Постріли наносилися ззаду: один в спину, інший в стегно. Після того, як він впав, ОСОБА_11 направив пістолет в його голову, влучив йому у ліве вухо, з якого потекла кров. Далі, перебуваючи у шоковому стані, він погано запам`ятав події, згадав лише, що втік. Він тікав через бульвар Кольцова до місця своєї роботи, тобто в спортзал, де без свідомості впав на диван. Згодом зрозумів, що постріли були не лише ззаду, але й спереду: два постріли в живіт і грудину. Знайомий лікар надав першу медичну допомогу, його оглянув і повідомив йому, що куля пройшла за сантиметр від вушного каналу. Він був госпіталізований до КМКЛ № 17, де прийшов до тями.
Також потерпілий заявив свою незгоду з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України, вважаючи, що мав місце замах на його умисне вбивство з хуліганських мотивів.

Свої показання потерпілий підтвердив під час дослідження судом протоколу впізнання ОСОБА_7 за фотографіями, за якими той безспірно впізнав обвинуваченого (а.95-98).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 після роз`яснення їй правил ст. 63 Конституції України, добровільно суду пояснила, що є дружиною обвинуваченого, а з ОСОБА_6 познайомилася чотири року тому, коли відвідувала спортзал. Потім вона перестала ходити до спортзалу і вони не спілкувалися. У квітні 2017 року за ініціативою ОСОБА_6 вони почали переписуватися в соцмережах, а в кінці липня між ними виникли стосунки і про це від неї дізнався чоловік. Через це з чоловіком у неї виник складний період, але вони все спокійно обговорили, в сім`ї проявів домашнього насильства не було і вирішили пожити окремо, продовжуючи спілкування. На деякий час вона припинила стосунки і з ОСОБА_7 , але згодом вони відновилися за ініціативою останнього. У день конфлікту 23 серпня вона зустрілася з ОСОБА_6 в кіно. Чоловік протягом дня телефонував їй, вона йому повідомила, що гуляє з подругами. Він хотів поговорити з нею, але вона цього не бажала і заблокувала його номер. ОСОБА_7 дзвонив і ОСОБА_6 , здогадуючись, що вона з ним, але той це заперечив і почав висловлювати погрози чоловікову, тоді вона вирішила їхати додому. ОСОБА_6 захотів її провести, вона не хотіла цього і відмовляла його, але він наполіг. Так, вона разом з ОСОБА_6 опинилася у вечорі біля свого будинку, коли побачили там автомобіль ОСОБА_7 .Останній теж їх побачив, вийшов з машини, дістав з багажника биту і направився в їх сторону. ОСОБА_6 пішов на зустріч ОСОБА_7 , відразу зав`язалася бійка. ОСОБА_7 наніс декілька ударів битою потерпілому і втратив биту. Бійка продовжилась. ОСОБА_7 дістав з-за поясу пістолет і зробив кілька пострілів в сторону ОСОБА_6 , потім з рук чоловіка випав і пістолет. ОСОБА_6 відштовхнув чоловіка ногами, той упав, після чого ОСОБА_6 втік, вона також побігла до свого дому. Вся бійка тривала до 5 хвилин.
Також свідок уточила, що: - коли до неї додому під час окремого проживання приходив чоловік, з`являвся і ОСОБА_6 , чоловік бажав поговорити з ним, проте вона його вмовила цього не робити; - якщо б ОСОБА_6 не пішов її проводжати, ніякого конфлікту не було б; - потерпілий, побачивши биту в руках чоловіка, першим накинувся на нього, при цьому прискоривши ходьбу і відірвавшись від неї; - постріли з пістолета лунали в процесі їх обопільної боротьби, важко визнати їх прицільними, проте вони були у напрямку потерпілого; - чоловік добровільно з`явився до органів поліції з повинною; - зі слів ОСОБА_6 їй відомо, що йому дзвонив захисник чоловіка з пропозицією компенсувати завдану школу, ОСОБА_6 спочатку погодився, але потім передумав; - їй не відомо, щоб чоловік погрожував вбивством потерпілому чи готувався до цього; - дійсно під час їх роздільного проживання з чоловіком викликалася поліції, коли до неї приходив чоловік, проте це робила її мати, яка оцінювала обстановку не адекватно; - поліцію перед самим конфліктом вона, свідок, викликала виключно на прохання потерпілого, який побачив автомобіль її чоловіка; - під час бійки чоловіка з потерпілим інші особи при цьому присутні не були, вулиця була безлюдною; - на даний час вона продовжує перебувати з обвинуваченим у шлюбі, але разом не живуть, налагоджують стосунки, а з потерпілим вона більше не спілкується.
