Справа № 162/635/13-к Провадження №11-кп/802/69/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.3 ст.364, ч.1 ст.366 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 02 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.В`язівне Любешівського району Волинської області, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, не працює, раніше не судимий,

визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.3 ст.364 КК України, та виправданий за недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку у законну силу залишено попередній - підписку про невиїзд.

Вироком вирішено долю речових доказів.

Судові витрати за залучення експертів у кримінальному провадженні у сумі 1764 (одна тисяча сімсот шістдесят чотири) грн. 96 коп. прийнято на рахунок держави.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що відповідно до наказу начальника управління МВС України у Волинській області № 130 о/с від 29 грудня 2006 року він, перебуваючи на посаді дільничного інспектора міліції Любешівського РВ УМВС України у Волинській області, будучи представником влади, тобто службовою особою, а саме працівником правоохоронного органу, діючи умисно в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , з метою приховування вчиненого ними злочину стосовно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , зловживаючи службовим становищем, всупереч Закону України «Про міліцію» та Інструкції про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах і підрозділах внутрішніх справ України заяв та повідомлень про злочини, що вчинені або готуються, затвердженої наказом МВС України № 400 від 14 квітня 2004 року, як особа, якій доручено проведення перевірки, фальсифікував матеріали дослідчої перевірки, а саме: пояснення потерпілих та очевидців, і на підставі цих підроблених документів виніс завідомо незаконне рішення - постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 03 грудня 2010 року.

З метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_7 , використовуючи надану йому владу та службові повноваження всупереч інтересам служби та діючи в інтересах зазначених вище осіб, упродовж з 29 листопада до 02 грудня 2010 року у невстановленому досудовим слідством місці склав завідомо неправдиві офіційні документи, які засвідчують факти та мають юридичне значення - пояснення ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , які датовані 29 листопада 2010 року, ОСОБА_15 , датоване 30 листопада 2010 року, ОСОБА_13 , датоване 01 грудня 2010 року, ОСОБА_16 , датоване 02 грудня 2010 року, власноручно внісши у них завідомо неправдиві відомості про те, що 28 листопада 2010 року у приміщенні бару «Міраж» між ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 з однієї сторони та ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_15 з іншої виникла особиста неприязнь, внаслідок чого виникла шарпанина, яка переросла у бійку. Насправді ж у приміщенні вищевказаного закладу громадського харчування ОСОБА_9 , ОСОБА_11 і ОСОБА_10 безпричинно побили ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також принижували особисту гідність зазначених осіб, змушуючи їх стояти на колінах, та висловлювались на їх адресу нецензурною лайкою. Такими діями вищезазначених осіб було порушено нормальне функціонування закладу громадського відпочинку.

У подальшому ОСОБА_7 підробив підписи ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 у вищевказаних поясненнях та виконав замість них записи про те, що зміст пояснень відповідає тим обставинам, які повідомили зазначені особи.

На підставі вищезгаданих документів, які містили завідомо неправдиві відомості, ОСОБА_7 , зловживаючи наданою йому владою та службовими повноваженнями, 03 грудня 2010 року у приміщенні Любешівського РВ УМВС України у Волинській області вніс до офіційного документу - постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом бійки у барі «Міраж» завідомо неправдиві відомості про те, що в ході проведеної ним перевірки нібито було встановлено, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 виникли неприязні відносини, що стали причиною бійки, яка не спричинила порушень громадського порядку, а також про те, що останній відмовився від проведення судово-медичного обстеження.

Прокуратурою Любешівського району 02 лютого 2011 року вказану постанову скасовано, а щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 порушено кримінальну справу за ч.2 ст.296 КК України. Вироками Любешівського районного суду від 18 квітня 2011 року та 20 червня 2011 року, які набрали законної сили, ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 засуджено за ч.2 ст.296 КК України.

Внаслідок вищевказаних протиправних дій ОСОБА_7 згідно позиції сторони обвинувачення заподіяно істотну шкоду інтересам держави та окремих громадян у виді приховування злочину, вчиненого ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , підриву престижу та авторитету державного правоохоронного органу - міліції в особі Любешівського РВ УМВС України у Волинській області, порушення законних прав ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на швидке та повне розкриття вчиненого відносно них злочину, викриття осіб, винних у його вчиненні та відшкодування заподіяних злочином збитків.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, та виправдано його за недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень.

