Дата документу 06.05.2019 Справа № 310/4441/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/4441/18 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/607/19 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 9 серпня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Барки Саратовської області Російської Федерації, громадянин України, маючий середню освіту, неодружений, неповнолітніх дітей не має, непрацюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 26 вересня 2003 року Камінь-Каширським районним судом Волинської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Постановою Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 4 липня 2005 року скасовано звільнення і направлено для відбування покарання в місця позбавлення волі. Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 17 червня 2008 року звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 6 місяців 25 днів;

2) 6 квітня 2009 року Камінь-Каширським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 13 липня 2012 року по відбуттю строку покарання;

3) 11 червня 2013 року Березнівським районним судом Рівненської області за ч. 1 ст. 115 до покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 27 квітня 2018 року по відбуттю строку покарання,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з 13 червня 2018 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

23 травня 2018 року приблизно о 3 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля магазину «Модерн», розташованого за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Італійська 55-А, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, підійшов до потерпілої ОСОБА_9 та наніс їй приблизно 4 удари кулаком в область голови та обличчя, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі та голові, у вигляді рани на слизовій оболонці верхньої губи, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Після цього ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна та користаючись тим, що після нанесених ударів потерпіла ОСОБА_9 не може чинити активного опору, вихопив з її руки сумку, з якої відкрито викрав мобільний телефон вартістю 500 гривень, після чого разом із викраденим майном залишив місце скоєння злочину, розпорядившись ним на свій власний розсуд, чим завдав потерпілій майнову шкоду на вказану суму.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вирок суду просить скасувати, а кримінальне провадження у відношенні нього закрити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновок експерта № 183 від 25 травня 2018 року вказує на його невинуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки експерт встановив наявність у потерпілої лише одного ушкодження.

Також зазначає, що на нього здійснювався психологічний тиск з боку прокурора та слідчого, які погрожували позбавити волі його вагітну дружину у тому випадку, якщо він не візьме на себе вину вчинення злочину.

Звертає увагу на те, що потерпіла ОСОБА_9 надала органу досудового розслідування та суду повністю неправдиві показання, все вигадала та оговорила його, а мобільний телефон вона добровільно віддала в якості відшкодування шкоди за пошкоджену куртку, після чого пішла до відділення поліції та написала заяву, щоб не віддавати гроші.

Крім того, суд першої інстанції не врахував того, що потерпіла отримала 1500 гривень на відшкодування моральної шкоди та просила не призначати йому покарання у вигляді позбавлення волі, а також те, що він став на шлях виправлення, після звільнення з місць позбавлення волі знайшов собі дружину, яка чекає від нього дитину, знайшов роботу, на якій заробляє гроші для своєї сім`ї.

Також, суд першої інстанції не взяв до уваги факт нанесення потерпілою матеріальної шкоди внаслідок пошкодження куртки та нападу на його вагітну цивільну дружину, чим створила загрозу життю дитини.

Звертає увагу, що його дружина добровільно принесла у відділення поліції мобільний телефон потерпілої, а матеріальну шкоду в розмірі 500 гривень їй було відшкодовано в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини за ч. 2 ст. 186 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, потерпілої, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Разом з тим, матеріали кримінального провадження, які перевірені під час апеляційного розгляду, свідчать, що позиція ОСОБА_7 та його відношення до пред`явленого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України не була стабільно та незмінною.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 на початку судового розгляду заперечував вчинення грабежу, але в подальшому, після допиту свідка ОСОБА_10 , свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав в повному обсязі.

Таким чином, в суді першої інстанції обвинувачений не заперечував факт нанесення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та повідомив обставини відкритого заволодіння її мобільним телефоном.

Проте, після постановлення обвинувального вироку та призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, в апеляційній скарзі ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні грабежу не визнав повністю та виклав позицію, яка зводилась до того, що він себе обмовив під тиском співробітників поліції, а потерпіла надала повністю неправдиві показання.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, перевіривши всі безпосередньо досліджені судом першої інстанції докази, приходить до висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини у вчиненні грабежу, оскільки сукупність досліджених в суді першої інстанції доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, в суді першої інстанції були допитані потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 , і підстав не довіряти показанням вищевказаних потерпілої та свідка, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а свідок також приведена до присяги, у суду не було, а переконливих підстав для обмови не лише потерпілою, а й свідком обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не наведено.

Показання потерпілої та свідка суд першої інстанції оцінив належним чином, визнавши їх обґрунтованими, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчинених злочину, їх пояснення також повністю узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, в тому числі показання самого обвинуваченого щодо обставин викрадення ним майна.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані стороною обвинувачення документи, яким зробив обґрунтовану оцінку, а вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме відкрите викрадення належного потерпілій мобільного телефону.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Всі доводи апеляційної скарги обвинуваченого за своєю суттю зводяться до того, що він інкримінованого йому злочину не вчиняв, його показання є самообмовою, здійсненою під тиском правоохоронних органів, а показання потерпілої є неправдивими.

Апеляційним судом перевірено такі доводи обвинуваченого і враховуючи сукупність всіх досліджених судом першої інстанції доказів обвинувачення, які без жодних сумнівів доводять, що ОСОБА_7 вчинив саме грабіж, колегія суддів приходить до висновку, що така позиція є лише способом захисту обвинуваченого від призначеного йому покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, його намаганням будь-яким чином уникнути або пом`якшити покарання за вчинення умисного корисливого тяжкого злочину.

