АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 - ОСОБА_3
за участю секретаря - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0012291 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Липецьк Російської Федерації, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Цим же вироком вирішено питання цивільного позову, речових доказів та судових витрат.
за участю сторін судового провадження
прокурора - ОСОБА_7
ОСОБА_8
потерпілої - ОСОБА_9
представника потерпілої - ОСОБА_10
захисника - ОСОБА_5
обвинуваченого - ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 22 грудня 2015 року близько 18.05 год., керуючи тролейбусом марки «Богдан Т90110» бортовий номер НОМЕР_1 , що рухається по маршруту перевезення громадян № 47, рухаючись по проїзній частині пр. Героїв Сталінграду поблизу будинку № 12-Г у місті Києві, від вул. Мате Залки у напрямку вул. Малиновського, перебуваючи у середній смузі проїзної частини, проявив неуважність до дорожньої обстановки, чим грубо порушив п. п. 1.5 та 2.3 б) Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року і введені в дію з 1 січня 2002 року, не переконавшись в тому, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, наближаючись до наземного регульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, для якого могла бути створена перешкода чи небезпека, чим грубо порушив п. 8.7.3.е), 8.10 ПДР України, продовжуючи рухатись на червоний сигнал світлофору, що забороняє рух для транспортних засобів, не зупинившись перед дорожньою розміткою 1.14.1, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину по регульованому пішохідному переходу на зелений сигнал світлофору, що дозволяє рух для пішоходів, з права на ліво відносно руху тролейбусу марки «Богдан Т90110» бортовий номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 .
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження у виді закритої травми правого плеча у вигляді перелому хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням уламків.
Порушення ОСОБА_6 п.п. 8.7.3 е), 8.10 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та визнати невинуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. В частині стягнення витрат за проведення експертиз в розмірі 880,40 грн. та в частині цивільного позову ОСОБА_9 до КП «Київпастранс», третя особа ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, у розмірі 80000 грн. скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що вирок постановлений з порушенням норм матеріального і процесуального права, а досудове розслідування було проведено поверхнево, всупереч вимогам кримінального процесуального закону та не досліджено обставини даної ДТП. Немає жодного прямого доказу, який би підтверджував вину обвинуваченого, що своїми діями завдав потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Так, захисник в апеляційній скарзі зазначає, що на тролейбусі, яким керував ОСОБА_6 , працівниками поліції, які прибули на місце пригоди, жодних пошкоджень чи слідів зіткнення з пішоходом не було виявлено.
Щодо показань, які надавали свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , виникає питання, як зазначені свідки могли бачити, що тролейбус збив потерпілу, якщо жоден із вище перелічених свідків не бачив механізму нанесення удару і падіння на асфальт потерпілої, а чули лише звук, при цьому стверджуючи, що потерпіла разом з ними переходила через пішохідний перехід в 1-2 метрах попереду.
Таким чином, апелянт вважає, що неповнота досліджених доказів на досудовому розслідуванні та в суді першої інстанції призвела до винесення вироку, в якому висновки не відповідають фактичним обставинам справи.
Окрім того, захисник звертає увагу на те, що реєстр матеріалів кримінального провадження не містить протоколів допиту свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , а тому виникають підстави вважати, що дані особи не набули процесуального статусу свідка, а посилання суду першої інстанції на їх показання не можна вважати доказом.
Також захисник вказує на те, що в реєстрі матеріалів кримінального провадження відсутній протокол проведення слідчого експерименту, у зв`язку з чим невідомо, на підставі яких документів винесено постанову слідчого про призначення автотехнічної експертизи від 16 травня 2016 року.
Особливу увагу апелянт звертає на тому, що слідчим СВ Оболонського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_14 25 травня 2016 року було вручено ОСОБА_6 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і цього ж дня ОСОБА_6 було допитано, як підозрюваного, про що свідчить протокол його допиту від 25 травня 2016 року, а 26 травня 2016 року вручено обвинувальний акт.
Окрім того, в апеляційній скарзі зазначається, що клопотання захисника про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 31 травня 2016 року судом було задоволено з вказівкою про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в Київській місцевій прокуратурі № 5, проте, вона не була ознайомлена з матеріалами кримінального провадження.
При ухваленні обвинувального вироку суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_6 працює в Куренівському ремонтно-експлуатаційному депо КП «Київпастранс», що є його основним місцем роботи, єдиним засобом матеріального забезпечення, а інших грошових доходів не має.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційної скарги, потерпілу та її представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, за клопотанням захисника допитавши потерпілу та дослідивши докази у кримінальному провадженні, обговоривши доводи апеляційної скарги та розглянувши провадження в її межах, колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності та які докладно викладені у вироку.