Таке рішення суд мотивував тим, що в ході судового розгляду не знайшли підтвердження посилання потерпілого на те, що дії ОСОБА_7 щодо відібрання пояснень та винесення постанови про відмову в порушенні кримінальної справи були спрямовані на користь ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_11 та вчинені з метою, щоб останні змогли уникнути відповідальності за свої протиправні дії. Судом у вироку констатовано порушення, вчинені органом досудового розслідування при відібранні експериментальних зразків почерку, а саме не встановлено, в яких позиціях підписуючі особи перебували під час підписання документів та не дотримано вимоги про відтворення відповідних умов при відібранні зразків почерку. Суд визнав недопустимими доказами пояснення ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та висновок почеркознавчої експертизи №490 від 22.05.2013 року. Стороною обвинувачення не надано доказів того, що при винесенні постанови про відмову в порушенні кримінальної справи останній діяв в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_11 чи ОСОБА_10 , які могли уникнути кримінальної відповідальності. У ході судового розгляду не доведено, що ОСОБА_7 навмисно викривив інформацію, яка йому надавалася очевидцями події, а неповнота відображення останнім всіх обставин у поясненнях не є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності.

У поданій апеляційній скарзі прокурор вважає виправдувальний вирок суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим і невмотивованим та оскаржує його у зв`язку з невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що порушуючи ст.90 КПК України, суд незаконно визнав преюдиціальне значення постанови Любешівського районного суду від 24.01.2013 року про направлення кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, на додаткове розслідування, визнавши недопустимими докази у кримінальному провадженні, оскільки дана постанова не є остаточним рішенням у справі. Стверджує, що не ґрунтуються на вимогах закону висновки суду про визнання неналежним і недопустимим доказом висновку експерта №490 від 22.05.2013 року, оскільки основним завданням експертизи було встановлення факту виконання ОСОБА_7 записів «з моїх слів записано вірно і мною прочитано» від імені осіб, яких той опитував, і виконання підписів замість них. У ході досудового слідства та судового розгляду встановлено, що ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 особисто у поясненнях зазначеної фрази не писали та не виконували підписів під текстом пояснень, у тому числі за обставин, вказаних у судовому рішенні. Крім того, постановою Любешівського районного суду від 24.01.2013 року про направлення кримінальної справи для проведення додаткового розслідування було поставлено під сумнів лише законність одержання зразків для експертного дослідження. Посилається на те, що пояснення потерпілого ОСОБА_12 повністю підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_17 . Зазначає, що, визнаючи недоведеним факт наявності у діях ОСОБА_7 корисливого мотиву чи іншої зацікавленості в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , суд вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки досудовим слідством першому не інкримінується зловживання службовим становищем з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах. Вважає виправдувальний вирок таким, що ґрунтується на припущеннях, домислах, а також висновках, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що переконливі докази винуватості ОСОБА_7 судом безпідставно відхилено, а надано перевагу неперевіреним доказам сторони захисту. З огляду на вищенаведене просить вирок суду першої інстанції просить скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України та призначити покарання за ч.1 ст.366 КК України - у виді 3 (трьох) років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах строком на три роки.

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, у зв`язку закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження в частині вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.364 КК України закрити у зв`язку з декриміналізацією.

Стягнути з ОСОБА_7 судові витрати за залучення експертів у кримінальному провадженні у сумі 1764 грн. 96 коп. та вирішити питання про арешт майна відповідно до постанови про накладення арешту на майно від 11.07.2012 року і речові докази, які пропонується зберігати із матеріалами кримінальної провадження.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 у запереченні на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 без змін на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, належно дослідженими та оціненими судом під час судового розгляду відповідно до вимог ст.94 КПК України.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, обвинуваченого, його захисника, які просили апеляцію залишити без задоволення, а вирок суду без змін, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.
Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_7 оскаржуваним вироком Любешівського районного суду Волинської області від 02.10.2013 року визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.3 ст.364 КК України, та виправданий за недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07.09.2016 року вирок Любешівського районного суду від 02.10.2013 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 10.07.2018 року вищевказану ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 07.09.2016 року в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.366 КК України скасовано та призначено в цій частині новий розгляд у суді апеляційної інстанції. У решті ухвалу апеляційного суду залишено без зміни.
Таким чином, вирок Любешівського районного суду від 02.10.2013 року в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.3 ст.364 КК України апеляційному перегляду не підлягає.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.366 КК України, то вони є частково слушними з огляду на наступне.
Так, відповідно до положень ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинні бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається із матеріалів судового та кримінального проваджень даних вимог закону при прийнятті рішення про ухвалення виправдувального вироку в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.366 КК України, суд першої інстанції не дотримався та передчасно ухвалив таке рішення.

Структура мотивувальної частини виправдувального вироку регламентована п.1 ч.3 ст.374 КПК України із змісту якого вбачається, що у виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення.

