Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

1 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000451 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області,

громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , судимого:

1) вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 02.11.2010 року за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі,

на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільненого від відбування

покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

2) вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 21.12.2012 року за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України

на підставі ст.71 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі,

звільненого 06.01.2015 року по відбуттю строку покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року,

у с т а н о в и л а :

________________________________

Справа № 11-кп/796/751/2017
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1 .
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Цим же вироком цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено в повному обсязі, потерпілого ОСОБА_10 частково. Постановлено стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 930 гривень на відшкодування матеріальної шкоди і 500 гривень моральної шкоди, на користь ОСОБА_10 921 гривню 22 копійки матеріальної шкоди і 500 гривень моральної шкоди.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції змінити в частині правової кваліфікації його дій з ч.2 ст.186 КК України на ч.1 ст.125, ч.2 ст.185 КК України, за якими призначити покарання у виді штрафу та арешту, обмежившись вже відбутим ним строком.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки показання свідка ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 доводять, що ні він, ні потерпілий ОСОБА_9 не усвідомлювали, що здійснюється відкрите викрадення майна останнього. Яким чином ОСОБА_12 викрав телефон потерпілого, він та ОСОБА_11 не бачили, і про це він дізнався лише після того, як ОСОБА_12 звернувся з проханням закласти телефон у ломбард, бо він мав при собі паспорт. Він погодився і отримав частину коштів, оскільки був впевнений, що ОСОБА_12 не викрадав телефон у потерпілого, і потерпілий цього не помітив.

А тому вважає, що в його діях наявний склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.185 КК України, а висновки суду першої інстанції про вчинення відкритого викрадення чужого майна ґрунтуються на припущеннях.

Також до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання обвинуваченого від 30.01.2017 року, яке містить апеляційні вимоги, в якому, крім викладеного раніше, ОСОБА_7 вказує, що потерпілі, свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які разом навчаються в ІНФОРМАЦІЯ_2 , зустрілися біля метро з метою наживи, провокуючи сторонніх осіб на правопорушення, щоб у подальшому витребувати з них кошти. Саме потерпілі, яких підтримували ще три особи своєю присутністю, здійснюючи психологічний тиск, напали на обвинуваченого, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , і після відшкодування їм шкоди поїхали за кордон на відпочинок. Як стверджує ОСОБА_7 , потерпілі впритул підійшли до них, і ОСОБА_9 образливими виразами спровокував ОСОБА_12 , який у стані сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними та аморальними діями потерпілого, не зміг оцінити небезпечність посягання та обстановку захисту і вдарив того в обличчя. Після цього він, захищаючи ОСОБА_12 і також перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, не зміг оцінити відповідність заподіяної шкоди небезпечності посягання та обстановці захисту, відштовхнув потерпілого від ОСОБА_12 , а коли той впав, то злякався і кілька разів вдарив ОСОБА_9 по тулубу, тобто у стані необхідної оборони вчинив дії, які формально містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку з чим згідно з ч.4 ст.36 КК України він не підлягає кримінальній відповідальності.

При цьому обвинувачений вважає, що завдана ОСОБА_9 шкода є малозначною і повністю відшкодована, одночасно заперечуючи заволодіння ним і ОСОБА_12 мобільним телефоном потерпілого. Зауважує, що неодноразово в ході досудового розслідування та в суді заявляв клопотання про проведення слідчого експерименту з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, про зняття відбитків пальців з телефону тощо, які були проігноровані слідчим та судом.

Крім того, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.08.2016 року кримінальне провадження виділено в окреме провадження за клопотанням прокурора ОСОБА_16 , яка не має повноважень прокурора у кримінальному провадженні № 0000451. Як вважає ОСОБА_7 , визначена постановою від 13.05.2015 року група прокурорів є незмінною відповідно до приписів ст.36 КПК України. Тому вирок ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Звертає увагу і на невідповідність обвинувального акта вимогам кримінального процесуального закону та Конституції України, оскільки він містить відомості про його та ОСОБА_12 судимості, які не стосуються цього кримінального провадження і є недопустимими доказами, а посилання на повторне відкрите викрадення чужого майна розцінює як нібито його викрадання двічі. У викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулюванні обвинувачення містяться твердження про вчинення кримінального правопорушення, що не відповідає загальним засадам кримінального провадження, зокрема, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, є порушенням вимог ст.62 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини і тягне за собою визнання доказів у кримінальному провадженні, яким, на думку ОСОБА_7 , є і обвинувальний акт, недопустимими. Що стосується роз`єднання кримінального провадження, то це негативно відобразилося на повному та всебічному розгляді справи, унеможливило встановити об`єктивні фактичні обставини і вплинуло на законність прийнятого судом рішення. Одночасно у клопотанні ОСОБА_7 порушує питання і про зміну правової кваліфікації його дій з ч.2 ст.186 КК України на ч.1 ст.185 КК України, і про скасування обвинувального вироку щодо нього із закриттям кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченого і захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_11 та особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, повторно відкрито викрав чуже майно за наступних обставин.

