ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 643/1543/16-к
провадження № 51-2153км18
10 липня 2018 року
м. Київ

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 1 вересня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001675, щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу 12 вересня 2012 року вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК та на підставі ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць, звільненого 21 лютого 2015 року у зв`язку з відбуттям покарання,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені судом першої інстанції обставини
За вироком Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2016 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 2 521,76 грн витрат на лікування потерпілого на користь Комунального закладу охорони здоров`я «Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. Мещанінова».

Судом ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, умисного тяжкого тілесного ушкодження.
Як установив суд, 5 квітня 2015 року о 21:00 у квартирі АДРЕСА_2 50-річчя ВЛКСМ ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння під час конфлікту із ОСОБА_8 на ґрунті особистих раптово виниклих неприязних відносин завдав останньому близько 6 ударів кулаками в обличчя. Потім попри те, що ОСОБА_8 з метою уникнення подальшого розвитку конфлікту вийшов на вулицю, ОСОБА_5 наздогнав його і знову завдав йому ударів кулаком в обличчя, а також ногами в живіт та голову, заподіявши цим різного ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, у тому числі тяжких, у вигляді закритої тупої травми живота з розривом брижі тонкої кишки з внутрішньочеревною кровотечею.

Апеляційний суд, відкривши 19 травня 2016 року провадження за апеляційною скаргою прокурора, задовольнив її частково: скасував вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 у частині заходу примусу і постановив новий вирок, яким призначив засудженому за ч. 1 ст. 121 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбуття покарання визначено обчислювати з 1 вересня 2016 року.

У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник ОСОБА_6 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК), скасувати ухвалу про відкриття апеляційного провадження та вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_5 і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів захисника зводиться до того, що: згаданий суд ухвалою від 19 травня 2016 року неправомірно відкрив провадження за апеляційною скаргою прокурора, поданою з пропущеним процесуальним строком; вказану скаргу вчасно не вручено обвинуваченому, чим позбавлено його можливості подати на неї заперечення; крім того, апеляційний розгляд здійснено без участі захисника, хоча у скарзі йшлося про погіршення становища засудженого. На думку захисника, суд апеляційної інстанції не дотримався ст. 404 КПК, оскільки вийшов за межі апеляційних вимог сторони обвинувачення й дав іншу, ніж місцевий суд, оцінку доказам. Заперечуючи справедливість призначеного ОСОБА_5 покарання через суворість, захисник зазначає, що апеляційний суд при виборі заходу примусу не врахував повною мірою особи засудженого, пом`якшуючих обставин та відсутності претензій з боку потерпілого. Скаржник вважає, що оспорюваний вирок не відповідає ст. 370 КПК.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу, при цьому ОСОБА_5 також просив пом`якшити призначене йому покарання; прокурор вважав необґрунтованими заявлені касаційні вимоги сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає вирок апеляційного суду в межах касаційної скарги, в якій по суті не заперечуються висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінально караного діяння проти життя та здоров`я особи і правильність його кваліфікації за ч. 1 ст. 121 КК.

Твердження захисника про незаконність відкриття апеляційного провадження за скаргою прокурора через пропущення останнім процесуального строку є неспроможними.

За правилами ст. 395 КПК на вирок місцевого суду може бути подано апеляційну скаргу через суд, який постановив вирок протягом тридцяти днів із дня проголошення цього рішення.

Положеннями ст. 116 вказаного Кодексу установлено, що строк не вважається пропущеним, якщо скаргу здано до закінчення строку на пошту.

За матеріалами кримінального провадження, 11 квітня 2016 року суд першої інстанції постановив вирок щодо ОСОБА_5 . Заступник прокурора Харківської області, не погодившись із указаним вироком, 11 травня 2016 року подав апеляційну скаргу, яку згідно з відміткою поштового відділення на конверті здав на пошту того ж дня, тобто в межах тридцяти днів.

За таких обставин апеляційний суд не мав правових підстав вважати, що прокурор порушив вимоги ст. 395 КПК, а відтак ухвалою від 19 травня 2016 року правомірно відкрив провадження за скаргою сторони обвинувачення.

