ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 564/3356/18

17 грудня 2018 року

м.Костопіль
Костопільський районний суд Рівненської області в складі:
головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000201 від 20 листопада 2018 року по обвинуваченню

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Южинець, Кіцманського району, Чернівецької області, українець, громадянин України, з середньою спеціальною освітою, розведеній, не судимій, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовець військової служби за контрактом, водій відділення управління взводу управління гаубичної самохідно артилерійської батареї гаубичного самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 (в/ч пп. В3950), у військовому званні солдат,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 Кримінального кодексу України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:
15 вересня 2016 року відповідно до пункту 17 частини першої статті 106 Конституції України, статей 2, 19, 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_3 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки.

Того ж дня, наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 за № НОМЕР_3 ОСОБА_3 призначений на посаду курсанта та направлений для проходження курсу фахової підготовки до військової частини - польова пошта НОМЕР_2 .

Надалі, 15 грудня 2016 року згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (на час відповідних правовідносин - військової частини - польова пошта НОМЕР_4 ) за № 363 солдат ОСОБА_3 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_2 , поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду водія відділення управління взводу управління гаубичної самохідно артилерійської батареї гаубичного самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат.

Відповідно до положень ч. 1 п. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.

Відтак, з моменту зарахування до списків особового складу військової частини ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України.

Під час проходження військової служби солдат ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зобов`язаний захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указами Президента України від 1 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 02 березня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України та «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року Збройні Сили України приведені у повну бойову готовність, а в державі оголошено часткову мобілізацію, яка діє до даного часу.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Окрім цього, ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону № 589-VII (589-18) від 19.09.2013; із змінами, внесеними згідно із Законом № 1275-VII (1275-18) від 20.05.2014) визначено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України.

Вимоги ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 129, 130, 199, 216, 217 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язують забезпечувати у військовій частині постійну бойову готовність, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконувати службові обов`язки, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Разом з тим, солдат ОСОБА_3 у порушення вимог вищевказаного законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, з метою ухилення від несення обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків вчинив злочин за наступних обставин.

Так, у червні 2017 року, з метою проходження навчальних зборів (бойового злагодження) особовий склад військової частини НОМЕР_1 розмістився у місці табірного збору на базі військової частини НОМЕР_5 (на НОМЕР_6 загальновійськовому полігоні у АДРЕСА_3 ).

Тоді ж, у даному місці служби у складі військової частини НОМЕР_1 проходив військову службу солдат ОСОБА_3

15 червня 2017 року у солдата ОСОБА_3 раптово винник злочинний умисел, а саме без будь яких поважних причин, шляхом самовільного залишення місця служби місця табірного збору військової частини НОМЕР_1 на базі військової частини НОМЕР_5 (на НОМЕР_6 загальновійськовому полігоні у АДРЕСА_3 ) ухилитися від проходження військової служби.

Реалізовуючи свій злочинний намір, солдат ОСОБА_3 15 червня 2017 року близько 06 год. 30 хв. без будь яких поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив місце служби місце табірного збору військової частини НОМЕР_1 на базі військової частини НОМЕР_5 (на НОМЕР_6 загальновійськовому полігоні у АДРЕСА_3 ), про своє місце перебування своїх командирів (начальників) не повідомив та відправився до місця свого проживання у м. Кіцмань, Кіцманського району, Чернівецької області проводити службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби.

20 листопада 2018 року о 19 год. 00 хв. солдат ОСОБА_3 був доставлений військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_4 ).

Відтак, у період часу із близько 06 год. 30 хв. 15 червня 2017 року по 19 год. 00 хв. 20 листопада 2018 року солдат ОСОБА_3 був відсутній без поважних причин на місті служби у військовій частині НОМЕР_1 та проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби.

Такими діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.408 КК України дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

17 грудня 2018 року між обвинуваченим ОСОБА_3 та прокурором військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону України лейтенантом юстиції ОСОБА_4 , якому на підставі ст.ст. 36, 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000201 від 20 листопада 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України, за участі захисника ОСОБА_5 було укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно з умовами вказаної угоди, обвинувачений ОСОБА_3 беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України, та всі фактичні обставини.

