ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 594/932/2016-к

провадження № 51-3136км18

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

виправданого за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК), у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК та виправданого за обвинуваченням за ч. 3 ст. 185 КК, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним цього злочину.

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини
За вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року ОСОБА_9 було засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. За цим же вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_9 виправдано за висунутим їм обвинуваченням за ч. 3 ст. 185 КК у зв`язку з недоведеністю вчинення ними цього кримінального правопорушення.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Апеляційний суд Тернопільської області ухвалою від 18 жовтня 2017 року змінив зазначений вирок: виключив зі вступної частини відомості про засудження ОСОБА_6 та ОСОБА_9 за вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 27 червня 2014 року, вказавши, що вони згідно зі ст. 89 КК не мають судимості. Також апеляційний суд постановив вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 2 ст. 289 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна.
Суд визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин незаконного заволодіння транспортним засобом із проникненням у приміщення.

Як установив суд, 28 серпня 2016 року о 4:00 ОСОБА_9 проник до гаражу на території домогосподарства ОСОБА_10 (с. Грошова Борщівського району) і незаконно заволодів належним останньому мотоциклом вартістю 5500 грн.

Крім того, слідчими органами ОСОБА_9 та ОСОБА_6 обвинувачувались у тому, що вони повторно за попередньою змовою групою осіб вчинили у с. Пищатинці Борщівського району крадіжки, поєднані з проникненням у приміщення.

Згідно з обвинувальним актом наприкінці вересня 2015 року вночі ОСОБА_9 та ОСОБА_6 проникли на територію домогосподарства ОСОБА_11 , де з альтанки, з господарського приміщення, а потім ще й з мікроавтобуса, припаркованого біля домогосподарства, викрали належне останньому майно на загальну суму 5948 грн.

Продовжуючи свої злочинні дії, цієї ж ночі у згаданому селищі ОСОБА_9 та ОСОБА_6 проникли на територію домогосподарства ОСОБА_12 , де з гаражу викрали належне останньому майно на загальну суму 1103,06 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.

Як убачається з вироку, виправдовуючи ОСОБА_6 та ОСОБА_9 за епізодами вчинення крадіжок майна ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , суд зазначив, що докази сторони обвинувачення було отримано з порушенням порядку, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК), а тому їх не може бути використано при прийнятті процесуального рішення, з чим погодився й суд апеляційної інстанції.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі, за її змістом, прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати згадані вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи заявлену вимогу, наводить доводи, суть яких зводиться до того, що місцевий суд не дав належної оцінки зібраним доказам і необґрунтовано виправдав ОСОБА_6 та ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 185 КК, а також призначив останньому за ч. 2 ст. 289 цього Кодексу покарання, недостатнє для його виправлення. На думку сторони обвинувачення, апеляційний суд не усунув допущених порушень, не відповів на всі доводи в апеляційній скарзі прокурора, а тому прийняв рішення, яке суперечить ст. 370 КПК. Разом із цим прокурор констатує факт застосування судом апеляційної інстанції до ОСОБА_9 ст. 69 КК.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор, не погодившись із доводами про допустимість протоколу огляду місця події, частково підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення; захисники та виправданий ОСОБА_6 заперечили обгрунтованість заявлених касаційних вимог.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції (далі Суд) перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у межах касаційної скарги. Однак цей Суд не уповноважений перевіряти оспорюваних рішень на предмет неповноти розгляду, а також невідповідності висновків у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, і при здійсненні перегляду виходить із фактичних обставин, установлених судами нижчого рівня.

Частиною 1 ст. 373 КПК передбачено, що у разі, якщо у кримінальному провадженні не доведено вчинення обвинуваченим злочину, суд ухвалює виправдувальний вирок.

У силу приписів ст. 370 цього Кодексу таке судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом із додержанням норм права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК установлено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

Цих вимог закону суд дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд здійснив його розгляд відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого ОСОБА_6 та ОСОБА_9 обвинувачення, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування фактичні дані, на підставі яких ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і, керуючись ст. 94 КПК, оцінив кожен із них та їх сукупність у взаємозв`язку.

Аргументуючи свою позицію про недоведеність вчинення обвинуваченими інкримінованих крадіжок, суд навів мотиви, виходячи з яких, узяв до уваги одні докази та відкинув інші, а також зазначив конкретні процесуальні порушення, що потягли за собою визнання окремих доказів недопустимими, і дійшов обґрунтованого висновку про невинуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у цих злочинах, вказавши у мотивувальній частині вироку правові підстави виправдання.

Як установив суд, фактичні дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 12 листопада 2015 року, під час якого у домоволодінні ОСОБА_13 , де мешкав ОСОБА_9 , було вилучено частину викраденого майна, отримано з порушенням КПК, адже після проведення огляду житла прокурор чи слідчий усупереч вимогам статей 233, 234, 237 цього Кодексу не звернулися з відповідним клопотанням до слідчого судді.
З огляду на такі обставини суд визнав указаний протокол, а також здобуті на підставі огляду фактичні дані недопустимими й дійшов умотивованого висновку про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.

Не погодившись із вироком, захисник та прокурор оскаржили його в апеляційному порядку. Останній, навівши у своїй скарзі доводи щодо необґрунтованості виправдання обвинувачених та м`якості призначеного ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 289 КК заходу примусу, просив скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Разом із цим, у поданій скарзі прокурор не зазначив обґрунтування заявленої вимоги, зокрема підстав, передбачених ст. 415 КПК, для призначення такого розгляду. Натомість сторона захисту в поданій апеляційній скарзі просила пом`якшити ОСОБА_9 покарання, застосувавши до нього ст. 69 КК.

При перегляді оскарженого вироку апеляційний суд ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, й умотивовано відмовив у її задоволенні.

Законодавцем у ч. 1 ст. 415 КПК чітко визначено підстави для призначення апеляційним судом нового розгляду в суді першої інстанції, їх перелік є вичерпним. Оскільки в апеляційній скарзі прокурор не зазначив жодної з цих підстав, і таких не було встановлено при перевірці кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, згаданий суд не мав процесуальної можливості скасувати оспорюваний вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, як на цьому наполягала сторона обвинувачення.

Невідповідність ухвали апеляційного суду положенням ст. 370 КПК прокурор пов`язує саме з відмовою в задоволенні заявленої ним апеляційної вимоги. Однак, зважаючи на імперативність приписів ст. 415 вказаного Кодексу, зазначені доводи є неприйнятними.

Водночас апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу сторони захисту, застосував ст. 69 КК і пом`якшив призначене ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 289 цього Кодексу покарання у виді позбавлення волі до 3 років.

Аргументів щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому заходу примусу в поданій касаційній скарзі не міститься, а безспірних правових підстав вважати обране покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

Таким чином, доводи прокурора у поданій скарзі щодо незаконності судових рішень є непереконливими і визнати їх достатніми для скасування вироку та ухвали не можна.

Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оскаржених судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, при розгляді кримінального провадження в касаційному порядку не встановлено.

Отже, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.

Крім того, як убачається з наявних у Суді даних, ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 8 грудня 2017 року ОСОБА_9 було звільнено умовно-достроково з Чортківської установи виконання покарань № 26.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3