Так, з показань потерпілої ОСОБА_9 в суді першої інстанції 26 липня 2016 року, які містяться на технічному носії інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, вбачається, що 22 грудня 2015 року вона підійшла до світлофору по АДРЕСА_3 , почекала, коли загориться зелений сигнал світлофору. Коли загорівся зелений сигнал світлофора для пішоходів, вона розпочала рух по пішохідному переходу, йшла першою, за нею йшли люди. Ближче до тротуару на другому сталося зіткнення. При ДТП вона не бачила транспортний засіб, який її вдарив. Вона довго не приходила до свідомості. Що було далі, вона не пам`ятає. У неї вибита ключиця з правого боку, розбита голова, і три доби вона була в лікарні, але цих подій вона не пам`ятає.
В суді апеляційної інстанції потерпіла підтвердила вказані обставини, пояснивши, що рух на пішохідному переході вона розпочала з іншими пішоходами. Хто був збоку від неї, не знає, бо не дивилась. Вона не перебігала дорогу, а спокійно йшла. Що було далі, не пам`ятає, адже був удар, і вона втратила свідомість. Удар від тролейбусу був у праве плече. Права рука була травмована під час аварії. Чітко момент зіткнення не пам`ятає. Коли прийшла до тями, хвилин через 10-15 знову втратила свідомість. Що питав в неї лікар швидкої допомоги, не пам`ятає. Вона лікарю вказала тільки номер телефону сестри.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_11 в суді першої інстанції, які містяться на технічному носії інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, 22 грудня 2015 року вона їхала з сином в 34 тролейбусі. Йшов дощ. На зупинці «Сантьяго де Чілі» вони вийшли та пішли до пішохідного переходу. Коли 34-й тролейбус поїхав, для них загорівся зелений сигнал світлофору, вони почали переходити пішохідний перехід. Попереду неї було декілька людей. Спустившись однією ногою з бровки, вона підняла голову і побачила, що на червоний для нього сигнал світлофора їде джип, а за ним, у другій смузі, їде тролейбус. Після цього побачила, як відлітає жінка. Вона ( ОСОБА_15 ) одразу повернула назад. Побачила жінку, яка лежала, від неї відлетіли її речі. Вона чула глухий удар, як тіло жінки. Це було приблизно в 1,5 м від неї ( ОСОБА_15 ). Все відбувалось дуже швидко. Збіглися люди, тролейбус, проїхавши місце, де збив жінку, зупинився тільки на зупинці, після чого водій тролейбусу підбіг до них, нахилився до жінки. Автомобіль, який рухався за тролейбусом, зупинився, водій увімкнув фари, і вони побачили, що лежить жінка, головою до низу. Викликали швидку. Як вона зрозуміла, водій тролейбуса хотів з другої смуги руху звернути до зупинки. Вона з сином стояли на одному боці з жінкою, яку збив тролейбус. Були ще люди там. При цьому незнайомий хлопець закричав до водія, куди той їде на червоне світло. Її збили приблизно в метрах 2 від бровки. Самого зіткнення не бачила, а чула глухий удар, після чого відлетіла жінка з речами. Коли загорівся зелений для пішоходів, спочатку проїхав чорний «джип», потім вони почали рух, а потім їхав тролейбус. Вона ще подумала про себе, що ж це таке, що транспорт їде на забороняючи для них сигнал світлофору. Категорично виключає, що потерпіла розпочала рух на забороняючий для пішоходів сигнал світлофору. Припаркованих автомобілів на першій смузі не було, перша смуга руху була вільна. Звуків гальм не було чутно, вона ще подумала, куди тролейбус їде на червоний сигнал. Було багато людей. На місці ДТП вона давала показання, а потім і слідчому давала показання. Потім на місці ДТП вона була і показала, як і що відбувалося, в присутності понятих. Тролейбус був 47-го маршруту, жовто-синій, як вона запам`ятала.