Крім того, у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти результати дослідження, аналізу і оцінки доказів, як тих, що були зібрані під час досудового розслідування, так і поданих в судовому засіданні.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Частиною 3 ст.374 КПК України передбачено, що у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Як вбачається із змісту оскаржуваного вироку, судом першої інстанції не дотримано вказаних вимог закону та було допущено неповноту судового розгляду і невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції визнаючи недопустимими доказами письмові пояснення потерпілого ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 і ОСОБА_16 , як на одну з підстав для ухвалення виправдувального вироку, послався на преюдиціальне значення постанови Любешівського районного суду від 24.01.2013 року про направлення кримінальної справи щодо ОСОБА_7 на додаткове розслідування. Однак, при цьому місцевий суд не звернув уваги на те, що постанова про направлення справи на додаткове розслідування фактично не є остаточним рішенням у справі, та відповідно, належного висновку не зробив про те, чи може вона мати наперед встановлену силу - преюдиціальне значення в даному випадку, виходячи з положень, які викладені у п.13 постанови ПВСУ від 11.02.2005 року №2 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює повернення справ на додаткове розслідування".
Крім того, місцевий суд, як на підставу для ухвалення виправдувального вироку послався на те, що висновком судово-почеркознавчої експертизи №490 від 22.05.2013 року не встановлено ким саме (якою конкретно особою) були виконані підписи від імені ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_16 . При цьому вказав, що інших доказів, які вказували б на те, що підпис виконано обвинуваченим ОСОБА_7 стороною обвинувачення не надано.
Разом з тим зазначеною почеркознавчою експертизою було встановлено факт виконання обвинуваченим ОСОБА_7 записів: "з моїх слів записано вірно і мною прочитано" від імені осіб, яких той опитував.
При цьому судова почеркознавча експертиза, результатом проведення якої був висновок №490 від 22.05.2013 року була виконана повторно за наявності висновку почеркознавчої експертизи №300 від 20.06.2012 року. Зазначені експертизи проводилися експертами однієї установи і є в достатній мірі ідентичними за своїми висновками та мотивами їх прийняття. На переконання колегії суддів, враховуючи фактичні обставини провадження, хід досудового розслідування та судового розгляду, прийняті процесуальні рішення за наслідками такого розгляду, мотиви їх прийняття та суперечливість результатів оцінки та аналізу доказів, судом першої інстанції не вичерпано всі можливості встановлення фактів та обставин, що мають значення для даного кримінального провадження та підлягають доказуванню, в тому числі шляхом призначення необхідних експертних досліджень (повторна експертиза в іншій установі, комісійна експертиза), тощо.

На противагу викладеному місцевий суд, визнаючи недопустимим доказом висновок судово-почеркознавчої експертизи №490 від 22.05.2013 року, послався на порушення процедури отримання експериментальних зразків підпису та почерку у ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , оскільки вони відібрані не в умовах, в яких підписували пояснення, а в кабінеті прокуратури.
Суд першої інстанції хоча і досліджував зазначені докази, проте не надав їм належної правової оцінки у своєму рішенні, не спростував їх у відповідному об`ємі, наданому стороною обвинувачення, не провів аналіз таких доказів у повному обсязі на предмет належності та допустимості.
Статтею 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи. Така невідповідність згідно із ст.411 КПК України має місце тоді, коли висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.
Отже, дослідивши вказані докази в судовому засіданні, суд першої інстанції не надав їм належної та повної оцінки у вироку, що є недопустимим. Адже у виправдувальному вироку не повинен залишитися належно та повно недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення і всім доказам обвинувачення, в тому числі і письмовим, суд повинен був дати оцінку та навести переконливі мотиви, чому не прийняв їх до уваги.
Поверхневе дослідження доказів в даному кримінальному провадженні позбавило суд першої інстанції ухвалити вмотивоване рішення.
Тому, за наведених обставин, висновок суду про виправдання ОСОБА_7 в частині виправдання за ч.1 ст.366 КК України є передчасним, зробленим без повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Наведені порушення відповідно до ст.412 КПК України є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, та такими, які згідно п.п.1, 2 ч.1 ст.409, 411, 415 КПК України є підставою для скасування судового рішення з призначенням судового розгляду у суді першої інстанції.
За таких обставин вирок Любешівського районного суду Волинської області від 02.10.2013 року щодо ОСОБА_7 в частині виправлення за ч.1 ст.366 КК України підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства та неповнотою судового розгляду з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в цій частині.
Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
При новому розгляді суду слід всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності, перевірити в тому числі і доводи апеляційної скарги прокурора, дати належну юридичну оцінку здобутим доказам, та прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.
Вирок Любешівського районного суду Волинської області від 02 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_7 в частині виправдання за ч.1 ст.366 КК України скасувати та призначити в цій частині новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Дата набрання законної сили - 06.03.2019р.

Суддя Волинського апеляційного суду ОСОБА_2

Помічник судді ОСОБА_18