Справа № 461/1244/17
УХВАЛА
Іменем України

30.11.2018 року cлідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові клопотання прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про накладення арешту на майно

в с т а н о в и в:

Прокурор Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на нежитлове приміщення в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 74,2 кв.м.

Своє клопотання обґрунтовує тим, що в.о. начальника Управління комунальної власності Львівської міської ради ОСОБА_4 28.12.2016 року звернувся із заявою про неправомірне вибуття з комунальної власності нежитлового приміщення в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 74,2кв.м. З листа в.о. начальника управління комунальної власності №2302-вих-5718 від 28.12.2016 року вбачається, що вказане нежитлове приміщення знаходиться в складі багатоквартирного будинку на АДРЕСА_1 , віднесене до комунальної власності та не переходило у спільну сумісну власність мешканців будинку разом із приватизацією квартир.Таким чином, договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення №5586 від 06.06.2016 року, який є підставою проведення державної реєстрації права власності на нього, має ознаки підробки. Зазначає, що вказана квартира у даному випадку є предметом вчинення кримінального правопорушення та відповідно являється доказом у даному кримінальному провадженні. Тому, з метою збереження речових доказів просить клопотання задоволити.

На підставі ч.2 ст.172 КПК України слідчий суддя вважає за можливе розглядати клопотання без виклику особи, у володінні якої знаходиться майно, оскільки це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Прокурор у судовому засіданні подане клопотання підтримав, просив таке задоволити.

Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Так, частиною першою ст.170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів.
Частиною третьою ст.170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Прокурором Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000162 від 11.01.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України.
З матеріалів клопотання вбачається, що до Галицького ВП ГУНП України у Львівській області 10.01.2017 року з Департаменту захисту економіки УЗЕ у Львівській області НП України надійшла заява в.о. начальника Управління комунальної власності Львівської міської ради ОСОБА_4 № 2302-вих5718 від 28.12.2016 року про неправомірне вибуття з комунальної власності нежитлового приміщення в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 74,2 кв.м.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №118117032 від 22.03.2018 року вбачається, що державним реєстратором ОСОБА_5 17.05.2016 року проведено державну реєстрацію права власності на вищевказане нежитлове приміщення, при цьому підставою виникнення права власності визначено свідоцтво про право власності від 09.11.1993 року, видане Львівською міською адміністрацією.
Окрім цього, з даної довідки вбачається, що державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 06.06.2016 року здійснено державну реєстрацію права власності на вказане приміщення за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу №5586 від 06.06.2016 року.
З вищевказаної заяви в.о. начальника Управління комунальної власності від 28.12.2016 року вбачається, що вказане нежитлове приміщення знаходиться в складі багатоквартирного будинку на АДРЕСА_1 , віднесене до комунальної власності та не переходило у спільну сумісну власність мешканців будинку разом із приватизацією квартир.
Таким чином, у органу досудового розслідування є підстави вважати, що договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення №5586 від 06.06.2016 року, який є підставою проведення державної реєстрації права власності на нього, має ознаки підробки.
13.09.2018 року вищевказане приміщення визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки є предметом вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий довів, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження
Потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого.
Слідчий довів, що вищевказані речі зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та можуть бути використані як доказ факту чи обставин.
Оцінюючи надані стороною обвинувачення докази, слідчий суддя вважає їх належними та допустимими, їх сукупність та взаємозв`язок між ними достатній для прийняття процесуального рішення про арешт майна.
Незастосування арешту майна може привести до настання наслідків, що перешкоджатимуть збереженню речових доказів.
Таким чином, оскільки вказане приміщення є предметом вчинення кримінального правопорушення та існує загроза їх зміни у випадку передачі власнику, з метою забезпечення арешту майна, а також враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, наслідки арешту, розумність та співрозмірність обмеження права власності, завдання кримінального провадження, інші обставини, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.131, 132, 170, 172, 173, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в:

клопотання прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про накладення арешту на майно задоволити.

В рамках кримінального провадження № 0000162 від 11.01.2017 рокунакласти арешт на нежитлове приміщення в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 74,2 кв.м.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо, ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1