Згідно з показаннями в суді першої інстанції свідка ОСОБА_16 , які містяться на технічному носії інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції 20 вересня 2016 року, в грудні 2015 року на пр. Героїв Сталінграду, 12-Г, в м. Києві, вона стояла біля пішохідного переходу, очікувала зеленого сигналу світлофору для пішоходів. Коли загорівся зелений сигнал світлофору для пішоходів, подивившись по сторонах, почала переходити проїзну частину по пішохідному переходу. Там також були люди. Побачила, що жінка переходила на зелений сигнал світлофору, не подивившись по боках, і в цей час на пішохідному переході цю жінку вдарив тролейбус, і остання впала. Зіткнення, як їй здається, відбулося боково-лобовою частиною тролейбусу, коли жінка знаходилася в метрах 2-3 від бордюру. Жінка йшла попереду одна. Жінка впала, але як, не пам`ятає. Як вона пригадує, жінка впала обличчям до низу. Тролейбус зачепив її, і жінка впала головою до низу. Люди підбігли, стали її перевертати. Тролейбус рухався по смузі, яка ближче до зупинки. Тролейбус зупинився трохи далі. Вона ( ОСОБА_17 ) викликала швидку медичну допомогу, але з працівниками швидкої не спілкувалась. До жінки вона не підходила, а тому не знає, чи втрачала вона пам`ять. На зелений сигнал світлофору для пішоходів вона пам`ятає тільки рух тролейбусу.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_13 в суді першої інстанції, які містяться на технічному носії інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, вказав про те, що на пр. Героїв Сталінграду, 12-Г, в м. Києві, стояв на пішохідному переході та очікував на зелений сигнал світлофору. Праворуч від нього стояла жінка. Коли для транспорту загорівся червоний сигнал світлофора, а для пішоходів зелений, жінка почала переходити дорогу, а він встиг зробити крок на пішохідний перехід та побачив, як зліва від нього несеться по дорозі тролейбус. Він відскочив назад, а вказана жінка зробила ще крок вперед, після чого її збив тролейбус. Був звук зіткнення, боковою частиною тролейбус зачепив жінку, внаслідок чого вона впала. Це відбулося на відстані приблизно 1 метра від початку пішохідного переходу. Тролейбус зупинився в метрах 3-4 від них в середній смузі руху, хоча рухався в правому крайньому ряду. Водій тролейбусу вийшов, запитав, чи викликали швидку, розвернувся та пішов, поговорив з кимось по телефону, повернувся, виставив знак «аварійної зупинки» і більше не підходив. Потім приїхала поліція, швидка медична допомога. Жінку завантажили у «швидку». Жінка лежала без свідомості на дорозі. Його ж там і опитували. На жовтий сигнал світлофору перед цим проїхав джип. Він (Братусь) ще посварився про себе. На час, коли для пішоходів загорівся зелений сигнал світлофорів всі машини зупинилися, крім тролейбусу. Склалося враження, що тролейбус намагався об`їхати цю жінку.

З показань свідка ОСОБА_18 сестри потерпілої в суді першої інстанції 26липня 2016 року вбачається, що 25 грудня 2015року до неї зателефонували і повідомили, що її сестра потрапила у ДТП. Вона перебувала вже 3 дні в лікарні, нічого не пам`ятала. За адресою в її паспорті знайшли сусідів, які через якихось знайомих знайшли її ( ОСОБА_19 ). Коли вона ( ОСОБА_19 ) приїхала, сестру вже виписували. Коли вона побачила ОСОБА_9 , остання була з перебинтованою рукою, лоб зашитий, голова та нога опухли, ходити не могла, сидіти не могла, були сильні болі. Також не змогла їй нічого розповісти про обставини ДТП та не могла відповісти на запитання. Вона місяць перебувала у сестри та доглядала останню, оскільки сестра не могла самостійно себе обслуговувати, почалися істерики, страхи, сльози.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_20 знайомого потерпілої в суді першої інстанції 26 липня 2016 року, 22 грудня 2015 року йому зателефонували на мобільний телефон з міліції та повідомили, що ОСОБА_9 потрапила в ДТП. Після цього він взяв таксі та поїхав до неї в травмпункт. ОСОБА_9 перебувала в лікарні 3 дні та нічого не пам`ятала. В подальшому він забрав ОСОБА_9 додому.

