Справа №585/8/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/36/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 585/8/16 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 вересня 2016 року, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

представника потерпілого адвоката ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_12

захисника адвоката ОСОБА_13 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_14 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_12 за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК, оскільки ОСОБА_12 не порушував ПДР, на відміну від потерпілого ОСОБА_10 , який почав здійснювати обгін перед перехрестям, перевищив швидкість, не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, а тому саме дії останнього знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали. Також зазначає, що ОСОБА_12 вимушено порушив ПДР через створення аварійної ситуації потерпілим;

- прокурор у кримінальному провадження ОСОБА_7 (із змінами та доповненнями) просить скасувати вирок суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки виклавши в мотивувальній частині вироку обставини кримінального провадження, суд обмежився лише переліченням доказів, не надавши їм належної оцінки.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_14 підтримує апеляційну скаргу прокурора щодо скасування вироку суду першої інстанції частково і просить ухвалити виправдувальний вирок.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22.09.2016 ОСОБА_12 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК, і йому призначене покарання у виді 1 року виправних робіт з відрахуванням в дохід держави 10 % з відбуванням за місцем роботи без позбавлення права керувати транспортними засобами. Стягнуто на користь держави витрати за проведення експертиз в сумі 1227,60 грн. та 921,60 грн.

Відповідно до вироку суду, 28.03.2015 близько 12 год. 00 хв. ОСОБА_12 , керуючи автомобілем ВАЗ 21063 р.н. НОМЕР_1 по вул. Горького в м. Ромни, в порушення вимог п.10.1 ПДР не впевнившись в тому, що його маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав повертати ліворуч з крайнього лівого положення на нерегульованому перехресті, яке сполучає вул. Гетьмана Мазепи та вул. Горького, не надавши дорогу мотоциклу НОNDА РС34 під керуванням ОСОБА_10 , який в цей час здійснював обгін автомобіля на зустрічній смузі руху, що призвело до зіткнення транспортних засобів, внаслідок чого ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_13 , які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати вирок суду і ухвалити новий виправдувальний вирок, а також частково підтримали апеляційну скаргу прокурора, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, просила скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, а також частково підтримала апеляційну скаргу захисника, доводи потерпілого ОСОБА_10 та його представника ОСОБА_11 про залишення вироку суду без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги як захисника, так і прокурора підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 і п.3 ч.1 ст.409 КПК, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішення, містять істотні суперечності (п.п.1-4 ст.411 КПК).

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч.1 ст.412 КПК).

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_12 вироком суду визнаний винуватим у тому, що керуючи автомобілем 28.03.2015, в порушення вимог п.10.1 ПДР не впевнився в безпечності здійсненого маневру і відсутності перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав повертати ліворуч з крайнього лівого положення на нерегульованому перехресті, не надавши дорогу мотоциклу НОNDА РС34 під керуванням ОСОБА_10 , який в цей час здійснював обгін автомобіля на зустрічній смузі руху, що призвело до зіткнення транспортних засобів, внаслідок чого ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Будучи допитаним в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_12 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК, не визнав та пояснив, що 28.03.2015 керуючи автомобілем по вул. Горького в м. Ромни, маючи намір повернути на вул. Г. Мазепи, завчасно включив лівий покажчик повороту, потім доїхавши до перехрестя, впевнився у відсутності перешкод для маневру та почав виконувати поворот ліворуч, і в цей момент відчув удар мотоцикла в ліву передню частину автомобіля.

Не погодившись з вказаними показаннями обвинуваченого та правовою позицією захисту, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_12 в інкримінованому йому злочині на підставі показань потерпілого та інших наданих стороною обвинувачення доказів, а саме: протоколу огляду місця ДТП; висновку судово-медичного експерта; протоколів огляду транспортних засобів; протоколів проведення слідчих експериментів; висновків судових експертів; висновку комплексної судової експертизи.

При цьому, суд першої інстанції визнав доведеним, що саме внаслідок порушення водієм ОСОБА_12 вимог п.10.1 ПДР сталося зіткнення транспортних засобів та саме дії останнього знаходяться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.

