Справа № 503/425/15-к
Провадження № 1-кп/503/8/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року Кодимський районний суд Одеської області

у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000779 від 20.12.2014 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Галкіне Щербактинського району Павлодарської області Республіки Казахстан, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю сторін кримінального провадження: прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИВ:
Згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він 20.12.2014 року близько 16-00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, разом з ОСОБА_9 , який також перебував в стані алкогольного сп`яніння, знаходилися в кімнаті належного ОСОБА_4 житлового будинку, за адресою АДРЕСА_1 , де між ними виник словесний конфлікт, з приводу того, що ОСОБА_10 не реагував на вимогу ОСОБА_4 покинути його будинок, в ході якого, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , з метою реалізації якого ОСОБА_4 взяв в праву руку фрагмент металевої арматури діаметром 2 мм., довжиною 50 см., який знаходився в будинку біля печі опалення, і став наносити ним удари ОСОБА_10 по руках та в область шиї (близько 7 ударів) з лівої сторони, завдавши йому тілесні ушкодження у вигляді крововиливу і саден верхніх кінцівок, крововиливів і саден шиї, крововиливу в тканини шиї з надривом інтими сосудів шиї зліва, яке за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що потягнули смерть потерпілого.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винним у спричиненні потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть. У вчиненому щиро розкаявся та пояснив, що з потерпілим ОСОБА_9 він знайомий приблизно з весни 2014 року. Декілька разів потерпілий приходив до нього і вони разом розпивали спиртні напої. 20 грудня 2014 року ОСОБА_4 перебував в гостях у своєї сусідки ОСОБА_11 , де вживав горілку у невеликій кількості. Ввечері, точного часу не пам`ятає, повернувся до себе додому та зайшов до будинку, після чого до будинку зайшов потерпілий ОСОБА_9 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння та почав з ним безпідставно сваритись через те, що собака обвинуваченого лежить на дивані. Після цього обвинувачений почав його виганяти з будинку, оскільки завжди з ним сварився, щоб він не приходив до нього п`яним. ОСОБА_9 відмовлявся йти, після чого схопив ОСОБА_4 руками за комір дублянки, в яку він був одягнений, та почав здавлювати його шию, через що йому стало важко дихати. Намагаючись вирватись, ОСОБА_4 вдарив кулаком потерпілого по руках, однак у відповідь ОСОБА_9 вдарив його кулаком по голові, спричинивши йому біль, від чого його свідомість затьмарилась і він почав повільно присідати на підлогу, відчуваючи, що може втратити свідомість. Потерпілий ОСОБА_9 , при цьому, продовжував його утримувати за комір дублянки та здавлювати шию. Знаходячись в положенні напівсидячи, ОСОБА_4 почав руками шукати позаду себе на підлозі якийсь предмет, щоб відбитися від нападу потерпілого та знайшов металеву арматуру, яку схопив правою рукою та вдарив потерпілого по руці, намагаючись вирватись від нього, однак, потерпілий його не відпускав та продовжував утримувати, а тому ОСОБА_4 почав наносити вказаною металевою арматурою удари по верхній частині тулубу потерпілого, але куди саме він не бачив. Скільки наніс ударів не пам`ятає, проте погоджується, що їх могло бути біля семи. Зазначає, що після цих ударів потерпілий відпустив його та впав на підлогу, де залишився лежати. Обвинувачений присів на диван для того щоб прийти до тями. Отямившись, підійшов до потерпілого та побачив, що він не подає ознак життя, після чого спробував зробити йому штучне дихання, однак потерпілий не дихав. Вийшовши на подвір`я, викинув арматуру та пішов до Кодимського райвідділу міліції, де повідомив про смерть потерпілого. Після цього, з працівниками міліції повернувся додому, де вони розпочали слідчі дії. Вбивати потерпілого не хотів. Вказана подія сталась через те, що він захищався від нападу потерпілого, який був значно молодшим та сильнішим від нього, а тому він наніс останньому зазначені удари арматурою для того щоб вирватись від нього, оскільки остерігався за своє життя. У вчиненому щиро кається та шкодує, що так сталося.