Також судом першої інстанції встановлено, що як видно з свідоцтва про шлюб (а. 192), ОСОБА_7 та ОСОБА_12 зареєстрували шлюб 02 серпня 2016 року.
Оцінюючи показання обвинуваченого, потерпілого та вказаного свідка на предмет достовірності суд прийняв до уваги те, що наведені показання саме обвинуваченого та свідка є послідовними та повністю узгоджуються між собою. Потерпілий не вказав у судовому засіданні на будь-які дані, які могли б свідчити про те, що свідок ОСОБА_11 може його оговорити, остання визнала те, що мала з ним стосунки. Ці обставини також переконливо свідчать про відсутність підстав у свідка оговорювати як потерпілого, так і обвинуваченого, також під час апеляційного розгляду, підтвердились дані обставини.
За таких обставин, показання вказаних осіб, а також показання потерпілого в частині, що їм не суперечать суд визнавдостовірними і поклав в основу свого вироку, критично оцінюючи як недостовірні показання потерпілого в іншій частині.
Під час допиту вказаних осіб не знайшло свого підтвердження посилання потерпілого на те, що: - існували приводи для фізичного захисту ОСОБА_11 від її чоловіка, навпаки, саме його, потерпілого, зухвала з точки зору моралі поведінка провокувала агресію обвинуваченого по відношенню до дружини, що наражало її під небезпеку, як виявилось, ілюзорна загроза якої використовувалась потерпілим як привід для звинувачень обвинуваченого; - ОСОБА_11 просила його провести додому; - потерпілий уникав конфлікту.
Суд першої інстанції, при цьому також взяв до уваги надмірні самовпевненість та суб`єктивізм потерпілого в оцінках своїх рішень про можливість втручатися в чуже сімейне життя, його безапеляційну переконаність у своїй правоті. При цьому відсутність відчуття балансу між власною симпатією, бажанням спілкуватися тощо з правом іншої особи захищати законні інтереси своєї сім`ї, отримали викривлений прояв у привілейованому позиціюванні потерпілим свого особистого інтересу над повагою до сімейних цінностей. Більш того, його бажання реалізувати власні симпатії домінувало навіть над повагою до особистого життя самого об`єкта таких симпатій, завдавши останній відчутну психологічну травму. Ці фактори вказують на викривлений характер сприйняття потерпілим та оцінки ним фактичних обставин своїх стосунків із ОСОБА_11 та членами її сім`ї, з чим також погоджується суд апеляційної інстанції, та такий висновок суду першої інстанції є доречним в даному випадку, оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , перебували в шлюбі, та мали на утриманні малолітню дитину.
Крім того суд першої інстанції поклав в основу вироку, наступні докази, процесуальними джерелами яких, крім наведених вище показань є речові докази, документи, зокрема:
- дані, які міститься в протоколі огляду місця події від 24 серпня 2017 року з додатками у виді фото таблиць (а. 54-60), з якого вбачається, що на ділянці місцевості на перехресті бульвару Кольцова та вулиці Литвиненко-Вольгемут, поряд із зупинкою громадського транспорту та будинком № 15 по бульвару Кольцова в місті Києві, були виявлені п`ять предметів, схожі на гільзи, та два предмета, схожі на гумові кулі.
- дані, які містяться в протоколі огляду місця події від 24 серпня 2017 року з додатками у виді фото таблиць та акт огляду, затримання транспортного засобу (а. 71-76), з якого вбачається, що на ділянці місцевості біля будинку № 14-к по бульвару Кольцова в місті Києві виявлений автомобіль д.н.з. НОМЕР_1 , в салоні якого знаходиться бита.
Під час дослідження вказаних протоколів огляду обвинувачений ідентифікував виявлені кулі та гільзи як ті, що були відстріляні ним під час конфлікту з потерпілим, а биту в салоні свого автомобіля - як свою, що була також використана ним під час побиття потерпілого за наведених вище обставин.
- дані, які міститься в протоколі огляду місця події від 24 серпня 2017 року (а. 77-78, 80), згідно яких, в палаті № 2 КМКЛ № 17 у потерпілого ОСОБА_6 за його згодою вилучені джинси з плямами бурого кольору та пошкодженнями у виді отворів.