18 січня 2015 року близько 16 години 30 хвилин ОСОБА_7 разом зі своїми знайомими ОСОБА_11 та особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , побачили раніше незнайомих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , майно яких вирішили відкрито викрасти і вступили між собою в попередню злочинну змову.
Реалізовуючи злочинний умисел, ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, дочекались, коли потерпілі наблизились до них. Після цього, особа, матеріали щодо якої виділено, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, кулаком правої руки завдав удар в обличчя ОСОБА_9 , а ОСОБА_7 штовхнув потерпілого, від чого той впав на землю, відчувши фізичний біль, чим подолали волю останнього до опору. Надалі ОСОБА_7 та особа, матеріали щодо якої виділено, завдавали ОСОБА_9 удари по голові та в різні частини тіла, чим заподіяли легкі тілесні ушкодження у виді синців у лівій скронево-виличній ділянці, на лівій вушній раковині, в лівій завушній ділянці та садно в нижньощелепній ділянці зліва, і вказана особа, перевіривши вміст кишень потерпілого, відкрито викрала з правої передньої кишені джинсів належний тому мобільний телефон LG L70 Dual вартістю 2 000 гривень з сім-картками операторів мобільного зв`язку Київстар і life та грішми на рахунку.

Водночас ОСОБА_17 , підтримуючи злочинні дії ОСОБА_7 та особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з метою подолання опору їх спільним злочинним діям, наблизився до ОСОБА_10 та, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, завдав потерпілому кілька ударів в голову та обличчя, від яких той впав, після чого продовжив завдавати удари ногами та кулаком в голову та по тулубу, чим спричинив фізичний біль та заподіяв легкі тілесні ушкодження у виді синців на повіках правого ока, нижньої губи ліворуч, осадження передньої поверхні лівого колінного суглобу, саден кінцівок.
Після цього ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з місця вчинення злочину втекли, а належним ОСОБА_9 майном розпорядилися на власний розсуд, чим завдали потерпілому майнової шкоди на загальну суму 2 050 гривень.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, потерпілий ОСОБА_9 суду показав, що коли у січні 2015 року зустрівся з своїм приятелем ОСОБА_10 на пр-ті Палладіна і вони прямували до станції метро Академмістечко, до них підійшли раніше незнайомі ОСОБА_7 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , попросили цигарки і відразу напали. Перший удар завдав ОСОБА_18 йому в обличчя. ОСОБА_7 , який стояв праворуч, почав його валити на землю, і він впав. В цей же час ОСОБА_11 завдавав удари ОСОБА_10 . ОСОБА_12 продовжив наносити йому удари по тулубу та обличчю руками та ногами, а ОСОБА_7 знаходився позаду, тримав його, щоб він не встав, і також наносив удари. Потім ОСОБА_12 дістав з кишені його куртки телефон LG, і вказані особи втекли.

Потерпілий ОСОБА_10 дав аналогічні показання про застосування до нього та ОСОБА_9 насильства з боку ОСОБА_12 , ОСОБА_7 і ОСОБА_11 . Коли від отриманих ударів він впав, то бачив, як один з нападників у ОСОБА_9 обшукав кишені, а інший ОСОБА_7 тримав ОСОБА_9 , щоб той не піднявся. В цей час ОСОБА_11 наносив йому удари, хапав за руки та, на думку потерпілого, намагався зняти з нього годинник. В результаті цих дій у ОСОБА_9 було викрадено мобільний телефон, і вказані особи втекли.

Показання потерпілих суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони в судовому засіданні чітко вказали на ОСОБА_7 , ОСОБА_19 та особу, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, як на осіб, які, застосовуючи до них насильство, відкрито викрали майно ОСОБА_9 , а потерпілий ОСОБА_9 також під час пред`явлення осіб для впізнання на досудовому розслідуванні (т.1 а.с.213-214, 215-216, 217-218). При цьому, за показаннями останнього, дії нападників були узгодженими.

З обвинуваченим та іншими особами потерпілі раніше знайомі не була, і в справі відсутні дані, які б свідчили про наявність підстав їх обмовляти. Посилання ж ОСОБА_7 на те, що потерпілі та свідки провокували сторонніх осіб на правопорушення, щоб у подальшому витребувати з них кошти, носять характер припущень і нічим не доведені.

