Ухвала

Іменем України
18 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 1626/1004/12

провадження № 51-4711км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6 на постанову Ленінського районного суду м. Полтави від 6 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 4 грудня 2017 року щодо
ОСОБА_7 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гребіняки Шишацького району Полтавської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що відповідно до ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК) судимості не має,
якого звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році» від 31 травня 2005 року та кримінальну справу щодо якого закрито.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 6 липня 2016 року звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році», кримінальну справу щодо нього закрито.
Відмовлено у задоволенні клопотань потерпілого ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6 :
про направлення справи для вирішення питання про зміну підсудності;
про повернення кримінальної справи прокурору, про зміну запобіжного заходу відносно підсудного ОСОБА_7 та застосування щодо нього запобіжного заходу у виді застави;
про витребування документів, накладення арешту на майно підсудного ОСОБА_7 та його дружини ОСОБА_8 ;
про об`єднання справ в одне провадження;
про призначення по справі додаткової судово-медичної експертизи та повторної судово-медичної експертизи, виклик експерта та клопотання представника потерпілого ОСОБА_6 про призначення по справі додаткової комплексної судово-медичної експертизи та виклик експерта;
про повернення справи на додаткове розслідування та витребування кримінальних проваджень з Шишацького ВП Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області та матеріалів досудового розслідування з Миргородської місцевої прокуратури.
Цією ж постановою цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_6 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 залишено без розгляду.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 4 грудня 2017 року постанову місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Згідно з постановою ОСОБА_7 обвинувачувався органом досудового слідства за ч. 1 ст. 122 КК у тому, що він 5 липня 2009 року приблизно о 19-ій годині 00 хвилин поблизу магазину «Червона Калина» по вул. Жовтневій, 5 у с. Яреськи Шишацького району Полтавської області під час сварки з неповнолітнім ОСОБА_5 з приводи ловлі риби на ставку, що перебуває в користуванні ОСОБА_7 , на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово, умисно завдав неповнолітньому ОСОБА_5 декілька ударів кулаками в голову та удар у ділянку правого плеча, від якого той впав з велосипедом на витягнуту ліву руку. Після чого, схопивши неповнолітнього ОСОБА_5 за капюшон кофти та піднімаючи його з асфальтового покриття, завдав йому ще приблизно п`ять ударів кулаками в голову.
ОСОБА_5 , усвідомлюючи явну перевагу ОСОБА_7 у фізичній силі, побоюючись за своє здоров`я, зумів звільнитися від захвату рукою ОСОБА_7 , побіг до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » для того, щоб покликати на допомогу та викликати працівників міліції.
ОСОБА_7 , з метою доведення до кінця злочинного умислу, спрямованого на заподіяння тілесних ушкоджень, зайшов до приміщення магазину, схопив неповнолітньогоОСОБА_5 правою рукою за капюшон кофти, потягнув до дверей, перед якими умисно штовхнув його в сторону дверей, внаслідок чого потерпілий від поштовху своїм тілом відчинив двері та впав на підлогу коридору на лівий бік.ОСОБА_7 , схопивши правою рукою за капюшон кофти неповнолітнього ОСОБА_5 , підняв його з підлоги, вивів через вхідні двері на поріг, спускаючись по сходах, різко смикнув останнього до низу, від чого той з метою зменшити удар спиною об сходи рефлекторно виставив ліву руку і після контакту руки з асфальтовим покриттям вагою всього тіла впав на долонну сторону кисті, відчувши різкий біль в лівому передпліччі, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесні ушкодження за критерієм тривалого розладу здоров`я.
Під час попереднього розгляду справи суд, пославшись на те, що ОСОБА_7 подав клопотання про застосування до нього амністії, є батьком двох дітей віком до 18 років, батьківських прав щодо яких не позбавлений, звільнив його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 ККна підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році», а кримінальну справу щодо нього закрив.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які її подали
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 просять судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати і направити справу на новий судовий розгляд або прокуророві на додаткове розслідування.