- дані, які міститься протоколі огляду місця події від 24 серпня 2017 року з додатками у виді фото таблиць та заява обвинуваченого (а. 81-85) обвинуваченим ОСОБА_7 добровільно видано слідчому в службовому кабінеті у присутності понятих пістолет «ПМР», калібру 9 мм РА, НОМЕР_3 , магазин до нього без патронів та дозвіл на його зберігання № НОМЕР_4 , дійсний до 03 вересня 2018 року.
Проаналізувавши вказані дані суд першої інстанції прийшов до висновку, що вони спростовують твердження потерпілого про те, що ОСОБА_7 переховувався від слідства і не сприяв встановленню істини у справі.
Також судом першої інстанції встановлено, що не спростовують цих висновків суду і досліджені судом за клопотанням захисту рапорт оперуповноваженого від 24 серпня 2017 року про виявлення і затримання ОСОБА_7 (а. 198) та протокол його затримання (а. 101-103), оскільки таке відбулося в приміщенні ТВМ Святошинського УП ГУ НП в м. Києві за адресою м. Київ, бульвар Кольцова, 22-а, куди обвинувачений прибув добровільно.
Згідно з дослідженим судом першої інстанції висновком експерта № 8-5/1370 від 07 вересня 2017 року (а. 107-123), вилучені під час огляду місця події на ділянці місцевості на перехресті бульвару Кольцова та вулиці Литвиненко-Вольгемут два предмета, схожі на гумові кулі, та п`ять предметів, схожі на гільзи, є відповідно стріляними гумовими кулями 9 мм патронів, що споряджені гумовими або аналогічними за їх властивостями метальними снарядами, а також стріляними з пістолету «ПМР», калібру 9 мм РА, № НОМЕР_2 гільзами шумових пістолетних патронів калібру 9 мм, які могли бути споряджені гумовими кулями і виготовлені промисловим способом, а виданий обвинуваченим пістолет «ПМР», калібру 9 мм РА, № НОМЕР_2 - коротко- ствольною вогнепальною зброєю, придатною для стрільби і призначеною для відстрілу патронів споряджених гумовими або аналогічними за їх властивостями метальними снарядами.
Згідно з дослідженим судом першої інстанції висновком експерта № 8-5/1357 від 05 жовтня 2017 року (а. 138-140), вилучена під час огляду автомобіля д.н.з. НОМЕР_1 бита є дитячою аматорською битою, що призначена для проведення аматорських спортивних ігор та тренувань і до холодної зброї не відноситься.
Судом першої інстанції встановлено, що як видно з довідки відділення політравми КМКЛ № 17 від 24 серпня 2017 року під час первинного огляду у ОСОБА_6 виявлені множинні непроникаючі вогнепальні поранення грудної клітки та правого стегна, забійна рана лівої вушної раковини (а. 53).
Ці медичні дані знайшли своє підтвердження і під час дослідження в судовому засіданні виписки № 1218 із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_6 (а. 99), за якою останньому остаточно встановлено діагноз: множинні непроникаючі кульові поранення грудної клітки зліва, перелом лівої ліктьової кістки в нижній третині, виписано ранком 26 серпня 2017 року та рекомендований нагляд лікарів, та карти виїзду швидкої медичної допомоги (а. 142), за якою о 21 годині 00 хв. ОСОБА_6 був доставлений до КМКЛ № 17, перебуваючи у середньому загальному стані, ясній свідомості, скарг не висував.
Згідно з дослідженим судом першої інстанції висновку судово-медичного експерта № 1290Е від 25 вересня 2017 року (а. 143-148), вбачається, що ОСОБА_6 при зверненні за медичною допомогою мав такі тілесні ушкодження: - легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді 6 вогнепальних непроникаючих поранень в підключичній ділянці зліва в середній третині, в проекції лівої реберної дуги по білягрудинній лінії, в лівому підребер`ї, на лівій заднє-бічній поверхні грудної клітки в проекції 7-го ребра по заднє-паховій лінії та доверху від переднього кінця його (наскрізне), на лівій вушній раковині в проекції прикріплення верхнього кінця завитка, на заднє-внутрішній поверхні правого стегна у верхній третині; - середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді травми лівого передпліччя у вигляді перелому діафізу ліктьової кістки в дистальній 1/3 зі зміщенням уламків. Спричинені перелом діафізу не виключено дією бити, вогнепальні поранення - дією куль, випущених з пристрою, спеціально пристосованого для цієї мети і могли утворитися 23 серпня 2017 року.