Так, згідно аудіозапису судового засідання, після допиту потерпілої та свідка, в суді першої інстанції обвинувачений, в присутності захисника вину визнав у повному обсязі, самостійно надав повністю логічні та послідовні пояснення з приводу обставин нанесення потерпілій ударів та викрадення її мобільного телефону, в тому числі щодо приблизної кількості нанесених ударів, області їх нанесення та вихоплювання сумки з рук потерпілої, добровільно надавав конкретні відповіді на уточнюючі запитання суду, прокурора і захисника, підтверджував своє перебування у стані алкогольного сп`яніння, після чого розкаявся у вчиненому та просив суд суворого його не карати, а тому вказані показання жодним чином не виглядають надуманими та такими, що надані з метою обмовити себе, і сумнівів у їх правдивості у колегії суддів, так само, як і у суду першої інстанції, не викликають.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що на нього здійснювався тиск з боку працівників правоохоронних органів колегія суддів вважає нічим необґрунтованим твердженням, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів кримінального провадження, зокрема технічних записів судових засідань та мотивувальної частини вироку суду вбачається, що суд першої інстанції прийшов до висновку про доведення вини обвинуваченого та підтвердження цього доказами, які були безпосередньо надані та досліджені в судовому засіданні, і жодних показань, які були або могли бути надані на стадії досудового розслідування, не враховував, чим дотримався вимог ч. 4 ст. 95 КПК України та передбаченого ст. 23 КПК України принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів.

Крім того, вказаний злочин було розкрито завдяки зусиллям правоохоронних органів та органів досудового розслідування, і у колегії суддів відсутні підстави вважати, що визнання обвинуваченого винуватим є наслідком його самообмови у вчиненні злочину.
Згідно матеріалів кримінального провадження досудове розслідування в ньому здійснював старший слідчий СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_11 під процесуальним керівництвом прокурора Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_12 .
В судовому засіданні апеляційного суду 11 лютого 2019 року було отримано заяву обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу того, що вказані слідчий та прокурор на стадії досудового розслідування здійснювали на нього психологічний тиск, внаслідок чого він себе обмовив.
Ухвалою апеляційного суду від 11 лютого 2019 року Державному бюро розслідувань було доручено здійсни перевірку відомостей, наведених обвинуваченим ОСОБА_13 у вказаній заяві.
Згідно постанови слідчого Другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі ОСОБА_14 від 25 березня 2019 року, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000070 від 22.02.2019 року закрито у зв`язку із відсутністю в діях слідчого Бердянського ВП ОСОБА_15 та прокурора Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_16 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України.
Вказану постанову обвинуваченим не оскаржено.
Отже доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що все обвинувачення ґрунтується лише на його обмові повністю спростовані не лише сукупністю досліджених судом першої інстанції належних допустимих та достовірних доказів, а і відповідною перевіркою його доводів, проведеною у вказаному кримінальному провадженні слідчим ДБР.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що потерпіла ОСОБА_9 надала суду неправдиві показання, оскільки переконливих підстав для обмови не лише потерпілою, а й свідком ОСОБА_10 обвинуваченого ОСОБА_7 стороною захисту не наведено.
Між тим, щодо істотних обставин кримінального провадження показання потерпілої та цього свідка повністю узгоджується, є логічними та послідовними, як потерпіла так і свідок ОСОБА_10 впевнено вказали, що саме обвинувачений ОСОБА_7 наносив потерпілій удари, вихопив її сумку та заволодів мобільним телефоном.
На переконання колегії суддів, докладність змісту показань потерпілої та свідка ОСОБА_10 , їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у свідка ОСОБА_10 мотивів для обмови ОСОБА_7 повністю спростовує версію обвинуваченого з приводу неправдивості показань потерпілої, які нею були надані лише з мотивів невиплати йому матеріальної шкоди за пошкоджену куртку.
Доводи апеляційної скарги про те, що потерпіла нанесла його цивільній дружині тілесні ушкодження та пошкодила її картку колегія суддів до уваги не бере, оскільки вказані обставини не є предметом розгляду у цьому провадженні у відповідності до меж судового розгляду, визначених у ст. 337 КПК України.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що висновком експерта № 183 від 25 травня 2018 року жодним чином не доводять його винуватість у нанесенні тілесних ушкоджень потерпілій, повністю спростовуються безпосередньо вищевказаним висновком, відповідно до якого у потерпілої ОСОБА_9 мають місце синці на лівій нижній кінцівці, на обличчі, на голові, садна на шиї, на лівій верхній кінцівці, рана на слизовій оболонці верхньої губи, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження та утворились від дії тупого предмета, їх було спричинено не менше 8 ударно-травматичних впливів у ділянки вказані вище (а.с. 30).
Також колегія суддів зазначає, що наявність фактичних сімейних відносин, цивільної дружини, яка чекає від нього дитину, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки ці обставини не утримали обвинуваченого від вчинення умисного корисливого тяжкого злочину менш ніж через місяць після звільнення з місць позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя особи.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений фактично повернув потерпілій все викрадене ним майно і таким чином відшкодував матеріальну шкоду в повному обсязі, оскільки не обвинувачений, а саме свідок ОСОБА_10 добровільно видала співробітникам поліції викрадений мобільний телефон.

Таким чином, фактично шкоду потерпілій було відшкодовано шляхом повернення вилученого працівниками правоохоронних органів, а не обвинуваченим, який на прохання потерпілої повернути телефон, побіг з місця вчинення злочину.
Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо наявності сумнівів з приводу доведеності його вини є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані обвинувачений, який повністю визнав свою вину та свідки, показання яких повністю узгоджуються з показаннями обвинуваченого, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги про скасування вироку.

Клопотання обвинуваченого з приводу зарахування у строк призначеного йому покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі задоволенню не підлягає, оскільки злочин ним вчинено було після 21 червня 2017 року, тобто під час дії ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 2046-VIII від 18.05.2017 р.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 9 серпня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення апеляційним судом, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня отримання ним ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4