З висновку експерта № 344/Е від 18 березня 2016 року вбачається, що дані наданої медичної документації свідчать про те, що при зверненні за медичною допомогою 22 грудня 2016 року о 18.04 год. у ОСОБА_9 мали місце:
- забійна рана лобної ділянки.
- закрита травма правого плеча у вигляді перелому хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням уламків.
Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони дією тупого предмету(тів), могли утворитись в термін вказаний у постанові, тобто 22 грудня 2015 року при транспортній травмі (травма внаслідок зіткнення автомобіля, що рухався, з пішоходом).
Таким чином, між подіями транспортної травми від 22 грудня 2015 року та отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_9 є прямий причинно-наслідковий зв`язок.
Морфологічні властивості виявленого перелому дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаної кістки, так і відновлення функції правого плеча буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строку, обчислювати тривалість розладу здоров`я, як критерію визначення ступеню тяжкості. Тому, вказана закрита травма правого плеча за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу, відповідно п. п. 2.2.1 /в. та 4.6. «Правил».
Забійна рана в лобній ділянці відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, відповідної п.п. 2.3.3. та 4.6. «Правил».
Не було виявлено достатніх об`єктивних судово-медичних даних (однократний опис неврологічного статусу та відсутність динаміки його змін) у своїй сукупності дозволяє вважати встановлений діагноз: «Закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку», як не обґрунтований, що не підлягає судово-медичній оцінці ступеню тяжкості тілесних ушкоджень. Тому відповідно з п. 4.13.1 «Правил», слід утриматися від судово-медичної оцінки встановленого діагнозу.
Згідно з даними токсикологічного аналізу крові №11183 від 22 грудня 2015 року, в крові ОСОБА_9 не виявлений етиловий спирт, що дозволяє стверджувати про те, що на момент транспортної травми вона була твереза, за умови, якщо забір крові проводився на час поступлення її до стаціонару(ас. 35-39 т.1).

Як вбачається з висновку експерта № 386ат від 23 травня 2016 року, в ситуації, що склалася безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій тролейбуса «Богдан Т90110» бортовий номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 повинен був керуватися вимогами пунктів: 8.7.3.е); 8.10 ПДР України.
В даній дорожній ситуації, водій тролейбуса «Богдан Т90110» бортовий номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом виконання вимог пунктів: 8.7.3.е); 8.10 ПДР України
В даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, в діях водія тролейбуса « ОСОБА_21 Т90110» бортовий номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 вбачаються невідповідності вимогам пункту: 8.7.3е); 8.10 ПДР України.
Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідності дій водія тролейбуса «Богдан Т90110» бортовий номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 вимогам пунктів: 8.7.3е); 8.10 ПДР України (ас.43-50 т.1).

При цьому суд першої інстанції перевіряв доводи сторони захисту щодо невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та дійшов висновку, що
показання обвинуваченого в частині заперечення своєї вини та посилання на те, що він не порушував ПДР України, оскільки рухався на зелений для нього сигнал світлофору, а потерпіла переходила проїзну частину на червоний для неї сигнал світлофора, є неправдивими, i розцінив їх, як один із засобів захисту своїх прав та інтересів, та намаганням уникнути відповідальності за вчинене, так як його показання повністю спростовуються викладеними вище доказами, в тому числі наданими суду показаннями потерпілої та свідків про те, що потерпіла переходила проїзну частину на зелений для неї сигнал світлофору, і ці показання, а також дані, що містяться у висновках експертів, суд вважає логічними та об`єктивними, такими що відповідають дійсним встановленим обставинам справи і такими, що спростовують показання обвинуваченого.

Оцінюючи досліджені під час розгляду справи докази в їх сукупності, суд першої інстанції за наслідками судового розгляду дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним, та кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, і з таким висновком суду погоджується й колегія суддів.

Доводи сторони захисту про те, що судом першої інстанції не досліджено обставини даної ДТП, не має жодного прямого доказу, який би підтверджував вину обвинуваченого в тому, що він своїми діями завдав потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження середньої тяжкості, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені в судовому засіданні у їхній сукупності й оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та наведені у вироку.

Що стосується доводів захисника про те, що на тролейбусі, яким керував ОСОБА_6 , працівниками поліції, які прибули на місце пригоди, жодних пошкоджень чи слідів зіткнення з пішоходом не було виявлено, що спростовує висунуте щодо ОСОБА_6 обвинувачення, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки будь-які докази на підтвердження або спростування цих обставин а ні стороною обвинувачення, а ні стороною захисту не надавалися.

