Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

06 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

Зазначеною ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0009945 відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України повернуто прокурору м. Києва.
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції послався на те, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України не містить формулювання обвинувачення, а в ньому лише наявна вказівка про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в межах даного кримінального провадження обвинувачення пред`явлено не було, що є грубим порушенням кримінального процесуального законодавства, і вказані недоліки виключають можливість прийняття матеріалів кримінального провадження до судового розгляду, оскільки істотно порушують права обвинуваченого на захист і повинні бути усунуті в порядку, визначеному ст. 314 КПК України.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року, постановити нову ухвалу про повернення обвинувального акту, в якій, окрім вказівки на те, що обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення, зазначити й на невідповідність обвинувального акту вимогам п. 7 ч. 2 ст. 291 КПК України, а також на неконкретність обвинувачення та невідповідність обвинувального акту вимогам, зазначеним у правовому висновку Верховного Суду України, у постанові від 05 листопада 2015 року № 5-218кс15.
В обґрунтування поданої скарги апелянт посилається на те що, в тексті оскаржуваної ухвали відсутні висновки суду щодо ряду доводів захисту, і цей недолік ухвали є істотним, оскільки прямо впливає на те, які саме недоліки обвинувального акту будуть усуватись прокурором.

Зокрема, як зазначається в апеляційній скарзі, окрім недоліків, зазначених в ухвалі суду, у клопотанні про повернення обвинувального акту сторона захисту вказувала на те, що в обвинувальному акті не міститься відомостей, які є обов`язковими у відповідності до п. 7 ч. 2 ст. 291 КПК України, а саме відомості про розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Проте дані вимоги особами, що склали та затвердили обвинувальний акт, не дотримані, а з тексту оскаржуваної ухвали не можливо зрозуміти чи погодився із зазначеними аргументами суд, чи відхилив їх, і така ситуація, на думку апелянта, грубо порушує вимоги КПК щодо законності та обґрунтованості рішення, а також право на захист обох обвинувачених.

Окрім цього, захисник звертає увагу та те, що захистом наводились також аргументи щодо невідповідності обвинувального акту вимогам закону в частині формулювання обвинувачення щодо даної категорії справ, і особливо це є очевидним, на думку апелянта, якщо врахувати правову позицію Верховного Суду України, який у своїй постанові від 05 листопада 2015 року зазначив: «... предметом дослідження має бути питання наявності чи відсутності обов`язкового елементу об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК, причинного зв`язку між допущеними обома учасниками дорожнього руху порушеннями правил безпеки дорожнього руху, якщо такі мали місце, та суспільно небезпечними наслідками (заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень)», а також на позицію Конституційного Суду України, який у своїх Рішеннях від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 та № 23-рп/2010, справа № 1-34/2010 зазначив: «Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватись на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки».

На думку апелянта, ці моменти є вкрай важливими, враховуючи як позиції щодо винуватості кожного із учасників ДТП, а якщо винуватими будуть визнані обидва, - щодо ступеню вини кожного з них, що може позначитися на висновку суду щодо винуватості та призначеному покаранні, так і необхідності вирішення питання про відшкодування шкоди, відповідно до ступеню вини кожного, у тому числі й у порядку регресу, а тому без належного формулювання в обвинувальному акті, відповідно до визначених у скарзі вимог, суд буде позбавлений можливості вирішити усі зазначені питання в повному обсязі при розгляді справи по суті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який поклався на розсуд суду; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 прокурору, не відповідає вимогам закону та повинна бути скасована з постановленням нової ухвали, з огляду на таке.
У відповідності до вимог, передбачених п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, за результатами підготовчого судового засідання суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Обвинувальний акт, як це передбачено ст. 291 КПК України, складається і підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
Частиною другою зазначеної норми визначений перелік відомостей, які повинен містити в собі обвинувальний акт. Зокрема, поряд з іншими відомостями, в обвинувальному акті мають бути зазначені виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України).
Як вбачається з обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0009945 за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який було направлено до Голосіївського районного суду м. Києва, вказаний процесуальний документ, не в повній мірі відповідав вимогам кримінального процесуального закону, а саме вимогам ст. 291КПК України, а тому суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення про повернення вказаного обвинувального акта прокурору через те, що в ньому відсутнє формулювання обвинувачення, що є істотним порушенням вимог цього Кодексу та перешкодою для призначення судового розгляду за вказаним обвинувальним актом.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 314 КПК України, ухвала суду про повернення обвинувального акта прокурору, може бути оскаржена в апеляційному порядку.
Разом з тим, приймаючи до уваги ту обставину, що захисником фактично оскаржується не саме рішення суду про повернення обвинувального акту прокурору, а лише не зазначення в оскаржуваній ухвалі всіх підстав, які, на думку апелянта, повинні були бути зазначені в цій ухвалі, колегія суддів вважає, що за таких обставин ухвала Голосіївського районного суду м. Києва не може бути переглянута в апеляційному порядку, з огляду на таке.
По-перше, не зазначення всіх недоліків обвинувального акта, який було повернуто прокурору, не може служити підставою для скасування оскаржуваної ухвали та постановлення нової аналогічної ухвали, в якій, як вважає захисник, необхідно навести всі недоліки обвинувального акта, на які сторона захисту звертала увагу в своєму клопотанні про повернення обвинувального акта прокурору.
По-друге, незважаючи на те, що обвинувальний акт дійсно має містити в собі відомості, передбачені п. 7 ч. 2 ст. 291 КПК України, а саме розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, ці відомості не є обов`язковим елементом, який впливає на формулювання обвинувачення або на можливість чи неможливість пред`явлення цивільного позову потерпілою стороною, оскільки це є її правом, а не обов`язком.
Крім того, в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 прямо зазначено про те, що потерпілою ОСОБА_9 цивільний позов на досудовому засіданні не заявлявся, так само як і прокурором не заявлявся цивільний позов в інтересах держави.
По-третє, посилання захисника на невідповідність обвинувального акта правовому висновку Верховного Суду України, який сформульований у постанові від 05 листопада 2015 року № 5-218кс15 не може бути визнаний обґрунтованим, оскільки на стадії підготовчого провадження суд першої інстанції перевіряє обвинувальний акт лише на його відповідність вимогам КПК України, а не розглядає його по суті, коли повинні враховуватись відповідні правові висновки у справах даної категорії.
І останнє, суд першої інстанції приймав оскаржуване судове рішення не за результатами розгляду клопотання сторони захисту, а за результатами підготовчого судового засідання, а тому не зобов`язаний враховувати всі без винятку доводи, викладені у відповідному клопотанні та надавати їм будь-яку оцінку.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність законних підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, скасування оскаржуваної ухвали та постановлення нової ухвали, оскільки вважає, що ухвала підготовчого судового засідання Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,прокурору є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому повинна бути залишена без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу підготовчого судового засідання Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року, відповідно до якої обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0009945 відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України повернуто прокурору м. Києва без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/1186/2018

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_10

Доповідач - суддя ОСОБА_1