Дата документу Справа № 326/1337/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний № 326/1337/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1251/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 307 КК України
27 серпня 2018 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «ВУВП № 11»,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з приміщенням Приморського районного суду Запорізької області,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бердянськ Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, непрацюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 29 вересня 1986 року Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 190, ст. 45 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років 6 місяців позбавлення волі з випробувальним строком 2 роки;
2) 12 липня 1988 року Приморським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 81, ст. 43 КК України (в редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі. Звільнений 2 серпня 1991 року по відбуттю строку покарання;
3) 15 жовтня 1992 року Приморським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 141 КК України (в редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі. Звільнений 1 липня 1995 року по відбуттю строку покарання;
4) 1 серпня 1996 року Приморським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 229-6 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 31 січня 1998 року по відбуттю строку покарання;
5) 16 лютого 1999 року Приморським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 81, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до 4 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна. Звільнений 25 квітня 2003 року по відбуттю строку покарання;
6) 16 березня 2004 року Приморським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 309 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі;
7) 16 червня 2005 року Приморським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 311, ч. 1 ст. 317, ст. 70 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений умовно-достроково 15 лютого 2008 року на невідбутий строк 1 рік 2 місяця 14 днів;
8) 30 червня 2009 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 306, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 317, ст.ст. 69, 70, 71, 81 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі. Звільнений 30 вересня 2014 року по відбуттю строку покарання,
визнаний невинуватим та виправданий у зв`язку із не доведенням вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 315 КК України.
визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушення, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України, та йому призначеного покарання:
- за ч. 2 ст. 307 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- за ч. 2 ст. 309 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у вигляді 6 років позбавлення волі.
Виправданий за недоведеністю його вини у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 315 КК України.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 1 серпня 2017 року.
Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 1 серпня 2017 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 2223 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушення, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України за наступних обставин.

14 липня 2017 року приблизно о 17 год. 00 хв. ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого мешкання у подвір`ї будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , шляхом продажу за 100 гривень, повторно, умисно, незаконно збув ОСОБА_10 особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, у вигляді сухої подрібненої речовини рослинного походження сіро-зеленого кольору, яку до цього умисно повторно незаконно зберігав за місцем свого мешкання. У подальшому ОСОБА_10 добровільно видав працівникам поліції, придбаний ним у ОСОБА_7 особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс масою 1,202 г. в перерахунку на суху речовину.

Крім того, 1 серпня 2017 року ОСОБА_7 , з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, знаходячись за місцем свого мешкання у подвір`ї будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , зірвав листя зі зростаючого куща рослини коноплі, чим умисно повторно незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, який повторно, умисно, незаконно зберігаючи при собі у руках, переніс до господарської споруди вищевказаного домоволодіння, де приблизно о 13 год. 40 хв. шляхом продажу за 200 гривень, повторно умисно незаконно збув вищевказаний особливо небезпечний наркотичний засіб ОСОБА_10 , який у подальшому добровільно видав працівникам поліції придбаний ним у ОСОБА_7 особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс масою 2,41 г. в перерахунку на суху речовину.

Крім того, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, ОСОБА_7 без мети збуту, знаходячись за місцем свого мешкання у домоволодінні по АДРЕСА_1 , умисно, повторно, незаконно виготовив наркотичний засіб концентрат з макової соломки (екстракційний опій), залишки від якого у подальшому, діючи повторно, умисно, незаконно зберігав у полімерній пляшці з-під розчиннику «650» у господарській будівлі вищевказаного будинку без мети збуту. 1 серпня 2017 року в ході обшуку, проведеного у приміщенні вищевказаної господарської будівлі, було виявлено та вилучено одну полімерну безбарвну пляшку з-під розчиннику «650» з вмістом наркотичного засобу - концентрату з макової соломи (екстраційний опій), маса якого в перерахунку на суху речовину становить 39,561 г.

Також, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 7 липня 2017 року приблизно о 15 год. 00 хв., знаходячись за місцем свого мешкання у господарській будівлі, розташованій у подвір`ї будинку по АДРЕСА_1 , запропонував ОСОБА_11 шляхом куріння вжити наркотичний засіб - канабіс, на що останній погодився. Після чого, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , знаходячись у приміщенні вищевказаної господарської споруди шляхом куріння через саморобний пристрій, виготовлений з пластикової пляшки, на горловину якої ОСОБА_7 помістив металевий предмет з сіткою, удвох вжили наркотичний засіб канабіс.

