Справа №463/372/19
Провадження №1-кс/463/255/19
У Х В А Л А
про відмову в задоволенні скарги

05 лютого 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , слідчого ДБР ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність службової особи Територіального управління державного бюро розслідувань м.Львова щодо невнесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, -

встановив:
Скаржник ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність службової особи Територіального управління Державного бюро розслідувань в м.Львові щодо невнесення відомостей про вчинене суддею судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 від 28.11.2018 року.
Скаргу мотивує тим, що 28.11.2018 року ним подано до територіального управління Державного бюро розслідувань в м.Львові заяву про вчинення суддею судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України за фактом постановлення завідомо неправосудної ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 . Уповноважена особа територіального управління Державного бюро розслідувань в м.Львові в порушення вимог ст.214 КПК України протягом 24 годин питання про внесення в ЄРДР відомостей про кримінальні правопорушення не вирішив. Листом заступника начальника Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м.Львові від 15.01.2019 року скаржника повідомлено про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР за його заявою.
Скаржник в судовому засіданні скаргу підтримав в повному обсязі з підстав, передбачених в ній, та просив задоволити.

Представник територіального управління Державного бюро розслідувань в м.Львові в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив з підстав пропуску скаржником строку на звернення з такою до суду.

Заслухавши думку скаржника та представника ДБР, дослідивши матеріали скарги вважаю, що в задоволенні такої слід відмовити виходячи з наступних підстав.
Згідно з п.1 ч.1 ст.303 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення може бути оскаржена заявником, представником заявника, потерпілим або його представником.
Відповідно до вимог ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.
Підпунктом 1 пункту 3.1 розділу 3 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань передбачено, що заяву, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення у термін, визначений ч. 1 ст. 214 КПК України.
Тобто, законодавцем чітко встановлено часові межі, протягом яких заява, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення мають бути внесені до ЄРДР, невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання відповідної заяви чи повідомлення.
Судом встановлено, що 28.11.2018 року ОСОБА_3 подано до територіального управління Державного бюро розслідувань в м.Львові заяву про вчинення суддею судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України за фактом постановлення завідомо неправосудної ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .
Листом заступника начальника Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м.Львові від 15.01.2019 року скаржника повідомлено про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР за його заявою. А відтак з вказаного часу обчислюється 10-денний строк на оскарження бездіяльності ТУ ДБР у м.Львові.
Положення ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину (кримінального правопорушення), мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
До Єдиного реєстру досудових розслідувань, зокрема, має бути внесено короткий виклад обставин про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела (ч. 5 ст. 214 КПК України).
Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про вчинене кримінальне правопорушення.
Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Суб`єктивна впевненість у неправомірних діях, незгода із рішенням, дією чи бездіяльністю судді самі по собі, за результатами розгляду звернення, не можуть бути підставами для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку ст. 214 КПК України.
Разом з цим, слідчим суддею з`ясовано, що ОСОБА_3 у своїй заяві до ТУ ДБР у м.Львові оспорює, на його думку, завідомо неправосудну ухвалу судді судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду ОСОБА_5 про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .
Таким чином, заява ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення є його незгодою з вищевказаним судовим рішенням та не містить будь-яких відомостей про вчинений злочин, зокрема про завідомо неправосудність судової ухвали, які відповідно до ч.5 ст.214 КПК України мають вноситися до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Це є прямим тиском на суд, втручанням у здійснення правосуддя та прямо порушує норми Конституції України, суперечить Основним принципам незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 року та 13.12.1985 року щодо гарантування засад незалежності судових органів.
У зв`язку з цим слід також зазначити, що ч.1 ст.126, ч.1 ст.129 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Виходячи з пп.5, 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень існує базовий принцип, відповідно до якого оцінка якості кожного рішення повинна здійснюватися тільки через використання права оскарження, установленого законом. Цей принцип є ключовим наслідком конституційної гарантії незалежності суддів, яка розглядається як одна із основних характеристик верховенства права в демократичному суспільстві. КРЄС підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. Держави повинні гарантувати відповідність їхніх національних процедур вимогам, викладеним у рішеннях зазначеного Суду.
Крім того, згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влада» судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.
Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Відповідно до п.12 вищевказаного Пленуму оскарження судових рішень допускається у випадках, порядку та з підстав, визначених законом.
У відповідності до норм Конституції України, у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади» визначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством; оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.
Конституційним Судом України в своєму рішенні у справі №2-рп/2011 від 11.03.2011 року також було акцентовано, що оцінка вчинених суддею процесуальних дій може здійснюватися тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції.
Відповідно до положень частин 1, 2 статті 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.
Разом з тим, ч. 1 ст. 106, ст. 107 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено підстави дисциплінарної відповідальності суддів та визначено порядок звернення до компетентного органу зі скаргою у разі порушення суддею вимог законодавства під час розгляду справи.
Враховуючи викладене, а також ту обставину, що заявник ОСОБА_3 у своїй заяві про вчинення кримінального правопорушення не погоджується з діями та рішенням судді судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду ОСОБА_6 за результатами розгляду його апеляційної скарги, тобто під час здійснення правосуддя, незгода з яким не може слугувати підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а може бути підставою для оскарження до апеляційного чи касаційного суду, який компетентний у вирішенні питання щодо перегляду прийнятого суддею першої інстанції рішення.
За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 5 ст. 214 КПК України для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 .

А тому в задоволенні скарги відмовляє.

Керуючись вимогами статей 214, 303, 306, 307, 372 КПК України, -

постановив:
В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність службової особи Територіального управління державного бюро розслідувань м.Львова щодо невнесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань - відмовити.
Ухвала підлягає апеляційному оскарженню до Львівського апеляційного суду в порядок та строки, передбачені ст.395 КПК України.

Слідчий суддя: ОСОБА_1