Не суперечать показання потерпілих і показання допитаного в цьому кримінальному провадженні як свідка ОСОБА_11 , у відповідності з якими на початку 2015 року близько 16 години він разом зі своїми знайомими ОСОБА_12 та ОСОБА_7 були на пр-ті Палладіна, де біля метро між ОСОБА_9 і ОСОБА_12 виник конфлікт, і останній та ОСОБА_7 запропонували йому піти розібратись з ним. Вони бачили, що ОСОБА_9 зустрівся з ОСОБА_10 , і двоє потерпілих йшли їм назустріч. ОСОБА_12 і ОСОБА_7 підійшли до ОСОБА_9 , а він до ОСОБА_10 та завдав йому удар. Він не бачив, що саме робили його знайомі, а потім вони втекли. Після цього ОСОБА_7 кудись відходив, а в подальшому дав йому 400 гривень, як він зрозумів, гроші, отримані за закладений у ломбард телефон потерпілого. ОСОБА_12 і ОСОБА_7 не пропонували йому вчинити грабіж, проте він розумів, що це може статись.

Також показання потерпілих узгоджуються з іншими доказами, якими суд мотивував свої висновки, зокрема, з даними, які містяться в:

- протоколі огляду місця події від 18.01.2015 року, в ході якого було оглянуто ділянку місцевості, де було вчинено кримінальне правопорушення (т.1 а.с.201-202);

- довідці Повного товариства Заставне товариство Скарбниця-Ломбард, згідно з якою 18.01.2015 року о 17 годині 18 хвилин ОСОБА_7 здав до ломбардного відділення мобільний телефон потерпілого LG imei НОМЕР_1 , НОМЕР_2 (т.1 а.с.203);

- копіях документів, що підтверджують придбання потерпілим ОСОБА_9 вказаного мобільного телефону з відповідними imei (т.1 а.с.205-207);

- висновку експерта № 151 від 20.01.2015 року, згідно з яким у ОСОБА_9 виявлено синці в лівій підочній та лівій скронево-виличній ділянках, на лівій вушній раковині, в лівій завушній ділянці, садно в нижньощелепній ділянці зліва, які спричинені тупим предметом (предметами), могли утворитись 18.01.2015 року та відносяться до легких тілесних ушкоджень (т.1 а.с.208);

- висновку експерта № 595/Е від 30.03.2015 року, згідно з яким у ОСОБА_10 виявлено синці на повіках правого ока, нижньої губи ліворуч, осадження передньої поверхні лівого колінного суглобу, садна кінцівок, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, спричинені тупим предметом (предметами) і могли утворитись 18.01.2015 року (т.1 а.с.210-212).

Під час судового провадження у суді першої інстанції ОСОБА_7 відмовився давати показання, однак наведені раніше докази, які беззаперечно свідчать про застосування до потерпілих насильства і про відкритий характер викрадення майна ОСОБА_9 , повністю спростовують доводи його апеляційної скарги про те, що викрадення майна було таємним.

Що стосується мобільного телефону потерпілого, то ОСОБА_7 зазначає, що про його викрадення дізнався лише після того, як ОСОБА_12 звернувся з проханням закласти телефон у ломбард, надалі ж стверджує, що отримав частину коштів, оскільки був впевнений, що ОСОБА_12 не викрадав телефон у потерпілого. Такі доводи спростовуються показаннями свідка ОСОБА_19 , згідно з якими саме ОСОБА_7 дав йому 400 гривень. До того ж, обґрунтовані сумніви у щирості позиції обвинуваченого викликає і те, що він отримав гроші за те, що заклав у ломбард майно, яке йому не належало.

При цьому колегія суддів звертає увагу на суперечливість апеляційних вимог та доводів обвинуваченого, який одночасно вказує і на необхідність кваліфікації його дій за ч.1 ст.125, ч.2 ст.185 КК України, і про відсутність в його діях складу будь-якого кримінального правопорушення, оскільки він діяв у стані необхідної оборони та сильного душевного хвилювання, захищаючи ОСОБА_12 , якого образив потерпілий. Висловлюючи свої доводи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_7 , взагалі, просив вирок скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Посилання ОСОБА_7 на те, що він діяв у стані необхідної оборони, є недоречними, оскільки насильство до потерпілих застосовували особа, матеріали справи щодо якої виділено, він і ОСОБА_19 , а потерпілі, які лежали на землі після нанесення їм ударів, не чинили і не могли чинити жодних дій, які б свідчили про суспільно небезпечне посягання з їх боку на охоронювані законом права та інтереси ОСОБА_7 та інших осіб, від яких обвинувачений би захищався.

З цих же підстав надуманими є і твердження ОСОБА_7 , що він діяв у стані сильного душевного хвилювання, викликаного суспільно небезпечним посяганням з боку потерпілого, а тому згідно з ч.4 ст.36 КК України не підлягає кримінальній відповідальності.