Вказують на неправильне застосування кримінального закону, посилаючись на безпідставне застосування до ОСОБА_7 амністії. Вважають, що суд порушив вимоги ст. 399 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року), не врахував при розгляді справи вказівок суду касаційної інстанції, не дослідив докази та не надав всі відповіді на заявлені ними клопотання. Вважають, що кваліфікація дій ОСОБА_7 є неправильною. Посилаються на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, зокрема, винесення постанови незаконним складом суду, не фіксування перебігу судового засідання 6 липня 2016 року технічними засобами. Крім того, вказують, на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про дослідження доказів, не навів мотивів ухваленого рішення та послався на докази, які не досліджувались судом.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_4 вважав касаційну скаргу необґрунтованою, просив судові рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілого ОСОБА_5 , який просив касаційну скаргу задовольнити, прокурора ОСОБА_4 ,перевіривши матеріали кримінальної справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.
Участь особи у справі як потерпілої пов`язана з реалізацією наданих їй прав і виконання покладених на неї обов`язків.
Зазначені у ст. ст. 49 і 267 КПК 1960 року процесуальні права дозволяють потерпілому самостійно або разом зі своїм представником захищати свої права та законні інтереси, порушені злочином, сприяти встановленню істини у справі.
Потерпілий під час судового розгляду справи має право: давати показання; заявляти відводи і клопотання; висловлювати свою думку про клопотання інших учасників судового розгляду; давати пояснення з приводу досліджуваних судом обставин справи; подавати докази, задавати питання свідкам, експертові, спеціалістові і підсудним; брати участь в огляді місця вчинення злочину, речових доказів, документів, а в справах, зазначених у ч. 1 ст. 27 КПК 1960 року, підтримувати обвинувачення; брати участь у судових дебатах; за наявності відповідних підстав на забезпечення безпеки.
Потерпілий користується рівними з іншими учасниками судового розгляду можливостями щодо заявлення відводів і клопотань, подання доказів, участі в дослідженні доказів та доведенні їх переконливості перед судом, виступу в судових дебатах та оскарження процесуальних рішень суду (ст. 261 КПК 1960 року).
Отже, потерпілий є рівноправним учасником судового розгляду справи зі сторони обвинувачення з власною правовою позицією в доказуванні.
Разом із тим, виступаючи на стороні обвинувачення, потерпілий має право самостійно (особисто чи через свого представника) підтримувати його, встановлюючи цим межі судового розгляду, тільки у випадках, визначених у законі:
у справах про злочини, передбачені ч. 1 ст. 27 КПК 1960 року, якщо вони порушені суддею в порядку, передбаченому ст. 251 цього Кодексу;
у разі відмови прокурора від обвинувачення, якщо потерпілий вимагає продовження розгляду справи;
у разі зміни прокурором обвинувачення у бік застосування кримінального закону, який передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, чи у бік зменшення обсягу обвинувачення, якщо потерпілий вимагає розглядати справу в межах раніше пред`явленого обвинувачення (ч. 4 ст. 277 КПК 1960 року).
І хоча в інших випадках закон не передбачає можливість підтримання потерпілим обвинувачення у більшому обсязі, ніж пред`явлене особі під час досудового слідства та зазначене в обвинувальному висновку, однак це не повинно перешкоджати реалізації наданих йому прав для відстоювання власної правової позиції (у т.ч. й відмінної від позиції державного обвинувача) у питаннях, що підлягають вирішенню у даній справі.
Відтак, будучи самостійним суб`єктом доказування, потерпілий може і не поділяти позицію сторони обвинувачення, а здійснювати захист своїх інтересів, самостійно визначаючи його спрямованість і тактику.
Як убачається з матеріалів справи, потерпілий ОСОБА_5 , діючи в межах цих умов, висловлював об`єктивний сумнів щодо правильності встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, заподіяних йому ОСОБА_7 , та вважав, що у діянні останнього наявні ознаки й інших злочинів, передбачених КК.
За наслідками розгляду справи щодо ОСОБА_7 постановою Решитилівського районного суду Полтавської області від 3 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду від 17 липня 2014 року, звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році», кримінальну справу щодо нього закрито.