Посилання апелянта на те, що показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не можна брати до уваги, оскільки жоден із вище перелічених свідків не бачив механізму нанесення удару і падіння на асфальт потерпілої, а чули лише звук, при цьому стверджуючи, що потерпіла разом з ними переходила через пішохідний перехід в 1-2 метрах попереду, а, окрім того, матеріали кримінального провадження та реєстр матеріалів кримінального провадження не містить протоколів допиту свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , а тому виникають підстави вважати, що дані особи не набули процесуального статусу свідка, у зв`язку з чим їх показання не можна вважати доказом, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, з показань допитаних в суді свідків вбачається, що вони опитувались безпосередньо після ДТП, а потім допитувались слідчим, з деякими з них проводився слідчий експеримент. Вказані обставини відображені як в описі документів, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження (позиції 11, 12, 13, 38, 40, 42, 44, 45), так і в реєстрі матеріалів кримінального провадження (позиції 5, 6, 7) (ас. 182-183 т.1, ас. 7-9 т.1), що спростовує посилання сторони захисту про те, що вказані особи не набули процесуального статусу свідків.

Окрім того, саме з сукупності відомостей, вказаних зазначеними свідками, кожен з яких суб`єктивно сприймав події ДТП і не є особою, зацікавленою у будь-який спосіб у результатах розгляду, був встановлений дійсний механізм дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілій заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості, і вказаний механізм ДТП підтверджується й іншими доказами у справі.

Посилання захисника на те, що судом не прийнято до уваги те, що в картці виклику карети швидкої допомоги вказано про те, що потерпіла перебігала дорогу у невстановленому місці, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій встановлено, що потерпіла разом з іншими громадянами розпочала перехід проїзної частини саме на пішохідному переході на зелений сигнал світлофору для пішоходів.

Більш того, як потерпіла, так і свідок ОСОБА_13 вказали, що після ДТП потерпіла втрачала свідомість. При цьому свідок ОСОБА_13 зазначив обставини надання допомоги ОСОБА_9 певними особами ще до приїзду швидкої допомоги. Жоден з опитаних в суді першої інстанції свідків очевидців події не вказав про те, що спілкувався з лікарями КШМД. Однак, у карті виклику вказано, що зі слів свідків потерпіла свідомість не втрачала, що суперечить обставинам, встановленим під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Таким чином, вказані у картці виклику КШМД відомості суперечать сукупності інших доказів у справі.

Щодо відсутності в матеріалах кримінального провадження протоколів допиту свідків, то вони спростовуються вищевказаними обставинами, а, окрім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Крім того, аналогічні доводи захисту щодо відсутності даних про допит потерпілої під час досудового розслідування також спростовуються як показаннями потерпілої, так і відомостями, викладеними в описі документів, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, та які відкривались обвинуваченому (ас. 182-183 т.1).

При цьому, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на те, що відповідно до матеріалів кримінального провадження, що не заперечувалось і обвинуваченим в суді першої інстанції, захисник під час досудового розслідування не залучався, 25 травня 2016 року згідно з положеннями ст.. 290 КПК України обвинуваченому ОСОБА_6 відкриті матеріали кримінального провадження у повному обсязі, про що свідчить протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування та протокол ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, в якому ОСОБА_6 власноручно зробив записи та підписався без будь-яких застережень та зауважень (ас. 184-185 т.1).

Посилання захисника на те, що прокурором їй не відкриті відповідно до вимог закону матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що 26 травня 2016 року обвинувачений ОСОБА_6 отримав копію обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, і в цей же день уклав договір про надання правової допомоги із захисником ОСОБА_5 (ас. 10, 16-17 т.1).

Разом тим, відповідно до положень ст.. 290 КПК України доступ до матеріалів досудового розслідування надається підозрюваному та його захиснику на стадії досудового розслідування, в разі визнання слідчим або прокурором зібраних під час досудового розслідування доказів достатніми для складання обвинувального акта.

З урахуванням того, що захисник ОСОБА_5 під час досудового розслідування залучена не була, нею надані повноваження як захисника тільки під час підготовчого судового засідання, доступ до матеріалів кримінального провадження в порядку ст.. 290 КПК України, як про це наголошує захисник, і не міг бути здійснений.

