КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_8 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2019 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000547, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Іванопіль, Чуднівського району Житомирської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 серпня 2018 року за ст. 290 КК України до штрафу у розмірі 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.02.2019 ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком на два роки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України, на ОСОБА_9 покладено обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Судом вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило малолітній потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 286 КК України, за таких обставин.

22.09.2018, близько 13 години ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки ««Mercedes-Benz Vito 112 CDI», державний номер НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння та не маючи при собі посвідчення водія, проїжджаючи 1 км. + 600 м. автодороги сполученням «село Ясногородка село Неграші», рухаючись в напрямку села Неграші Києво-Святошинського району Київської області, проявив недбалість, не був уважний до дорожньої обстановки, не переконавшись у безпечності свого маневру на заокругленні дороги праворуч, змінив напрямок руху керованого ним автомобіля, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення з автомобілем марки «Chrysler PT Cruiser», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , яка рухалась у межах своєї смуги руху в напрямку с. Ясногородка.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітній пасажир автомобіля «Chrysler PT Cruiser», державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми живота, розриву селезінки з наявністю гемоперетоніума, скалкового перелому лівої ключиці, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 182/Е від 29.10.2018 в своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
У даній дорожній обстановці ОСОБА_9 порушив вимоги п. 1.2 (в Україні встановлено правосторонній рух транспортних засобів); пп. «б» п. 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом на дорозі,); п. 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншими учасникам руху) та вимог п.п. 1.1 розділу 34 «дорожня розмітка» "Правил дорожнього руху України", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (надалі - Правил).
Порушення водієм ОСОБА_9 вимог п. 1.2, пп. «б» п. 2.3, п. 10.1, пп. 1.1 розділу 34 Правил, перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настання наслідків у вигляді спричинення малолітній потерпілій ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

Не погодившись із вироком суду першої інстанції, прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, просив вирок скасувати, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначав, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не надав оцінку підвищеній суспільній небезпеці злочину, його конкретним обставинам та наслідкам, зокрема грубому порушенню ОСОБА_9 вимог Правил, що призвело до заподіяння тяжких тілесних ушкоджень малолітній дитині.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що обвинувачений має не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, не відшкодував у повному обсязі завдану потерпілій шкоду.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції неправильно застосував ст. 75 КК України, яка не підлягала застосуванню, при цьому не мотивував такого висновку та не навів обгрунтованих підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_8 ; вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 , яка підтримала апеляційну скаргу за наведених у ній обставин; думку потерпілої ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора; обвинуваченого ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, та просив залишити його без змін; повторно дослідивши документи, які характеризують особу обвинуваченого; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_9 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило малолітній потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 286 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувались також і обвинуваченим, досліджувались судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_9 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин учиненого кримінального правопорушення, доведеності винуватості, правову кваліфікацію діянь обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Доводи, наведені у апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, унаслідок м`якості, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше судимий, одружений, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та часткове добровільне відшкодування потерпілій завданої шкоди, обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та у відповідності до вимог закону, призначив йому покарання у виді позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк.

Разом з тим, визнавши ОСОБА_9 винуватим у вчиненні тяжкого злочину, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, без законних підстав застосував до обвинуваченого положення ст.ст. 75, 76 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор у справі.

Так, врахувавши відношення обвинуваченого до вчиненого та часткове добровільне відшкодуванням ним завданої шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, та призначення йому покарання з урахуванням вимог ст. 75 КК України зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Постановляючи вирок, суд першої інстанції не навів достатніх та об`єктивних мотивів щодо обґрунтування свого рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 зі звільненням від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Колегія суддів вважає, що наведені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого, які враховані судом при призначенні покарання, у даному конкретному випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

У порушення вимог ст. 65 КК України, суд першої інстанції не врахував конкретні обставини провадження, які свідчать про те, що ОСОБА_9 допустив одночасне порушення декількох пунктів Правил, унаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом, який призвів до спричинення пасажиру автомобіля тяжких тілесних ушкоджень, не надав належної оцінки способу та характеру вчинення кримінального правопорушення, аналізу особи винного як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, наслідкам, що настали унаслідок вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення у виді заподіяння малолітній потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, характеру та мотиву допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.
Судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений раніше судимий, та вчинив новий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, який має підвищену суспільну небезпеку та створює загрозу життю та здоров`ю населення.
Вищенаведені обставини дають колегії суддів підстави вважати про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення, та неможливість виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів без реального відбування ним основного покарання у виді позбавлення волі.
Отже, звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 із застосуванням статті 75 КК України від відбування призначеного йому судом першої інстанції основного покарання з випробуванням, колегія суддів уважає таким, що пов`язане з неправильним застосуванням кримінального закону, який не підлягав застосуванню, повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню ним нових злочинів.

У зв`язку з цим, у суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не було підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 без відбування основного покарання у виді позбавлення волі, а тому вирок суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409; п. 2 ст. 413; ст. 414 КПК України в частині застосування ст.ст. 75, 76 КК України підлягає скасуванню з постановленням за правилами пункту 4 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку, за яким засуджений має відбувати реально призначене йому за вироком суду першої інстанції основне покарання.

Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Строк відбування покарання обвинуваченому слід рахувати з моменту затримання в порядку виконання вироку.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_9 скасувати в частині застосування ст. ст. 75, 76 КК України, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 рахувати з моменту затримання обвинуваченого у порядку виконання вироку суду.

У решті вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2019 року залишити без зміни.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженому, який перебуває під вартою, - з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:
_________________ _________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3