Ці судові рішення Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 9 лютого 2016 року скасував та направив справу щодо ОСОБА_7 на новий судовий розгляд.
При цьому касаційний суд встановив, що постанова місцевого суду та ухвала апеляційного суду прийняті з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону в зв`язку з тим, що потерпілому та його представнику у спосіб, не передбачений ст. 273 КПК 1960 року, було відмовлено у задоволенні клопотань про направлення справи на додаткове розслідування через неповноту слідства та про проведення додаткової експертизи щодо наявності у ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень.
Крім того, у судовому рішенні касаційний суд вказав, що зазначені клопотання стосувались того, що у діях ОСОБА_7 містяться склади більш тяжких злочинів, за вчинення яких амністія не застосовується, а тому дійшов висновку, що ухвалення постанови про звільнення ОСОБА_7 у зв`язку з амністією є передчасним.
Відтак, скасовуючи судові рішення щодо ОСОБА_7 , ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 лютого 2016 року справу було направлено на новий судовий розгляд з наступними вказівками: під час нового судового розгляду суд повинен був вжити заходів для повного, всебічного дослідження обставин справи, дати належну оцінку зібраним доказам, врахувати й ретельно перевірити усі доводи, на які посилається представник потерпілого у апеляційній та касаційній скаргах, та постановити у справі законне й обґрунтоване рішення з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону.
Згідно зі ст. 399 КПК 1960 року вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для органів дізнання чи досудового слідства при додатковому розслідуванні і суду першої чи апеляційної інстанції при повторному розгляді справи.
Зі змісту ухвали касаційного суду слідувало, що перевірка доводів потерпілого та розгляд заявлених клопотань могли бути здійсненні лише під час нового судового розгляду шляхом дослідження доказів у судовому засіданні.
Однак, суд першої інстанції вказаних вище вказівок касаційного суду не врахував та не провів повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, а натомість на стадії попереднього розгляду звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК, застосувавши до нього амністію, а справу щодо нього закрив.
Це рішення місцевого суду ґрунтується на висновках, які є суперечливими, та ухвалене з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.
Відповідно до норм КПК 1960 року на стадії підготовки відбувається вирішення питань підсудності; закриття або зупинення провадження у справі; про відповідність обвинувального висновку вимогам КПК; про зміни, скасування або обрання запобіжного заходу; про перевірку матеріалів кримінальної справи на предмет виявлення порушень вимог цього Кодексу, які не дають можливості суду призначити справу до розгляду.
Крім того, відповідно до ст. 237 КПК 1960 за наявності клопотань учасників процесу суддя на цій стадії з`ясовує також питання про наявність підстав для притягнення до кримінальної відповідальності інших осіб та для кваліфікації дій обвинуваченого за статтею Кримінального кодексу, яка передбачає відповідальність за більш тяжкий злочин чи для пред`явлення йому обвинувачення, яке до цього не було пред`явлено.
Виходячи із вимог засади змагальності, положення КПК 1960 року не дозволяє судді на стадії попереднього розгляду справи з`ясовуватипитання про те, чи зібрано необхідні докази для розгляду справив судовому засіданні, чи правильно кваліфіковані дії обвинуваченого за статтями Кримінального кодексу, чи вжито під час досудового розслідування справи заходів до усунення причин та умов, що сприяли вчиненню злочину.
Отже, за загальним правилом при попередньому розгляді справи докази не досліджуються, в постанові судді оцінка доказів з точки зору їх достатності чи достовірності не дається.
У зв`язку з наведеним суддя не може закрити справу при попередньому її розгляді, якщо для з`ясування (чи підтвердження) підстав для її закриття необхідно досліджувати та оцінювати певні докази, або тоді, коли мають бути з`ясовані питання, які вирішуються судом за результатами судового слідства.
Натомість, як вбачається з постанови від 6 липня 2016 року, суддя на стадії попереднього розгляду справи щодо ОСОБА_7 здійснив розгляд клопотань потерпілого ОСОБА_5 (про призначення по справі додаткової судово-медичної експертизи та повторної судово-медичної експертизи), які не підлягали вирішенню на цій стадії судового розгляду.