Відповідно до журналу та аудіозапису перебігу підготовчого судового засідання від 2 червня 2016 року захисником ОСОБА_5 заявлене клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та матеріалами кримінального провадження, яке задоволено судом, та підготовче судове засідання відкладено на 10 червня 2016 року для надання можливості захиснику ознайомитися з матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до положень ст. 317 КПК України документи, інші матеріали, надані суду під час судового провадження його учасниками, судові рішення та інші документи і матеріали, що мають значення для цього кримінального провадження, долучаються до обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності і є матеріалами кримінального провадження (кримінальною справою).
Після призначення справи до судового розгляду головуючий повинен забезпечити учасникам судового провадження можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, якщо вони про це заявлять клопотання. Під час ознайомлення учасники судового провадження мають право робити з матеріалів необхідні виписки та копії.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом дотримані вимоги ст.. 317 КПК України, з матеріалами кримінального провадження захисник ознайомлена в суді 6 червня 2016 року (ас.15 т.1).

На думку колегії суддів є безпідставними й доводи апеляційної скарги захисника про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні проводилося один день, оскільки відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, внесені до ЄРДР 23 грудня 2015 року, а досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчено 26 травня 2016 року, і протягом цього часу слідчим проводились слідчі дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів у конкретному кримінальному провадженні. За результатами проведеного досудового розслідування слідчий, дійшовши висновку про наявність достатніх доказів для підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, 25 травня 2016 року висунув останньому підозру та опитав його, після чого виконав вимоги ст.. 290, 291 КПК України.

Посилання захисника на те, що висновок експерта № 386ат від 23 травня 2016 року є недопустимім доказом, оскільки зроблений на підставі постанови слідчого про призначення експертизи від 16 травня 2016 року, в якій вихідні дані є лише показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , без вказівки на протокол огляду місця ДТП, протокол огляду транспортного засобу, пояснень самої потерпілої ОСОБА_9 , на думку колегії суддів, є необґрунтованим.

Так, відповідно до положень ч.1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, порушення права особи на захист.

Під час дослідження доказів у провадженні, в т.ч. і під час апеляційного розгляду за клопотанням сторони захисту, встановлено, що висновок експерта отриманий в порядку, встановленому КПК України, на експертизу надано: постанова про призначення експертизи, матеріали кримінального провадження № 0012291 в 1 томі на 106 аркушах (ас. 43-50), і будь-яких доводів зворотнього, як і те, в чому саме полягає істотне порушення прав та свобод ОСОБА_6 , захисником в апеляційній скарзі не наведено, як і не вказано про це під час апеляційного розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі, щодо визнання вказаного доказу недопустимим.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно з ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до положень статті 349 КПК України головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження.
Докази зі сторони обвинувачення досліджуються в першу чергу, а зі сторони захисту - у другу.

Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.

Як вбачається з журналу судового засідання та відповідно до аудіозапису перебігу судового розгляду кримінального провадження, прокурором висловлена позиція щодо порядку дослідження доказів у справі, яка підтримана всіма учасниками судового провадження та задоволена судом, та надані прокурором докази досліджені під час судового розгляду. Одночасно під час судового розгляду судом дослідженні й надані стороною захисту докази: ксерокопія карти виклику КШМД.
Відповідно до ст.. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

З урахуванням положень кримінального процесуального закону колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно відхилено клопотання сторони захисту від 30 червня 2016року про витребування з матеріалів досудового розслідування: копії пояснення ОСОБА_6 від 22 грудня 2015 року, протоколу огляду тролейбуса марки «Богдан Т90110» інвентарний номер 4348 від 22 грудня 2015 року, протоколу огляду місця події від 22 грудня 2015 року, оскільки з журналів судового засідання та аудіозаписів перебігу судових засідань встановлено, що дійсно захисником 30 червня 2016 року подано таке клопотання, за результатами розгляду якого судом в задоволенні відмовлено у зв`язку з тим, що воно є передчасним, судовий розгляд не розпочатий, ще не визначений обсяг та порядок дослідження доказів, та одночасно роз`яснено захиснику про те, що він не позбавлений права повторно звернутися з аналогічним клопотанням.
Проте, захисник вказаним правом протягом судового розгляду кримінального провадження не скористувався, при тому, що неодноразово подавав клопотання про визнання доказів недопустимими.