Крім того, у результаті перевірки матеріалів цього провадження встановлено, що згідно зі ст. 401 КПК ОСОБА_5 як обвинуваченому на адресу за його місцем проживання апеляційним судом 23 травня, 8 червня 2016 року було надіслано відповідно повідомлення про відкриття апеляційного провадження разом із копіями такого рішення, апеляційною скаргою прокурора та пам`яткою про права й обов`язки, а також повідомлення про призначення кримінального провадження до апеляційного розгляду. Проте їх було повернуто через закінчення строку зберігання. Як убачається з наявних у справі даних, засуджений ухилявся від прибуття в судове засідання, у зв`язку з чим щодо нього приймалося рішення про примусовий привід. Тому апеляційний суд, виконуючи законодавчі приписи, вручив ОСОБА_5 в судовому засіданні 30 серпня 2016 року вказані копії апеляційної скарги прокурора та ухвали про відкриття провадження.

Із даних, відображених на цифровому носії інформації, на якому за допомогою технічного засобу зафіксовано перебіг проведення судового засідання у зазначений день, засуджений жодних клопотань про необхідність надання йому додаткового часу для ознайомлення зі змістом скарги прокурора, для подачі заперечень на неї, а також про необхідність залучення судом захисника за призначенням не заявляв і не заперечував щодо можливості здійснення апеляційного розгляду за відсутності захисника, участь якого у цьому провадженні не є обов`язковою за правилами ст. 52 КПК. Окрім іншого, з огляду на те, що впродовж апеляційної процедури ОСОБА_5 під вартою не перебував, у нього не було перешкод залучити захисника самостійно у спосіб, передбачений законом. Водночас при перегляді вироку місцевого суду ОСОБА_5 , розуміючи зміст та вимоги апеляційної скарги прокурора, наводив конкретні аргументи незгоди з викладеними у ній доводами.
З урахуванням наведеного посилання захисника на порушення апеляційним судом статей 395, 401 КПК та права засудженого на захист не можна визнати прийнятними.

Усупереч доводам захисника у касаційній скарзі суд апеляційної інстанції, постановляючи свій вирок у частині заходу примусу, не вийшов за межі апеляційних вимог сторони обвинувачення, адже їх суть зводилася виключно до необхідності призначення засудженому покарання, яке належить відбувати реально. І саме це було предметом розгляду, за наслідками якого ОСОБА_5 обрано такий захід примусу. Вирішення зазначеного питання не пов`язано з дослідженням та оцінкою доказів у розумінні статей 84, 94 КПК, а тому посилання захисника на порушення ст. 404 КПК є необґрунтованими.

При призначенні ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд урахував усі обставини, які за законом мають правове значення.
Так, суд, керуючись статтями 50, 65 КК, разом зі ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення урахував дані про особу ОСОБА_5 , який неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, попри це після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став, а навпаки, через незначний проміжок часу вчинив у стані алкогольного сп`яніння нове кримінальне правопорушення. Відсутність позитивних змін у поведінці засудженого в поєднанні з його посередньою характеристикою та усталеним способом життя свідчить про суспільну небезпечність ОСОБА_5 .
Зі справи вбачається, що ОСОБА_5 має судимості за умисні злочини і знову вчинив новий умисний злочин. Тому апеляційний суд відповідно до ст. 34 КК, зважаючи також на положення п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 67 цього Кодексу, обґрунтовано визнав рецидив злочинів обтяжуючою обставиною.
З огляду на ці обставини, суд апеляційної інстанції дійшов умотивованого висновку про неправильне застосування місцевим судом ст. 75 КК, звідси і невиправдану м`якість покарання, призначеного засудженому. Водночас апеляційний суд не залишив поза увагою щирого каяття ОСОБА_5 та інших установлених судом першої інстанції обставин, на які є посилання в касаційній скарзі, і з урахуванням усього зазначеного обрав засудженому захід примусу не в максимальних межах санкції ч. 1 ст. 121 вказаного Кодексу.

Таким чином, призначене засудженому за вироком апеляційного суду покарання є справедливим, відповідає його меті й визначеним законом загальним засадам.
Вирок апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 420 КПК.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Отже, подану захисником касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

у х в а л и л а:
Вирок Апеляційного суду Харківської області від 1 вересня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3