Посилання ОСОБА_7 про неповноту судового розгляду, оскільки під час досудового розслідування та судового провадження в суді першої інстанції залишилися недослідженими обставини протиправної поведінки потерпілих, свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , не було проведено слідчий експеримент, на переконання колегії суддів, також є безпідставними.

Відповідно до вимог ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі, якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування таких обставин.

Вирішуючи питання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, суд 09.11.2016 року ухвалив рішення про допит потерпілих, дослідження документів, допит свідків без конкретизації прізвищ та обвинуваченого.

Після допиту свідка ОСОБА_19 ні стороною обвинувачення, ні стороною захисту клопотання про допит свідків не заявлялися, про що вони повідомили суду в засіданні 21.11.2016 року. Тобто в матеріалах справи відсутні дані про те, що стороною захисту заявлялися клопотання про дослідження певних обставин чи доказів і, відповідно, відхилення їх судом, що спростовує доводи обвинуваченого.

На пропозицію суду обвинувачений відмовився давати показання на підставі ст.63 Конституції України.

Принцип змагальності сторін, що передбачає самостійне обстоювання сторонами кримінального провадження їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, закріплений в ст.22 КПК України, був дотриманий судом першої інстанції.

І позиція захисту обвинуваченого, яка постійно змінюється і свідчить про його небажання скористатися наданими йому правами, не може бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Таким чином суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні грабежу, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Доводи обвинуваченого про невідповідність обвинувального акта вимогам закону, зокрема, презумпції невинуватості та забезпеченні доведеності вини як загальним засадам кримінального провадження, є необґрунтованими.

Обвинувальний акт, як це передбачено п.п.2, 5 ч.2 ст.291 КПК України, містить анкетні відомості кожного з обвинувачених, у тому числі дані про судимості ОСОБА_7 , які мають значення для правової кваліфікації його дій за ознакою повторності та призначення покарання, отже, стосуються цього кримінального провадження, а також виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення. До того ж, обвинувальний акт є процесуальним документом, яким слідчий висуває обвинувачення, а не доказом, про недопустимість якого вказує ОСОБА_7 .

Не знайшли свого підтвердження і посилання на допущені судом процесуальні порушення при виділенні матеріалів кримінального провадження.

Відповідно до вимог ч.1 ст.334 КК України матеріали кримінального провадження можуть виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими ст.217 цього Кодексу.

Тобто у разі необхідності матеріали кримінального провадження можуть бути виділені в окреме провадження, якщо дві чи більше особи обвинувачуються у вчиненні одного кримінального правопорушення. Матеріали не можуть бути виділені в окреме провадження, якщо це може негативно вплинути на повноту судового розгляду.

Оскільки під час судового провадження в суді першої інстанції ОСОБА_7 ухилився від суду, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.05.2016 року (а не від 04.08.2016 року, як зазначає обвинувачений) було оголошено його розшук, а матеріали кримінального провадження щодо нього виділено в окреме провадження із зупиненням провадження до розшуку обвинуваченого.

Клопотання про виділення кримінального провадження було заявлено прокурором Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_16 , яка постановою заступника керівника прокуратури від 16.03.2016 року вказана у групі прокурорів, які здійснюють повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні відповідно до вимог ч.1 ст.37 КПК України (т.2 а.с.48).

І твердження обвинуваченого про те, що ОСОБА_16 не має повноважень прокурора у цьому кримінальному провадженні, оскільки у групі прокурорів може змінюватися лише старший групи прокурорів, є його довільним трактуванням положень ст.36 КПК України.

Виділення кримінального провадження щодо ОСОБА_7 в окреме провадження було обумовлено об`єктивними причинами, а саме, необхідністю дотримання розумних строків та забезпечення гарантованого Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод права на справедливий суд, оскільки у цьому ж кримінальному провадженні обвинувачення висувалося трьом особам.

При цьому твердження, що роз`єднання кримінального провадження негативно відобразилося на повному та всебічному розгляді справи, унеможливило встановити об`єктивні фактичні обставини, є загальними і більш конкретних даних про те, яким чином це вплинуло на законність прийнятого судом рішення, ОСОБА_7 не аргументує.

Таким чином істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відношення обвинуваченого до скоєного, а також особу винного, який є судимим, не має міцних соціальних зв`язків, думку потерпілих, відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, і дійшов правильного висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у санкції відповідної частини статті кримінального закону, буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим й вмотивованим, і підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 18 лютого 2015 року по 20 лютого 2015 року, з 17 вересня 2015 року по 15 листопада 2015 року, з 4 жовтня 2016 року по 1 березня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3