Однак, такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, належним чином не вмотивовані, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вимогам кримінального процесуального закону та рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, суд першої інстанції жодним чином не вмотивував у своєму вироку, чому висновок експерта № 99 від 30.06.2015 та висновок комплексної судової експертизи № 8371/8372/8373 від 29.10.2015 взяті ним до уваги лише в частині невідповідності дій водія автомобіля ВАЗ вимогам п.10.1 ПДР, які перебувають в причинному зв`язку з виникненням ДТП, оскільки згідно даних висновків в діях водія ОСОБА_10 також встановлено невідповідність вимогам ПДР, а саме п.10.1 і п.14.6а), які теж з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням пригоди.

Крім того, судом першої інстанції не з`ясовано, хто конкретно з водіїв та внаслідок яких порушень ПДР об`єктивно створив небезпечну дорожню обстановку, що призвело до зіткнення транспортних засобів, оскільки у випадку ДТП за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність в діях того чи іншого учасника події складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст.286 КК, в обов`язковому порядку необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушеннями правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, тобто з`ясувати ступінь участі кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що керуючи автомобілем по головній дорозі ОСОБА_12 наблизився до перехрестя, в той час як ОСОБА_10 на мотоциклі пересік переривчасту лінію дорожньої розмітки (яка попереджала про наближення до вузької суцільної лінії та після проїзду якої він вже не мав права перебувати на смузі зустрічного руху), і почав здійснювати обгін транспортного засобу, що рухався позаду від ОСОБА_12 , а потім і автомобіль під керуванням останнього, який в цей момент з увімкненим відповідним світловим покажчиком почав виконувати поворот ліворуч, а потерпілий знаходячись на смузі зустрічного руху продовжив рух до перехрестя, де і сталося зіткнення.

Вказані обставини мають суттєве значення для встановлення наявності в діях ОСОБА_12 таких порушень правил безпеки дорожнього руху, які б знаходились в прямому причинному зв`язку з ДТП та наслідками, що настали, а також в цілому для прийняття законного, обгрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Також судом першої інстанції не з`ясовано, чи був зобов`язаний ОСОБА_12 в дорожній обстановці, що склалася, за умови дотримання ним всіх вимог ПДР, які регулюють правила зміни напрямку руху, в тому числі і на перехресті, передбачити, що інший водій буде здійснювати його обгін з грубим порушенням правил дорожнього руху, враховуючи при цьому те, що кожний учасник має право розраховувати на дотримання правил й іншими учасниками дорожнього руху.

В своєму рішенні від 29.06.2007 по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції не встановлено у відповідності до ст.94 КПК, що порушення саме водієм ОСОБА_12 вимог п.10.1 ПДР, які є більш загальними по відношенню до тих пунктів, що порушені іншим водієм ОСОБА_10 (згідно висновку експерта), є наслідком ДТП.

Фактично суд першої інстанції обмежився перерахунком досліджених доказів та не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, хоча право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р. та національним законодавством України (ст.ст.7-29, п.2 ч.1 ст.372 КПК).

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п.п.29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ кожне рішення суду повинно бути вмотивоване і переконувати сторони і громадськість у відсутності в суду сумнівів щодо його ухвалення, а також у правильності (справедливості) засудженні особи. ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece).

Аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу злочину, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим. У справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania) ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого.

Таким чином, невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, в даному випадку, потягла за собою істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки зазначені вище обставини, на переконання колегії суддів, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст.94 КПК та, у разі визнання особи винуватою, зазначити у своєму рішенні докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування інших окремих доказів.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки під час апеляційного розгляду будь-яких клопотань з приводу дослідження доказів щодо зазначених вище обставин від учасників судового провадження не надходило, а апеляційний суд позбавлений можливості їх дослідити за власною ініціативою (ст.404 КПК), внаслідок чого позбавлений можливості усунути вказані в апеляційних скаргах порушення, дослідивши докази, і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, задовольнивши таким чином частково апеляційні скарги.

З аналогічних підстав колегія суддів вважає необгрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника про ухвалення апеляційним судом виправдувального вироку, які задоволенню не підлягають.

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, суд першої інстанції при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ (як зазначалося вище) з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження та відобразивши це в мотивувальній частині прийнятого судового рішення.

Що стосується інших доводів апеляційних скарг, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки порушені ними питання спочатку підлягають дослідженню при новому розгляді в суді першої інстанції, а вже потім при наявності остаточного судового рішення бути предметом перевірки в апеляційному суді, так як суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК при скасуванні судового рішення не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 вересня 2016 року відносно ОСОБА_15 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4