Дата документу 30.10.2018 Справа № 317/1658/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/1658/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/207/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання в ДУ «Біленьківська виправна колонія № 99» за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2006 року за ст.304, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 152, п.п. 4, 10, 12 ч. 2 ст. 115, ст. 71 КК України, засудженого до 15 років позбавлення волі, про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - у виді обмеження волі,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції із Біленківською колонією № 99,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

захисник засудженого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - у виді обмеження волі.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд зазначив, що засуджений ОСОБА_6 має значні недоліки у своїй поведінці, не у повній мірі виконує обов`язки, визначені у ч.3 ст.107 КВК України, ст.118 КВК України та у розділі ІІІ Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, а його поведінка протягом часу відбування покарання не була стабільно позитивною та активною, крім того ОСОБА_6 працював у колонії з розривами у часі. Також судом прийнято до уваги той факт, що засуджений вважає себе незаконно засудженим, посилаючись на те, що він не вчиняв злочинів, за які відбуває покарання, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що наразі не має стійких тенденцій до становлення на шлях виправлення засудженого, натомість вбачається необхідність у подальшому виховному впливі на ОСОБА_6 в умовах ізоляції від суспільства.

В апеляційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, оскільки вважає її незаконною через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права ст.82 КК України, що порушує права засудженого ОСОБА_6 , та через однобічність розгляду клопотання. В обґрунтування своїх вимог вказує, що засуджений став на шлях виправлення, про що свідчить той факт, що з 2014 року він має лише заохочення і не має жодного стягнення, працює в установі відбування покарання, отримав професію, має спокійний та врівноважений характер, доброзичливо ставиться до інших засуджених та персоналу. Вважає, що звернення засудженого з клопотанням є своєчасним, оскільки засуджений ОСОБА_6 відбув абсолютну більшість строку покарання та йому залишилося відбувати покарання трохи більше одного року, є позитивні зміни у його поведінці, які свідчать, що засуджений став на шлях виправлення.

Згідно з ухвалою, до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання більш м`яким - у виді обмеження волі, на підставі ст. 82 КК України. В клопотанні засуджений зазначив, що перебуваючи у колонії, він не може допомагати матері. Крім того, з 2014 року він не має стягнень, має лише заохочення.

У судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали клопотання.

Прокурор та представник колонії проти задоволення клопотання заперечували.

Заслухавши доповідь судді; засудженого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника засудженого та вважав, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження та оцінивши доводи, викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні матеріалах провадження, і на думку колегії суддів є обґрунтованими.

З наданих суду матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджений за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2006 року за ст. 304, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 152, п.п. 4, 10, 12 ч. 2 ст. 115, ст. 71 КК України до 15 років позбавлення волі.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 01 березня 2016 року ОСОБА_6 зараховано в строк відбування покарання, згідно з положеннями ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення у період з 14 серпня 2005 року по 27 червня 2006 року, із розрахунку одному дню попереднього ув`язнення, відповідають два дні позбавлення волі.

Початок строку: 14 серпня 2005 року, кінець строку: 01 жовтня 2019 року.

Згідно з матеріалами, що характеризують особу засудженого ОСОБА_6 , останній під час тримання в Дніпропетровському слідчому ізоляторі характеризувався негативно, допустив чотири порушення режиму тримання, які виразилися у недбалому чергуванні та у порушенні розпорядку дня, за що притягався до дисциплінарної відповідальності, заохочень не мав.

З 19 червня 2006 року засуджений ОСОБА_6 тримався в Київському слідчому ізоляторі, де характеризувався негативно, допустив одне порушення режиму тримання, яке виразилось у порушенні розпорядку дня, за що притягався до дисциплінарної відповідальності, заохочень не мав.

З 05 липня 2006 року ОСОБА_6 тримався у Дніпропетровському слідчому ізоляторі, характеризувався посередньо, порушень режиму тримання не допускав, стягнень та заохочень не мав.

З 08 серпня 2006 року засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання у ДУ «Біленківська виправна колонія №99», на виробництві установи працевлаштований різноробочим.

