УХВАЛА

01 лютого 2019 року м. Рівне
Слідчий суддя Рівненського міського суду
Рівненської області ОСОБА_1
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3
скаржника ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду м. Рівне скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області України капітана поліції ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження від 25 грудня 2018 року, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_4 звернулася зі скаргою до Рівненського міського суду на постанову слідчого СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області України капітана поліції ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження від 25 грудня 2018 року.
В скарзі зазначає, що 25 грудня 2018 року слідчим СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненський області України винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0006756 від 09 листопада 2018 р. у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення ( ч. 1 ст. 286 КПК України).
Копію вище зазначеної постанови про закриття кримінального провадження від 25 грудня 2018 р. він отримав листом від слідчого 17 січня 2019р.
Не погоджується із постановою слідчого СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненський області РУ ГУМВС України в м. Києві про закриття кримінального провадження від 25 грудня 2018 року та вважає, що така підлягає скасуванню.
Скаржник в судовому засіданні свою скаргу підтримав та просив її задоволити.
Прокурор в судовому засіданні заперечив з приводу задоволення скарги. Пояснив, що скарга безпідставна та не обґрунтована.
Заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали скарги та перевіривши факти, які в ній викладені, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.303 КПК України, передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
Зі змісту ст. 307 КПК України, вбачається, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:1) скасування рішення слідчого чи прокурора;1-1) скасування повідомлення про підозру;2) зобов`язання припинити дію;3) зобов`язання вчинити певну дію;4) відмову у задоволенні скарги.
Відповідно до ч.5 ст. 284 КПК України копія постанови слідчого про закриття кримінального провадження надсилається заявнику, потерпілому, прокурору. Прокурор протягом двадцяти днів з моменту отримання копії постанови має право її скасувати у зв`язку з незаконністю чи необґрунтованістю. Постанова слідчого про закриття кримінального провадження також може бути скасована прокурором за скаргою заявника, потерпілого, якщо така скарга подана протягом десяти днів з моменту отримання заявником, потерпілим копії постанови.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Як встановлено в судовому засіданні, що в провадженні т.в.о. начальника відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006756 від 09 листопада 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.
25 грудня 2018 року т.в.о. начальником відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області капітаном поліції ОСОБА_5 , винесена постанова про закриття кримінального провадження, з якої вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006756 від 09 листопада 2018 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
В обґрунтуванні своєї постанови слідчий зазначив, що В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 завдано тілесні ушкодження, з метою встановлення ступеня тілесних ушкоджень завданих останній, було призначено судово-медичну експертизу.
Так, згідно з висновком експерта № 990 від 10 грудня 2018 року, п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.95 року № 6, після проведення судово-медичної експертизи, встановлено, що гр. ОСОБА_6 отримав в результаті ДТП легкі тілесні ушкодження.
Статтею 286 КК України передбачено кримінальна відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, а також ті самі діяння, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, а так як гр. ОСОБА_6 , в результаті ДТП завдано легкі тілесні ушкодження, дане кримінальне провадження підлягає закриттю.
Т.в.о. начальника відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області капітан поліції ОСОБА_5 , з моменту прийняття кримінального провадження за № 0006756 від 09 листопада 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України до свого провадження не проведено дії для перевірки доводів потерпілого з метою встановлення істини по справі.
У зв`язку з вище викладеним постанова т.в.о. начальника відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області капітана поліції ОСОБА_5 , від 25 грудня 2018 року, є незаконною і необґрунтованою, слідчий не вжив всіх заходів для перевірки обставин не провів усіх необхідних слідчих дій, а саме: не досліджено обставин, та причин ДТП,
не вчинені інші процесуальні дії спрямовані на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження, у зв`язку з чим необґрунтовано поклав обставини в основу оскаржуваної постанови, відтак передчасно закрив кримінальне провадження.
Крім того при винесенні оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження слідчий не в повній мірі дотримався вимог як кримінального процесуального законодавства, так і практики ЄСПЛ щодо вмотивування і обґрунтування свого рішення.
Відповідно до ч.1 ст.11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Згідно ч.1 ст.18 КК України суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.
У відповідності з вимогамип.2ч.5ст.110КПК України мотивувальна частина постанови слідчого повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» зазначив, що процесуальне рішення про закриття кримінального провадження має істотне значення для кримінального провадження, слідчі судді при розгляді скарги на відповідні постанови з`ясовують питання дотримання вимог щодо всебічності та повноти дослідження, оскільки така неповнота може призвести до прийняття необґрунтованого рішення про закриття кримінального провадження.
Враховуючи важливість інституту закриття кримінального провадження для належної реалізації прав осіб, пов`язаних із вчиненням кримінального правопорушення, ухвали слідчих суддів, які постановляють за результатами розгляду скарги на постанову про закриття кримінального провадження, мають містити відповіді на всі доводи скаржника, які зумовили звернення до слідчого судді.
Суди з метою забезпечення єдності судової практики, зокрема в частині її відповідності міжнародним стандартам, здійснюючи правосуддя, поряд із нормами національного законодавства мають застосовувати і норми Конвенції. Оскільки у Конвенції є низка характерних особливостей, її положення мають загальний характер, а права людини здебільшого констатуються у ній в абстрактній, оціночній формі, правильне розуміння її норм розкривається у рішеннях ЄСПЛ, які містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав.
Як наголошено у п. 25 Висновку № 9 (2006) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо ролі національних суддів у забезпеченні ефективного застосування міжнародного та європейського права: «національні суди є відповідальними за застосування європейського права. Від них у багатьох випадках вимагається його пряме застосування. Від них також вимагається тлумачення національного права у відповідності з європейськими стандартами. Відтак для реалізації ефективного захисту гарантованих прав і свобод громадян та уникнення у подальшому порушень Конвенції існують всі підстави для застосування у судовій практиці національних судів (їх рішеннях) правових позицій (практики) ЄСПЛ у контексті законодавства України та Конвенції.
Право на вмотивоване рішення витікає з більш загального принципу, закріпленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає людину від свавілля. Національне рішення повинно містити виклад причин, достатніх для відповіді на фактичні і правові (матеріально-правові чи процесуальні) доводи сторін у всіх їх суттєвих аспектах (Рішення ЄСПЛ Руїс Торіха проти Іспанії, 9 грудня 1994 р., п.п.29-30)
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні Бєлоусов проти України у п.55 зазначив: мінімальні стандарти ефективності, визначені практикою Суду, включають в себе вимоги що розслідування має бути ретельним, незалежним, безстороннім та підконтрольним громадськості, а також, що компетентні органи влади повинні діяти зі зразковою ретельністю і оперативністю. (Алексахін проти України п.55)
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стосовно вмотивованості рішень органів з вирішення спорів або судових рішень, то у таких рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
У рішенні «Серявін та інші проти України» Суд зазначив, п.58. Суд повторює, що згідно з вставленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються … орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), No 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), No 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У зв`язку з викладеним слідчий суддя вважає, що подана скарга ОСОБА_4 є обґрунтованою, доводи підтверджені, а тому є такою, що підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 284, 303, 307 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:
Скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області України капітана поліції ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження від 25 грудня 2018 року- задоволити.
Скасувати постанову Т.в.о начальника відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області капітана поліції ОСОБА_5 від 25 грудня 2018 року про закриття кримінального провадження за № 0006756 від 09 листопада 2018 року.
.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1