Крім того, розглядаючи на цій стадії справу, суд вдався до оцінки доказів, що містились у висновках судово-медичної, додаткової та комісійної судово-медичних експертиз, аналізу даних, викладених у цих експертизах, та дійшов безпідставного висновку, що потерпілим та його представником не надано суду об`єктивних доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я потерпілого, про відсутність підстав вважати, що подальші зміни у його здоров`ї можуть бути пов`язані з травмами, отриманими 5 липня 2009 року, а вказані в комісійній експертизі інші захворювання ОСОБА_5 у прямому причинно-наслідковому зв`язку з тілесними ушкодженнями, заподіяними йому 5 липня 2009 року, не перебувають.

При цьому судом необґрунтовано було вказано про відсутність підстав для повернення справи на додаткове розслідування для додаткової кваліфікації дій ОСОБА_7 , про відсутність переконливих та достовірних даних про направленість умислу останнього на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, оскільки ці висновки ґрунтуються на результатах всебічного, повного й об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Також у постанові місцевий суд зазначивши, що питання повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства може вирішуватися виключно на стадії судового слідства, а в клопотанні потерпілого фактично йшлося про неповноту досудового розслідування, допустив суперечність, вирішивши це клопотання на попередньому розгляді з відмовою потерпілому в задоволенні клопотання про повернення справи прокуророві.
Таким чином, вказані в ухвалі від 9 лютого 2016 року вказівки касаційного суду, які були обов`язковими для суду першої інстанції при повторному розгляді справи, було залишено поза увагою Ленінським районним судом м. Полтави.
Відтак, місцевий суд не перевірив доводи потерпілого ОСОБА_5 про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК та наявність у його діях складу злочинів, передбачених ст. ст. 121, 296 КК, не вирішив клопотання та не перевірив усі доводи потерпілого, про які той заявляв у судових засіданнях і на які акцентував у своєму рішенні Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Вказані порушення місцевого суду не усунув і апеляційний суд при перегляді справи щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку.
Так, ухвала апеляційного суду повинна відповідати тим же вимогам, що і судове рішення суду першої інстанції, тобто бути законною і обґрунтованою.
Відповідно до ст. 377 КПК 1960 року при залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою.
Однак, залишаючи апеляцію представника потерпілого без задоволення, апеляційний суд всупереч вимогам ст. 377 КПК 1960 року в ухвалі не проаналізував зазначені в ній доводи, вичерпних відповідей на кожний з доводів апеляції не надав, не навів докладних мотивів та підстав прийнятого рішення.
Натомість в ухвалі апеляційний суд, відхиляючи апеляцію представника потерпілого, послався на докази, які не досліджувалися ані судом першої, ані в суді апеляційної інстанцій.
Зокрема, на обґрунтування своїх висновків апеляційний суд вказав на судово-медичні експертизи, дійшовши безпідставного висновку, що їх дані є достатньо повними та об`єктивними, а матеріали справи не містять судово-медичних даних про спричинення потерпілому ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, а також підстав для визнання вчинених ОСОБА_7 дій з хуліганських мотивів та кваліфікацію його дій за більш тяжким кримінальним законом.
Таким чином, рішення місцевого суду постановлено щодо ОСОБА_7 з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, тому відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року підлягає скасуванню.
Оскільки апеляційний суд під час перегляду справи не виправив указані порушення, допущені судом першої інстанції, скасуванню підлягає й ухвала апеляційної інстанції.
Отже, судові рішення щодо ОСОБА_7 підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, під час якого суду необхідно врахувати зазначене в цій ухвалі, забезпечити сторонам необхідні умови для реалізації наданих їм процесуальних прав, всебічно, повно й об`єктивно дослідити матеріали справи, дати належну оцінку зібраним доказам та з дотриманням вимог кримінального та кримінально-процесуального закону прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 394396 КПК України 1960, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, Суд
у х в а л и в:
касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м. Полтави від 6 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 4 грудня 2017 року щодо ОСОБА_7 скасувати і направити справу на новий судовий розгляд.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3