1 серпня 17 року в ході обшуку, проведеного у приміщенні вищевказаної господарської споруди виявлено та вилучено металеву пробку, виготовлену з голівки гайкового ключа на «14» з металевою вставкою з отворами в центральній частині з нашаруванням речовини темно коричневого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено екстрактом канабіс масою відповідно 0,096 г. в перерахунку на суху речовину.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити, визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та з урахуванням його віку і стану здоров`я пом`якшити призначене покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в діях співробітників поліції вбачається провокація злочину, єдиний свідок сторони обвинувачення ОСОБА_10 також є працівником поліції, а тому заінтересованою особою.

Вказує, що ОСОБА_10 перебуваючи у нього вдома, побачив у дворі кущі коноплі та самостійно зірвав з них декілька листків, проте працівникам поліції він сказав, що нібито він сам запропонував ОСОБА_10 наркотичний засіб, однак жодних доказів на підтвердження цього та факту домовленості про збут наркотичних засобів не має.

Також вказує на те, що співробітниками поліції протягом місяця проводилось прослуховування його мобільного телефону, дозвіл на що було надано лише за три дні до його затримання.

Крім того, грошові кошти в розмірі 200 гривень свідок ОСОБА_10 надав йому як плату за зроблене татуювання, і цей факт в судовому засіданні підтвердив сам ОСОБА_10 .

Зазначає, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції було порушено його право на захист, оскільки він подавав до суду письмове клопотання про заміну адвоката ОСОБА_8 , на бездіяльність якої він скаржився до прокуратури та Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, проте його клопотання суд першої інстанції так і не розглянув.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить вирок скасувати та постановити новий, яким виправдати ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України та визнати винним за ч. 2 ст. 309 КК України з призначенням йому покарання у вигляді 2 років позбавлення волі та звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком, а також скасувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вчинення обвинуваченим двох епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України стороною обвинувачення взагалі недоведене, єдиним доказом на підтвердження його вини за епізодом від 14 липня 2017 року є показання свідка ОСОБА_10 і жодними іншими доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження, вони не підтверджені.

З приводу епізоду від 1 серпня 2017 року зазначає, що всі докази на підтвердження вини обвинуваченого є неналежними, недопустимими та отриманими в порушення вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки всі слідчі дії проводились до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що є порушенням ч. 3 ст. 214 КПК України.

Крім того, ухвала про проведення аудіо- та відеоконтролю була постановлена Апеляційним судом Запорізької області 28 липня 2017 року, тобто також до внесення відомостей до ЄРДР і в рамках досудового розслідування першого епізоду збуту наркотичних засобів від 14 липня 2017 року.

Також звертає увагу на те, що роздруківка телефонних розмов ОСОБА_7 по мобільному телефону містить розмови в тому числі за червень-липень 2017 року, тобто до постановлення ухвали апеляційного суду.

Зазначає, що свідок ОСОБА_10 був залучений органами досудового розслідування з метою провокування обвинуваченого до здійснення збуту наркотичної речовини, є сумніви в незацікавленості цього свідка та правдивості його показань, і в даному випадку була провокація злочину, оскільки закупка була проведена на прохання працівників правоохоронних органів, за їх активної участі та під їх контролем і за відсутності будь-яких даних про збут ОСОБА_7 наркотичних засобів.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 315 КК України, та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 2 ст. 309 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 315 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що прийшовши до висновку про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 315 КК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки протоколу обшуку від 1 серпня 2017 року, висновку судово-хімічної експертизи № 16-228 від 7 серпня 2017 року, протоколу за результатами проведення оперативно-розшукових заходів від 14 серпня 2017 року.

Зібрані під час досудового розслідування докази свідчать про те, що обвинувачений повідомив ОСОБА_11 про наявність у нього марихуани та запропонував останньому покурити зазначений наркотичний засіб, тобто в даному випадку мала місце саме пропозиція вжити наркотичний засіб.

Суд, приймаючи рішення про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину взяв до уваги показання свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що він знайомий з обвинуваченим більше 10 років і вони разом періодично вживають наркотичні засоби.

Крім того, суд першої інстанції призначаючи остаточне покарання за правилами ст. 70 КК України, безпідставно не призначив додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, у зв`язку з чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, заперечувала проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, заслухавши обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані ними апеляційні скарги ат заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого та його захисника підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, тобто, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого КПК України.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 КПК України, захисник залучається слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом для здійснення захисту за призначенням у випадках та порядку, визначених статтями 49 та 53 цього Кодексу.

З огляду на п. 2 ч. 2 ст. 49 КПК України, суд зобов`язаний забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні, якщо обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 54 КПК України, підозрюваний, обвинувачений має право відмовитись від захисника або замінити його. Відмова від захисника або його заміна повинна відбуватися виключно в присутності захисника після надання можливості для конфіденційного спілкування. Така відмова або заміна фіксується у протоколі процесуальної дії. Відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, захист обвинуваченого було доручено адвокату ОСОБА_8 на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги № 028-0005100 від 3 серпня 2017 року (т. 2, а.с. 196).

Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження наявне клопотання ОСОБА_7 від 28 листопада 2017 року, в якому він просив замінити захисника, у зв`язку з тим, що остання не виконує свої професійні обов`язки, ігнорує його прохання та проявляє байдужість до стану цього провадження (т. 1, а.с. 72).

Натомість, суд першої інстанції не вирішив клопотання ОСОБА_7 про надання йому юридичної допомоги, його думку з приводу вказаного клопотання про заміну захисника не з`ясував і замість забезпечення обвинуваченого правовою допомогою з боку іншого захисника допустив до захисту адвоката ОСОБА_8 , щодо компетентності якої обвинувачений у своєму клопотанні висловив сумнів і недовіру.

На думку колегії суддів, таким рішенням суд першої інстанції порушив гарантоване державою та встановлене статтями 59, 63 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 20, 48, 49, 52, 54 КПК України право обвинуваченого ОСОБА_7 на здійснення ефективного захисту та право мати захисника, обраного на власний розсуд.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог законодавства і тим самим порушив право ОСОБА_7 на захист, що за змістом ч. 1 ст. 412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підставою для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок, як постановлений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, не може бути визнаний законним та підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, що відповідає вимогам ст.ст. 409, 412, 415 КПК України.

Крім того, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено доводи сторони захисту про наявність провокації злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України з боку співробітників правоохоронних органів.

Відповідно до вимог ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні мають істотні суперечності.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити, окрім іншого, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Всупереч вищевказаним нормам закону, суд першої інстанції фактично проігнорував доводи сторони захисту про наявність у діях співробітників правоохоронних органів та свідка ОСОБА_10 провокації злочину, жодним чином вказану версію не перевірив, не підтвердив та не спростував її.

Крім того, суд не зробив аналіз, оцінку і співвідношення доводів сторони захисту із доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження, не усунув вказаних суперечностей, що в свою чергу викликає вірогідність наявності ряду припущень у вказаному провадженні, які є недопустимими при ухваленні вироку.

Відсутність ретельного дослідження судом першої інстанції вищевказаних обставин не дає можливості апеляційному суду перевірити правильність кваліфікації дій обвинуваченого.

Зазначені порушення також є підставами для скасування судового рішення і оскільки вони не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду в межах ст. 404 КПК України, є підставою для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, всебічно з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, ретельно перевірити усі докази кримінального провадження, з належною їх мотивацією, в тому числі, взяти до уваги інші доводи, які зазначалися в апеляційних скаргах, та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення у відповідності до приписів, передбачених ст. 370, 374 КПК України.

Відповідно до ст. 415 КПК України, при скасуванні вироку суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції призначає новий судовий розгляд, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 квітня 2018 року було виправлено описку в оскаржуваному вироку та зазначено у третьому абзаці резолютивної частини вироку, що ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна (т. 1, а.с. 111).

У зв`язку з тим, що ухвала про виправлення описки є невід`ємною частиною оскаржуваного вироку суду, який підлягає скасуванню, то колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду про виправлення описки втрачає юридичну силу.

Вирішуючи у відповідності до ч. 1 ст. 197, ст. 331, п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК України питання щодо запобіжного заходу, колегія суддів виходить із наступного.

З наданої обвинуваченим ОСОБА_7 до суду апеляційної інстанції медичної довідки вбачається, що він з 6 серпня 2018 року перебуває на стаціонарному лікуванні в протитуберкульозному блоці медичної частини № 11 з діагнозом рецидив туберкульозу верхньої частки правої легені, хворіє на ВІЛ-інфекцію четвертої клінічної стадії, його стан здоров`я є ближчим до важкого, зумовлений ендогенною інтоксикацією та прогресуванням наявних захворювань.

Оскільки обвинувачений тримається під вартою до набрання вироком законної сили, у зв`язку з тим, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, і під час апеляційного розгляду встановлено наявність у обвинуваченого тяжкого стану здоров`я є підстави для зміни зазначеного запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів вважає необхідним змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком на 60 днів до 25 жовтня 2018 року включно.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 , скасувати.
Призначити новий розгляд провадження в тому ж суді в іншому складі суду.
Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_7 змінити з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати місце проживання за адресо: АДРЕСА_1 у період з 21 години до 6 години ранку наступної доби строком на 60 (шістдесят) днів до 25 жовтня 2018 року включно із покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до суду; не відлучатись із населеного пункту, де він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця проживання.
ОСОБА_7 звільнити з-під варти негайно.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4