Також судом першої інстанції під час дослідження медичної документації на потерпілого не знайшло свого об`єктивного підтвердження його посилання на те, що стан його здоров`я після отриманих поранень був важким і супроводжувався втратою свідомості.
Згідно з дослідженим судом першої інстанції висновку експерта № 270-мк від 285 вересня 2017 року (а. 149-160), вбачається, що на виданій ОСОБА_6 футболці виявлено три групи вогнепальних кульових вхідних пошкоджень (на передній поверхні під лівим плечем та по центру, а також на лівій боковій поверхні), невідповідність їх кількості ранам на тілі потерпілого пояснена експертом складками одягу, а на його джинсах виявлено на задній поверхні два вхідних вогнепальних кульових пошкодження. Всі виявлені пошкодження

утворилися від дії еластичної кулі сферичної форми при пострілі з вогнепальної зброї, постріли були проведені у межах близької дистанції.
Також судом першої інстанції визнано неналежнимидоказами всі дані, які були одержані органом досудового розслідування 23 серпня 2017 року під час у подальшому санкціонованого судом огляду місця події - жилої квартири АДРЕСА_4 (а. 61-70, 89), а також зазначені у висновку експерта № 8-5/1358 від 09 жовтня 2017 року (а.124-137), оскільки вилучені під час вказаного огляду речі, окремі з яких були предметом експертного дослідження, не мають доказового значення для завдань даного кримінального провадження, з таким висновком також погоджується суд апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме, верховенства права, законності, змагальність сторін тощо, створив всі необхідні і можливі умови для реалізації сторонами провадження та потерпілим їхніх процесуальних прав, в тому числі і щодо збирання, подання та оцінки доказів.
Так, саме за клопотанням потерпілого та його представника була допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , досліджено ряд документів, судом було проведено тривале і повне дослідження всіх обставин провадження та перевірки їх доказами. Отримавши ці дані, сторона публічного обвинувачення не знайшла підстав для зміни обвинувачення чи висунення додаткового обвинувачення. За процесуальним законом суд наділений повноваженнями вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в бік покращення становища обвинуваченого, але підстав для цього також не знайдено.

Суд першої інстанції, врахував межі висунутого обвинувачення та дотримуючись вимог ст. 337 КПК України, визнав доведеним те, що ОСОБА_7 25 серпня 2017 року приблизно о 20 годині умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесне ушкодження, а тому його дії кваліфікував за ч. 1 ст. 122 КК України.

Також суд першої інстанції врахував, що оскільки дії обвинуваченого, який під час обмеженого у часі конфлікту заподіяв потерпілому ОСОБА_6 як середньої тяжкості тілесне ушкодження, так і легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, охоплювалися єдиним прямим умислом - завдати шкоди здоров`ю потерпілого, тому їх кваліфікація охоплюється ч. 1 ст. 122 КК України, тобто за законом, який передбачає кримінальну відповідальність за фактичне настання більш тяжких наслідків серед всіх тих, що також спричинені цими діями, з чим також погоджується колегія суддів.