Вказані свідчення ОСОБА_4 є послідовними, надавалися ним неодноразово, починаючи з дня вчинення вказаного злочину, і до закінчення судового розгляду кримінального провадження, об`єктивно підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а тому визнаються судом правдивими і покладаються в основу його обвинувачення.

Крім показів обвинуваченого ОСОБА_4 в судовому засіданні також були дослідженні докази надані прокурором, які здобуті в ході досудового розслідування та підтверджують фактичні обставини заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , обвинуваченим ОСОБА_4 .

З протоколу огляду місця вчинення злочину від 20 грудня 2014 року, а саме, домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 , встановлено, що в кімнаті належного обвинуваченому будинку на підлозі в положенні лежачи на спині був виявлений труп потерпілого ОСОБА_9 з пошкодженнями на верхніх кінцівках та на обличчі і шиї зліва. На подвір`ї був виявлений та вилучений фрагмент металевої арматури довжиною 50 см.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 62 від 20 грудня 2014 року, потерпілому ОСОБА_9 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливу і синців верхніх кінцівок, крововиливів і синців шиї, крововиливу в м`які тканини шиї з надривом інтими судин шиї зліва, що у сукупності як єдиний нерозривний морфологічний комплекс призвело до розвитку небезпечного для життя потерпілого стану набряку мозку з місцевими субарахноїдальними крововиливами, внаслідок яких настала смерть потерпілого, яка перебуває у прямому причинному зв`язку зі спричиненими йому тілесними ушкодженнями.

Відповідно до цього ж висновку потерпілий ОСОБА_9 перед смертю перебував у стані тяжкого алкогольного сп`яніння, а в його крові було виявлено 4.0% етилового алкоголю.

Зазначений висновок судово-медичної експертизи повністю підтверджує свідчення обвинуваченого ОСОБА_4 щодо обставин та механізму спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, оскільки локалізація виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, які зосереджені в районі шиї зліва, підтверджує свідчення обвинуваченого у частині зазначення ним місця нанесення основної кількості ударів.

Окрім цього, відповідно до вказаного висновку на руках потерпілого ОСОБА_9 були виявлені пошкодження (рани), що підтверджує свідчення ОСОБА_4 про те, що він, намагаючись вирватись з рук потерпілого, наніс удар металевим прутом по руках потерпілого, а після того, як потерпілий не відпустив його та продовжив його утримувати, почав наносити удари у верхню частину тіла потерпілого.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 24.12.2014 року встановлено, що в ході проведення слідчого експерименту, обвинувачений ОСОБА_4 на місці вчинення злочину розповів про обставини його вчинення та показав деталі нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 . Вказаний письмовий доказ також повністю узгоджується зі свідченнями ОСОБА_4 , щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданими ним в ході судового розгляду.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №32 від 27 січня 2015 року обвинувачений ОСОБА_4 будь-якими хронічними психіатричними захворюваннями не страждав та не страждає. На момент вчинення інкримінованого йому діяння і в даний час здатен усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Під час проведення вказаної експертизи ОСОБА_4 судовим експертам пояснював, що дійсно потерпілий ОСОБА_9 вчинив на нього напад, в ході якого почав душити його за шию та наносив удари по голові, а тому він з метою захисту змушений був відбиватись, для чого підібраною з підлоги арматурою вдарив потерпілого спочатку по руках, а потім по шиї. Стверджував, що якби не захищався, то потерпілий міг би його вбити.

