№ 336/1325/19
Пр. № 1-кс/336/426/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2019 року Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває вказана кримінальна справа.

В підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання, яке підтримали потерпіла і її представник і проти задоволення якого заперечує сторона захисту, про застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначене клопотання прокурор обгрунтував тим, що ОСОБА_6 має статус обвинуваченого у вчиненні тяжкого кримінально караного діяння і в цьому провадженні є ризики переховування обвинуваченого від суду, про що, на думку прокурора, свідчить відсутність у підозрюваного постійного місця проживання в м. Запоріжжі; незаконного впливу на потерпілих, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Застосування менш суворого запобіжного заходу є неможливим, оскільки обвинувачений не має зареєстрованого місця проживанння в населеному пункті, де здійснюється кримінальне провадження щодо нього, що унеможливлює обрання відносно ОСОБА_6 таких запобіжних заходів, як особисте зобов"язання та домашній арешт. Відсутність осіб, які можуть поручитися за нього та заслуговують на довіру, робить неможливим застосування особистої поруки. Через відсутність постійних джерел доходів до обвинуваченогно, на думку прокурора, не можна застосувати заставу.

Потерпіла і її представник підтримали доводи клопотання.

Обвинувачений і захисник в обгрунтування заперечень зазначають, що ризики, на які посилається прокурор, відсутні, а кримінальним процесуальним законодавством на сторону обвинувачення покладено обов`язок не декларування тих чи інших ризиків перешкоджання здійсненню кримінального провадження, а їхнє доведення.

Всупереч означених вимог закону прокурором не доведено наявності жодного з заявлених ним ризиків.

Твердження про відсутність у обвинуваченого соціальних зв`язків, на думку захисту, є хибним, так як обвинувачений має родину, яку створив з жінкою, з якою проживає однією сім`єю, в ній виховуються двоє малолітніх дітей, що біологічно походять від обвинуваченого; його долею опікується батько, що відвідує кожне судове засідання.

Між тим застосування менш суворого запобіжного заходу, зокрема: домашнього арешту, який може бути і цілодобовим, забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Прокурор і потерпіла та її представник заперечують проти задоволення клопотання сторони захисту з тих мотивів, якими обґрунтоване клопотання про застосування тримання під вартою.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд вважає, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

В силу ч. 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду за клопотанням сторони обвинувачення або захисту суд має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Процесуальні питання, пов`язані з застосуванням такого заходу забезпечення кримінального провадження, як запобіжний захід, внормовані главою 18 КПК України.

Зокрема, згідно із ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити речі чи документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.

При вирішенні клопотання суддя враховує, що наявність обгрунтованої підозри у вчиненні кримінально караного правопорушення може бути підставою для обрання запобіжного заходу лише у сукупності з наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПУ України, і вважає що прокурор не довів наявність ризиків вчинення обвинуваченим дій, спробам вчинення яких в силу закону призвані перешкоджати запобіжні заходи.

Твердження сторони обвинувачення про ризик ухилення від суду спростовується поясненнями обвинуваченого, а також особою, з якою він перебуває у фактичних шлюбних стосунках, про те, що обвинувачений постійно проживає з сім`єю протягом останніх чотирьох років за певною адресою хоча й у відсутність реєстрації, наявність в цій сім`ї двох малолітніх дітей, які біологічно походять від ОСОБА_6 .

Переконання суду про те, що означений ризик не є виправданим, підкріплює процесуальна поведінка обвинуваченого, який з`являється за кожним викликом прокурора, а також дисципліновано відвідує судові засідання, про що свідчать матеріали кримінального провадження.

Таким чином, суддя не погоджується з обґрунтованістю цього побоювання, ототожнення ж місця проживання з місцем реєстрації не дає підстав припускати такий ризик.

Суворість передбаченого покарання дійсно є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування особи, як випливає з висновків Європейського суду з прав людини в окремих справах, проте Європейський суд неодноразово зазначав, що лише суворість покарання, що припускається, не може зумовити застосування найбільш суворого заходу державного примусу (рішення ЄСПЛ "Ідалов проти Росії", "Гарицький проти Польщі", "Храїді проти Німеччини", "Ілійков проти Болгарії").

Побоювання прокурора, що обвинувачений зможе впливати на потерпілих або в інший спосіб перешкоджати здійсненню кримінального провадження взагалі не мають під собою жодних фактичних даних і наповнені лише формальним змістом.

Таким чином, суд доходить переконання, що прокурором не доведено того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим кримінальним процесуальним законодавством.

Відмовляючи в застосуванні найбільш суворого заходу забезпечення належної процесуальної поведінки особи, що піддана кримінальному переслідуванню, суд приймає до уваги тяжкість інкримінованих обвинуваченому дій, які Законом про кримінальну відповідальність віднесені до категорії тяжких злочинів, а також наслідки таких дій у вигляді смерті людини, чиї здоров`я та життя в силу Основного Закону є найвищими соціальними цінностями в державі Україна.

У зв`язку з викладеним суд вважає, що обов`язкове застосування менш суворого запобіжного заходу, такого, як цілодобовий домашній арешт, зумовлено сукупністю наведених матеріальних і процесуальних передумов, необхідністю забезпечення охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що означений запобіжний захід забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного і виконання ним покладених законом процесуальних обов`язків в подальшому, у зв`язку з обранням якого покладає на обвинуваченого відповідно до ст. 194 КПК України обов`язки прибувати в суд за кожним викликом, не відлучатися за межі населеного пункту без дозволу суду, повідомляти суду про зміну місця проживання та роботи.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 179, 181, 183, 184,193, 194-196, 309, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без задоволення.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, заборонивши підозрюваному в період дії запобіжного заходу залишати місце свого постійного проживання, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Застосувати до підозрюваного в період дії запобіжного заходу електронний засіб контролю.

Покласти на підозрюваного обов`язки:

1)прибувати в суд за першим викликом;

2)не відлучатися за межі м. Запоріжжя без дозволу суду;

3)повідомляти суду про зміну свого місця проживання;

Роз`яснити підозрюваному його обов`язки та наслідки їх невиконання.

Ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту діє до 3 червня 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1