На думку колегії суддів даний висновок суду першої інстанції базується, на достовірних відомостях, які були встановленні під час судового розгляду та підтверджують обставини викладеного обвинувачення, а також показаннями, як самого обвинуваченого ОСОБА_7 , так і показаннями потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_11 та доказами, які були отриманні в процесуальному порядку, та визнанні судом першої інстанції допустимими. Доказів ОСОБА_6 , щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, в суді першої інстанції потерпілим не надано, та не підтверджено під час апеляційного розгляду, та не було вставлено таких обставин під час досудового розслідування, оскільки вони не підтверджуються доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, та умислом обвинуваченого ОСОБА_7 , тому доводи апелянта, про те, що дії ОСОБА_11 потрібно було кваліфікувати за ч. 3 ст. 296 КК України, колегія суддів вважає, як припущення останнього, які не ґрунтуються на вимогах кримінального законну.
Судом першої інстанції встановлено, що в межах даного провадження потерпілим ОСОБА_6 заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди на суму 2 000 грн. (вартість пошкодженого одягу) та моральної шкоди на суму 100 000 грн, а всього в розмірі 102 000 грн.

У судовому засіданні в суді першої інстанції потерпілий в повному обсязі підтримав свою позовну заяву, уточнивши, що злочинні дії ОСОБА_7 супроводжувалися особливими зухвалістю та цинізмом, використанням спеціально пристосованих для нападу предметів - біти та пістолета. Він, потерпілий, вимушений щоденно повертатися в спогадах до тієї жахливої події, у зв`язку з чим перебуває у тривозі, ще й досі фокусується на проблемах реабілітації свого здоров`я. Відповідач не прагнув надати йому допомогу. Сам факт необхідності доведення моральної шкоди спричиняє потерпілому нові моральні страждання.
Обвинувачений заявлений позов не визнав у повному обсязі.
Вирішуючи питання про доведеність розміру заподіяної шкоди потерпілому та можливість вирішення позову по суті в межах даного кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов таких висновків.
Що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У судовому засіданні встановлено, що 23 серпня 2017 року ОСОБА_7 умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесне ушкодження та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у зв`язку з чим останній перебував на стаціонарному лікуванні три доби.
Обставини травмування та лікування ОСОБА_6 підтверджуються об`єктивними даними та наявні правові підстави для проведення відшкодування шкоди, завданої здоров`ю потерпілого ОСОБА_6 .
Про те, судом першої інстанції встановлено, щовитрати на лікування не становлять предмет заявленого позову.
Позивачем не подано жодного доказу і на підтвердження заявленої у позові матеріальної шкоди, спричиненої пошкодженням одягу в розмірі 2 000 грн., тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов в цій частині задоволенню не підлягає внаслідок його недоведеності.
Заслухавши пояснення сторін, потерпілого та його представника, дослідивши подані сторонами докази, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, встановивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд першої інстанції на підставі ст. ст. 23, 1167 та 1193 ЦК України, прийшов до висновку, за необхідне задовольнити позов ОСОБА_6 в частині відшкодування моральної шкоди, частково, лише на суму 5 000 грн., врахувавши при цьому характер протиправних дій відповідача, його ставлення до потерпілого після події злочину (пропозиція надати допомогу, від якої потерпілий відмовився), ступень вини відповідача, глибину фізичних і моральних страждань потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, а так само і ступінь вини самого потерпілого, виключно поведінка якого лежить в основі конфлікту, внаслідок якого він і постраждав.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає обґрунтованими, та такими, які відповідають нормам кримінального процесуального закону та нормам цивільного судочинства, а доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не оголошував цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 не обґрунтованими, оскільки, процесуальним законом не регламентовано оголошення цивільного позову в повному обсязі, у разі коли від учасників процесу не надходило таке клопотання. Разом з тим, судом першої інстанції враховано позицію потерпілого ОСОБА_6 , в підтримання вимог цивільного позову та думку обвинуваченого ОСОБА_7 , та дано оцінку вимогам цивільного позову та доказам на їх підтвердження, при ухваленні остаточного рішення.
Таким чином, оцінивши досліджені в судовому засіданні вищевказані докази, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КК України.