Аналізуючи фактичні обставини, як окремо, так і в їх сукупності, логічність та послідовність подій, що відбулися, достовірність і об`єктивність тверджень обвинуваченого ОСОБА_4 , та з огляду на відсутність їх об`єктивного спростування стороною обвинувачення, суд у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України всі сумніви щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення тлумачить на користь обвинуваченого та приходить до висновку про не доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Поряд з цим, дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено факт спричинення ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , внаслідок яких настала смерть потерпілого, але органом досудового розслідування діям ОСОБА_4 було надано невірну юридичну оцінку.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Конституції України та ч. 2 ст. 36 КК України, кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Частиною 3 ст. 36 КК України визначено, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статях 118 та 124 КК України.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року "Про судову практику в справах про необхідну оборону" роз`яснено, що при розгляді справ про необхідну оборону необхідно з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалась, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Пунктом 5 цієї ж постановити роз`яснюється, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Таким чином, судом встановлено і не спростовано стороною обвинувачення, що спричиненню ОСОБА_4 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 передував конфлікт між ними, який розпочався з того, що потерпілий ОСОБА_9 , перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, у вечірній час, поза волею обвинуваченого, як власника житла, зайшов до його помешкання, де з надуманих мотивів безпідставно вчинив з ним сварку, в ході якої почав застосовувати до обвинуваченого фізичне насильство у вигляді здавлювання шиї обвинуваченого за допомогою верхнього одягу та наніс йому удар по голові. Вказане фізичне насильство вчинене з боку ОСОБА_9 сприймалось обвинуваченим ОСОБА_4 як реальна загроза його життю та здоров`ю. Таке сприйняття обумовлюється тим, що дані події відбувались у вечірній час; були відсутні сторонні особи, які могли б надати обвинуваченому допомогу; обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння і як наслідок мав обмежену можливість ефективного захисту від нападу; була наявна фізична перевага потерпілого над обвинуваченим у зрості, віці, фізичній силі; раптовість нападу потерпілого та неготовність обвинуваченого до захисту.

Отже, мало місце вчинення потерпілим ОСОБА_9 суспільно небезпечного посягання щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , яке створювало обстановку за якої обвинувачений сприймав поведінку потерпілого, як реальну загрозу заподіяння шкоди його здоров`ю, у зв`язку з чим у нього виникла підстава для необхідної оборони, тобто виникло право на захист правоохоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 , який скористався своїм правом на захист шляхом заподіяння фізичної шкоди потерпілому та вдався до заходів захисту, які він вважав законними та необхідними в обстановці, що склалася, відповідають вимогам частин першої та другої статті 36 КК України.

В той же час ОСОБА_4 , наносячи значну кількість ударів металевою арматурою в місце розташування життєво важливих органів потерпілого, заподіяв явно більшу шкоду, ніж це було необхідно для негайного припинення посягання з боку потерпілого ОСОБА_9 , яке могло бути припинене іншими заходами з менш тяжкими для потерпілого наслідками, а відтак ОСОБА_4 вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тим самим перевищив межі необхідної оборони.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Частиною 3 ст. 337 КПК України передбачено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

З урахуванням викладеного, дії ОСОБА_4 підлягають кваліфікації за ст. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, відомості про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає його з`явлення із зізнанням, оскільки одразу після вчиненого злочину обвинувачений самостійно прибув до Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області, де повідомив про вчинений ним злочин, про який раніше відомо не було, щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю вчиненого злочину, шляхом надання послідовних визнавальних свідчень, які за умови неочевидності вчиненого кримінального правопорушення, є хоча і не єдиним, але одним із основних доказів його вини.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , являється вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до наявних у суду відомостей, ОСОБА_4 характеризується задовільно, громадський порядок не порушує, не одружений, не працюючий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судимий.

Таким чином, приймаючи до уваги пом`якшуючі та обтяжуючі покарання ОСОБА_4 обставини, ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, наслідки вчиненого у вигляді смерті потерпілого, відомості про особу обвинуваченого та його особисте ставлення до вчиненого, суд приходить до висновку, що відносно ОСОБА_4 слід визначити покарання, в межах санкції ст. 124 КК України, у виді обмеження волі.

На підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України, ОСОБА_4 підлягає звільненню від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Процесуальнівитрати за проведення судової дактилоскопічної експертизи в сумі 196 грн. 56 коп. підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу в судовому засіданні не було встановлено.

Речовими доказами слід розпорядитися у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 124 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_4 від призначеного за ст. 124 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальнівитрати за проведення судової дактилоскопічної експертизи в сумі 196 (сто дев`яносто шість) грн. 56 коп.

Речові докази: металевий прут діаметром 12 мм. довжиною 50 см., дерев`яну палицю та експертний пакет з трьома відрізками липкої стрічки, які зберігаються в камері зберігання речових доказів Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області, - знищити.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Одеської області, через Кодимський районний суд Одеської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1