ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 757/32530/16-к

провадження № 51-709 км 18

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Короткий зміст судових рішень, оскарженого рішення та встановлені обставини
Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ухвалою від 31 січня 2017 року задовольнив клопотання слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України й надав дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002664 від 27 листопада 2015 року за підозрою колишнього народного депутата України ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суддя Апеляційного суду м. Києва ухвалою від 28 березня 2017 року на підставі положень ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів захисника зводиться до того, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою положення Конституції України, відсутність у процесуальному законі прямої заборони на оскарження рішення слідчого судді про надання згоди на здійснення спеціального досудового розслідування, засаду верховенства права та висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 11 лютого 2015 року (справа № 5-331кс15), і неправомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження за скаргою сторони захисту. На думку захисника, провадження за скаргою фактично було відкрито, оскільки справу, яка надійшла 22 лютого 2017 року, суд призначив до розгляду на 28 березня 2017 року, а суддя-доповідач не міг постановити оспорювану ухвалу, вчинивши процесуальну дію поза межами строку, визначеного у ст. 398 КПК.
На скаргу прокурор ОСОБА_6 подав заперечення, в якому, наводячи аргументи, стверджує про необґрунтованість касаційних вимог захисника.
Учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції захисник підтримав касаційну скаргу, прокурори заперечили проти її задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали судового провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі та запереченнях на неї, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та іншими законами України.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 55 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначені норми беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).
Відповідно до ст. 24 і ч. 3 ст. 392 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом, аналогічним чином гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня, зокрема, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, і не суперечать вимозі імперативності.
Загальні засади, визначені ч. 1 ст. 7 КПК, застосовуються у випадку, якщо положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження. Однак питання про оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування чітко врегульовані главою 26 цього Кодексу, викладені в ній норми є спеціальними по відношенню до загальних і саме вони підлягають застосуванню при розгляді скарги у цьому провадженні.
Так, ст. 309 КПК установлено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування. При цьому п. 12 ч. 1 ст. 309 вказаного Кодексу передбачено можливість оскарження відмови у здійсненні спеціального досудового розслідування. Рішення ж слідчого судді про надання такого дозволу в порядку статей 297-1, 297-3 КПК у зазначеному переліку відсутнє, тобто його оскарження в апеляційному порядку під час досудового розслідування кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Отже, суддя апеляційного суду, встановивши, що оспорювана ухвала слідчого судді про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування не підлягає оскарженню, діяв згідно з вимогами ч. 4 ст. 399 КПК і правомірно відмовив у відкритті провадження.
У контексті наведеного посилання захисника на висновок Верховного Суду України у справі № 5-331кс15 є необґрунтованим, адже його тлумачення скаржником суперечить точному змісту позиції цього Суду, який у постанові від 11 лютого 2016 року розглянув питання щодо процесуальної можливості оскарження в касаційному порядку рішень, постановлених на стадії виконання вироку.
Крім того, всупереч доводам у касаційній скарзі саме по собі повідомлення про призначення справи до розгляду не означає відкриття апеляційного провадження, а постановлення оспорюваної ухвали пізніше ніж протягом трьох днів після надходження апеляційної скарги не є відповідно до ст. 412 КПК істотним порушенням, відтак, не може слугувати підставою для скасування вказаного судового рішення.
Істотних порушень норм процесуального права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оскарженої ухвали апеляційного суду, під час касаційного розгляду провадження не встановлено.
Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів
у х в а л и л а:
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3