Така кваліфікація йогодій є правильною, у відповідності до встановлених фактичних обставин, вчиненого кримінального правопорушення.
При призначенні міри та обранні строку покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував вимоги ст. 65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно із ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, дані про його особу, який характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнав його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, який вчинено внаслідок збігу сімейних обставин на фоні провокативної поведінки потерпілого.
Обставин, що обтяжує покарання, судом першої інстанції не встановлено, та не встановлено в суді апеляційної інстанції.
Взявши до уваги вказані обставини у їх сукупності, а також наявність в обвинуваченого утриманців, суд першої інстанції встановив, що виправлення ОСОБА_7 можливе в умовах без ізоляції від суспільства і, призначив йому покарання за вчинений ним злочин в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі, та застосував до нього ст. 75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням, поклавши на обвинуваченого обов`язки, які сприятимуть його виправленню, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового злочину.

Також суд першої інстанції враховував те, що ОСОБА_7 визнається винуватим у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, згідно із вимогами ст. 1 Закону на нього поширюється Закон України «Про амністію в 2016 році» (далі - Закон), відповідно до вимог ст. 10 якого його виконання покладається на суди.
В силу п. «в» ст. 1 Закону звільняються від відбування покарання особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років. Як видно з дослідженого судом свідоцтва про народження від 09 квітня 2009 (а. 172), ОСОБА_7 має малолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 та відсутні дані про його позбавлення батьківських прав, що також підтвердилось в судді апеляційної інстанції.

Таким чином колегію суддів апеляційної інстанції, встановлено, що судом першої інстанції, під час судового розгляду, дотримано норми кримінального процесуального закону, встановлено всі обставини справи, дано їм оцінку відповідно до застосованих норм закону під час судового розгляду, прийнято та відкинуто докази обвинувачення, та розгляд висунутого обвинувачення ОСОБА_7 проведено в межах ст. 337 КПК України.
Доводи апелянта про те, що обвинувачений фактично не визнав своєї вини і дав суперечливі показання, оскільки об`єктивно встановлено, що потерпілий не втручався у чуже сімейне життя, так як шлюбні відносини між свідком та обвинуваченим на момент вчинення злочину і до моменту судового розгляду були фактично розірванні, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, та спростовуються вище наведеним.
Стосовно доводів апелянта про те, що обвинувальний акт містить суперечності та неконретизованість, які необхідно усунути, оскільки це позбавляє потерпілого на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням (щодо якого відсутня правова кваліфікація) шкоди, є безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Сам обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину та передає його до суду в порядку, передбаченому ст.291 КПК України, тобто є процесуальним документом, яким закінчується досудове розслідування, а обвинувачення особи повязується з моментом складання обвинувального акту.

На думку колегії суддів, за данимикримінального провадження, зокрема обвинувального акту щодо ОСОБА_7 , прокурором дотримано вимоги ст. 291 КПК України, тобто обвинувальний акт містить як формулювання обвинувачення, так і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Стосовно того, що було порушено права потерпілого, то вони є голослівними, оскільки судом першої інстанції враховано всі обставини справи, та дано оцінку як кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , так дій потерпілого ОСОБА_6 та обставинам справи в їх сукупності, з урахуванням всіх доказів, які містяться в даному кримінальному провадженні.
Інших переконливих доводів апеляційної скарги, які б безумовно спростовували висновки суду у вироку та були підставою для його скасування або зміни, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 03 травня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та яким ОСОБА_7 звільнено від призначеного судом покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» у зв`язку з актом амністії, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим - в той же строк з дня вручення йому копії даної ухвали.
Судді:

____________ ________________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4