З огляду на викладене, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження дотримані вимоги кримінального процесуального закону, оскільки досліджені докази, надані стороною обвинувачення та стороною захисту.

Що ж стосується доводів захисника з приводу призначеного ОСОБА_6 покарання, то колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі , яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»(із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Як вбачається з вироку, суд дотримався вказаних вимог закону, та, дослідивши дані, що характеризують особу обвинуваченого, вирішуючи питання про призначення йому виду та міри покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а саме: з урахуванням тяжкості спричинених злочином наслідків, особи обвинуваченого, який одружений, працює водієм тролейбусу Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо КП «Київпастранс», відношення обвинуваченого до вчиненого, те, що ОСОБА_6 вину у вчиненні злочину не визнав, а тому своїми показаннями не сприяв швидкому встановленню дійсних обставин справи; те, що з показань обвинуваченого в суді вбачається, що він не зробив для себе належних висновків і не розкаявся у скоєному, а тому дійшов висновку, що така обставина, що пом`якшує покарання, як щире каяття у скоєному, яка вказана в обвинувальному акті, відсутня, та дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді 1 року обмеження волі тому, яке необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Крім того, з огляду на встановлені обставини, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність застосування щодо ОСОБА_6 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Разом з тим, враховуючи, що обвинувачений раніше не судимий, вчинив злочин вперше, з урахуванням матеріалів, які його характеризують, суд першої інстанції дійшов висновку, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, та призначив йому покарання із застосуванням ст.75 КК України, звільнив його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.. 76 КК України.

З огляду на викладене, доводи сторони захисту про неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому даних його особу, є необґрунтованими, оскільки обставини, на які посилаються апелянт, враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому, що підтверджується змістом самого вироку.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, врахувавши характер, тяжкість та суспільну небезпеку скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення злочину та його наслідки, а саме, те, що ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом - джерелом підвищеної небезпеки допустив порушення ряду пунктів Правил дорожнього руху, що потягло за собою наїзд на потерпілу ОСОБА_9 , яка отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості; особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, інші наявні у провадженні дані, які характеризують особу обвинуваченого; за відсутності обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, вмотивовано та обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік, та на підставі ст.. 75 КК України звільнив ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді обмеження волі строком 1 рік з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.. 76 КК України.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності підстав стягнення з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення експертизи № 386ат від 23 травня 2016 року в сумі 880,40 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Вартість вказаних витрат зазначена в обвинувальному акті, захисником не оспорювалась а ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, а ні під час апеляційного розгляду, а ставилось питання тільки про неможливість стягнення цих витрат з обвинуваченого, оскільки згаданий висновок експерта захисник просив визнати недопустимим доказом у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , а тому, як зазначала захисник, оплата за нього, в разі визнання судом такого доказу недопустимим, не може підлягати до стягнення.
Проте, судом ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а тому, відповідно до вимог закону судом вирішено питання щодо стягнення з винної особи витрат на залучення експерта.

Також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду доводи сторони захисту про те, що є безпідставним стягнення моральної шкоди на користь потерпілої в розмірі 80000 грн., так як, на думку захисника вина обвинуваченого ОСОБА_6 у заподіяні потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, носить характер припущень і нічим не обґрунтовується.

Так, судом першої інстанції перевірялись аналогічні доводи сторони захисту під час розгляду справи, та було встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася під час та у зв`язку з виконанням ОСОБА_6 трудових обов`язків з КП «Київпастранс», яке і має нести цивільно-правову відповідальність за дії свого працівника, а тому, врахувавши характер кримінального правопорушення, фактичні обставини здійснення дорожньо-транспортної пригоди, ступінь вини обвинуваченого, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої у зв`язку з отриманим ушкодженням, значне погіршення можливостей потерпілої, а також з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій заподіяно моральну шкоду на суму 80000 грн., яка підлягає стягненню на користь потерпілої, і з таким висновком погоджується й колегія суддів, оскільки вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, внаслідок якого і були заподіяні потерпілій тілесні ушкодження та призвели до заподіяння потерпілій моральної шкоди, доведена повністю.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості та дослідженими в судовому засіданні у їхній сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та постановив законний та обґрунтований вирок, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

__________________________ ____________________________ _____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2