Справа № 761/9045/19
Провадження № 1-кс/761/6520/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Київ
Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника власника майна ОСОБА_4 , розглянувши матеріали клопотання голови Правління ПАТ «Банк Восток» ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000026 від 02.02.2019 за ознаками кримінальних правопорушеннях передбачених ч.. 3 ст. 258-5, ч. 5 ст. 191 КК України -
ВСТАНОВИВ:
До слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва надійшло клопотання голови Правління ПАТ «Банк Восток» ОСОБА_5 про скасування арешту з майна, накладеного 08 лютого 2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва.
Клопотання обгрунтовано тим, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року накладено арешт на адміністративну будівлю та господарські будівлі, що розташовані за адресою: Одеська область, Любашівський район, село Солтанівка, вулиця молодіжна, будинок 97. Зазначена ухвала мотивована тим, що в рамках розслідування кримінального правопорушення № 0000026 згадане нерухоме майно було визнано речовим доказом як таке, що відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки є нібито знаряддям злочину та об`єктом злочинних дій по кримінальних правопорушеннях передбачених ч.. 3 ст. 258-5, ч. 5 ст. 191 КК України.
Разом з тим, заявник у скарзі зазначає, що нерухоме майно не могло бути знаряддям злочину, тому як не здійснювало будь-якого фізичного впливу на зерно, яке було об`єктом посягання, під час та в процесі вчинення злочину.
Таким чином, при вчиненні злочину, склад якого передбачено ч.5 ст.191 КК України, знаряддям злочину могли бути: транспортні засоби, на яких здійснювалось перевезення зерна, підроблені печатки, бланки документів, посвідчень і т.і. Знаряддям злочину, пердбеченого ч.5 ст.258-5 КК України Елеватор не міг також бути, тому як фінансування тероризму вчинялося взагалі на території т.н. «ДНР-ЛНР», а тому Елеватор ніяким чином не міг на даній території якимось чином впливати на вчинення злочину.
У зв`язку з цим, підстав для подальшого обмеження права володіння майном немає.
Представник власника майна у судовому засіданні підтримав вимоги клопотання.
Слідчий у судовому засіданні поклався на розсуд суду.

Слідчий суддя, заслухавши представника власника майна, вивчивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про таке.
Як вбачається з матеріалів клопотання, Головним слідчим управлінням СБ України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000026 від 02.02.2019 за ознаками кримінальних правопорушеннях передбачених ч.. 3 ст. 258-5, ч. 5 ст. 191 КК України.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року накладено арешт на адміністративну будівлю та господарські будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
При вирішенні питання про арешт майна або його скасування для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідно до ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення спеціальної конфіскації, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року ,кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень,володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (ВП),заява №31107/96,п.58, ЕСНR 1999-ІІ.) Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції»,від 22 вересня 1994 року, Series A №296-А,п.42,та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99.пп.49-62,від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статі 1 Першого Протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»,пп.69 та 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються,та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п.50, Series A №98).
Під час судового розгляду встановлено, що з урахуванням наведених норм міжнародного права, недостатньо одного лише посилання слідчого на те, що майно є речовим доказом по даній справі, а тому таке майно нібито підлягає арешту. Оскільки, для вжиття такого суттєвого заходу обмеження прав особи як арешт, належного їй майна, має бути дотримано вищенаведені приписи кримінально процесуального законодавства, чітко визначені в ст.ст. 170 - 173 КПК України.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у правомірне володіння ПАТ «Банк Восток» належним їй майном на підставі зазначених обставин, оскільки представником власника майна доведено, що в подальшому застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження, а саме арешті майна, відпала потреба.
У зв`язку з чим, вважає доцільним скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року, не вбачаючи потреби для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, а відтак клопотання голови Правління ПАТ «Банк Восток» ОСОБА_5 підлягає задоволенню.
Враховуючи наведене, керуючись ст. 2, 8, 9, 16, 85, 98, 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В :

Клопотання голови Правління ПАТ «Банк Восток» ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000026 від 02.02.2019 за ознаками кримінальних правопорушеннях передбачених ч.. 3 ст. 258-5, ч. 5 ст. 191КК України - задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.02.2019 у
справі № 761/5589/18 на адміністративні та господарські будівлі, що розташовані за адресою: Одеська область, Любашівський район, село Солтанівка, вулиця молодіжна, будинок 97.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1