Засуджений ОСОБА_6 характеризується посередньо, допустив три порушення вимог режиму відбування покарання, які виразилися у зберіганні заборонених предметів, за що притягався до дисциплінарної відповідальності. Стягнення погашені у встановленому законом порядку. За сумлінну поведінку та ставлення до праці, виконання покладених обов`язків має 14 заохочень. За характером спокійний, врівноважений, у відношенні із засудженими не конфліктний, підтримує стосунки із засудженими позитивної та негативної спрямованості, дотримується правомірних та ввічливих відносин з персоналом з метою отримання поблажливості, дотримується вимог гігієни та санітарії, не завжди утримує у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, не завжди має охайний вид. До майна установи та предметів, якими користується, при виконанні роботи ставиться не завжди належним чином. Виконує роботи із самообслуговування не завжди належним чином, через недостатній рівень необхідних навичок, до виконання робіт із благоустрою установи ставиться не завжди відповідально, не завжди дотримується пожежної безпеки та безпеки праці. Не бере участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу. В 2016 році закінчив Біленківський навчальний центр (№ 99) та отримав спеціальність стропальник другого розряду, приймає учать у роботі самодіяльних організацій засуджених, підтримує зв`язки з рідними, провину у вчиненому злочині визнає частково, розкаюється не повністю, за вироком суду позовів не має, на профілактичному обліку за час відбування покарання не перебуває.

Відповідно до довідки про заохочення та стягнення, засуджений ОСОБА_6 мав вісім стягнень, чотири з яких погашені; має чотирнадцять заохочень.

04 березня 2013 року комісією адміністрації ДУ «Біленківська виправна колонія № 99» відмовлено засудженому ОСОБА_6 у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст.100,101 Кримінально-виконавчого кодексу України, у вигляді переведення до колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання.

27 серпня 2015 року комісією установи відмовлено засудженому ОСОБА_6 у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст.82 Кримінально-виконавчого кодексу України, у вигляді заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, за бажанням засудженого.

31 березня 2016 року комісією установи відмовлено засудженому ОСОБА_6 у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст.81 Кримінально-виконавчого кодексу України, у вигляді умовно-дострокового звільнення від покарання.

03 серпня 2016 року Запорізьким районним суд Запорізької області відмовлено в застосуванні умовно-дострокового звільнення.

10 січня 2018 року Запорізьким районним суд Запорізької області відмовлено в застосуванні умовно-дострокового звільнення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Відповідно до частини 3 цієї статті, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосовано, якщо особа стала на шлях виправлення.

Відповідно до положень ст.6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення і звернув увагу на те, що за весь час відбування покарання поведінка засудженого не була стабільно позитивною, та засуджений ОСОБА_6 не довів, що наразі став на шлях виправлення в повній мірі.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», висновок про можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким повинен ґрунтуватися на аналізі даних про поведінку засудженого за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним не є факт відбуття певної частини покарання, а факт доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення або став на шлях виправлення.

Також, у пункті 17 зазначеної Постанови зазначено, що під час розгляду справ цієї категорії слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Перевіривши матеріали справи, врахувавши тяжкість злочинів, за які засуджено ОСОБА_6 , та відомості про особу останнього, в т.ч. і те, що за місцем відбування покарання він характеризується посередньо, суд дійшов правильного висновку про те, що за час відбування покарання поведінка засудженого не була зразковою, останній не завжди сумлінно ставився до виконання своїх обов`язків.

На думку колегії суддів, суд обґрунтовано звернув увагу, окрім іншого, і на ставлення засудженого ОСОБА_6 до вчинених ним злочинів, а саме те, що він не вважає себе винним, відповідно не має критики до скоєного.

В той же час вказана обставина у сукупності з іншими зазначеними вище обставинами не може свідчити про успішність процесу виправлення ОСОБА_6 , відповідно застосування до засудженого більш м`якого покарання не є доцільним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким, та вважає, що останній не проявив себе як такий, що став на шлях виправлення, а тому заміна невідбутої частини покарання більш м`яким є передчасною, і не буде сприяти досягненню мети, визначеної у ч. 2 ст. 50 КК України.

Доводи захисника засудженого-адвоката ОСОБА_8 , викладені в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, правильність вищезазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - у вигляді обмеження волі, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4