Обвинувачений ОСОБА_3 беззастережно визнав на досудовому слідстві свою вину у вчиненному діянні, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, і зобов`язується беззастережно визнати обвинувачення в повному обсязі у судовому провадженні, щиро розкаятись та активно сприяти розкриттю злочину.

Сторони угоди за взаємною згодою визначили вид та міру покарання, яке повинен понести ОСОБА_3 у разі затвердження такої угоди, а саме у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням. В угоді визначені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені ст.473 КПК України та наслідки її невиконання.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 Кримінального кодексу України винним себе визнав повністю та дав згоду на застосування узгодженої сторонами міри покарання.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про визнання винуватості суд виходить з наступного.

Згідно п.1 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.

Відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора, підозрюваного або обвинуваченого. Угода про визнання винуватості може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Укладення угоди про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Прокурор у судовому засіданні просить угоду затвердити і призначити обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене в угоді покарання. Свою позицію прокурор обґрунтовує тим, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги КК України та КПК України.

Судом встановлено, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винуватим, відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів. Міра покарання, узгоджена сторонами угоди, відповідає санкції, яка передбачена ч.3 ст.408 КК України.

Судом встановлено, що укладення угоди сторонами кримінального провадження є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також, в ході судового засідання, судом встановлено, що обвинувачений повністю усвідомлює зміст укладеної угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, цілком розуміє свої права, визначені п.1 ч.5 ст.474 КПК України, а також наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ч.1 ст.473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди, передбачені ст.476 КПК України.

Дослідивши укладену 17 грудня 2018 року між обвинуваченим ОСОБА_3 та прокурором військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону України лейтенантом юстиції ОСОБА_4 , якому на підставі ст.ст. 36, 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000201 від 20 листопада 2018 року, за участі захисника ОСОБА_5 угоду про визнання винуватості, суд дійшов висновку, що умови угоди відповідають вимогам КПК України, КК України та інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.

Враховуючи викладене, наявні підстави для затвердження угоди про визнання винуватості.

Суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто злочин, передбачений ч. 3 ст. 408 КК України, та дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 узгодженої сторонами міри покарання у виді позбавлення волі строком на 5 /п`ять/ років. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 /два/ роки, з покладенням обов`язків відповідно до ч.1 ст.76 КК України.

На підставі ч.3 ст.76 КК України, здійснення нагляду за ОСОБА_3 покласти на уповноважений орган з питань пробації.

Речові докази та процесуальні витрати по даному кримінальному провадженню відсутні.

Обвинуваченим та його захисником також заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу із домашнього арешту на особисте зобов`язання.

Прокурор проти задоволення зазначеного клопотання не заперечив.

Судом встановлено, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_3 обрано ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 22.11.2018.

Відповідно до ч.1 ст.201 Кримінального процесуального кодексу України, підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Судом встановлено, що подане обвинуваченим клопотання відповідає вимогам статті 201 Кримінального процесуального кодексу України.

Враховуючи особу обвинуваченого, обставини вчинення кримінального правопорушення, суд вважає за можливе змінити відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід із домашнього арешту на особисте зобов`язання.

Керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 377, 475, 100, 122, 124, 394 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 17 грудня 2018 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_3 та прокурором військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону України лейтенантом юстиції ОСОБА_4 , якому на підставі ст.ст. 36, 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000201 від 20 листопада 2018 року, за участі захисника ОСОБА_5 .

Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 Кримінального кодексу України та призначити йому узгоджену сторонами міру покарання у виді позбавлення волі строком на 5 /п`ять/ років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 /два/ роки.

Відповідно до п.п.1-2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі ч.3 ст.76 КК України, здійснення нагляду за ОСОБА_3 покласти на уповноважений орган з питань пробації.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід та застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили.

Покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду, прокурора; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

СуддяОСОБА_1