Ухвала
Іменем України
25 червня 2018 року

м. Київ
справа № 755/6898/16-к

провадження № 51-6366 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 березня 2018 року щодо них,
в с т а н о в и в:
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 21 жовтня 2011 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК)до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна,
засуджено за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК із застосуванням ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, жителя АДРЕСА_3 , зареєстрованого в АДРЕСА_4 , раніше неодноразово судимого, останній раз 14 січня 2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць,
засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
За обставин, установлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, ОСОБА_5 з метою незаконного заволодіння чужим майном, будучи особою, яка раніше вчиняла розбій, 29 січня 2016 року приблизно о 00:30 підійшов до потерпілого ОСОБА_7 , який ішов додому в сторону вул. Миропільської в м. Києві, несподівано для потерпілого завдав йому декількох ударів в обличчя, від яких той впав на землю, після чого ОСОБА_5 продовжив завдавати ударів потерпілому руками та ногами, заподіючи фізичний біль та тілесні ушкодження з метою подолати волю до опору.
Після цього о 01:00, перебуваючи на вул. Миропільській, 37, ОСОБА_5 , скориставшись уразливим після побиття станом потерпілого, завдав йому ще 2-3 потужних ударів у щелепу та ніс, збивши його з ніг заволодів та забрав належне потерпілому майно, розпорядившись ним на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 4540 грн.
У результаті протиправних дій ОСОБА_5 потерпілому було заподіяно тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоровя на строк понад 21 добу.
Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 30 січня 2016 року приблизно о 00:45 здійснили відкрите викрадення чужого майна на АДРЕСА_5 . Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_9 та схопив за сумку, яка висіла в потерпілого на плечі. У цей момент ОСОБА_5 підбіг спереду та, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого правою рукою вдарив останнього в обличчя, заподіявши йому легких тілесних ушкоджень. Подолавши опір ОСОБА_9 , який від удару впав на землю, ОСОБА_4 зірвав із руки потерпілого сумочку з його особистими речами. Цими діями ОСОБА_9 було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 2120 грн. У подальшому ОСОБА_5 та ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись майном потерпілого на власний розсуд.
Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 13 березня 2018 року вирок суду першої інстанції щодоОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишив без зміни.
Засуджені у касаційних скаргах, які є аналогічними за змістом та вимогами, не погоджуючись із ухваленими судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просять їх скасувати, а кримінальне провадження направити на новий розгляд у суд першої інстанції. Свої вимоги вони мотивують тим, що висновки суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, ґрунтуються на припущеннях та суперечливих показаннях потерпілих. Вказують на те, що матеріали провадження не містять достатніх доказів їхньої винуватості. Вважають, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Перевіривши доводи, наведені в касаційних скаргах, та наданих до них копій судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 438 КПК неповнота судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушують питання засуджені, перегляду в касаційному порядку не підлягають, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судом.

При перевірці матеріалів провадження за касаційними скаргами судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК, та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та кваліфікацію їхніх дій за вказаними нормами кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_5 та ОСОБА_4 суд першої інстанції обґрунтував показаннями потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а також свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які були надані в судовому засіданні.
Також судом досліджені такі письмові докази у справі: висновок СМЕ № 433 про заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , висновок СМЕ № 266 про нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , протокол пред`явлення особи для впізнання від 30 січня 2016 року.

Твердження засуджених про те, що показання потерпілих містять суперечності, перевірив суд апеляційної інстанції та правильно дійшов висновку про їх необґрунтованість та правдивість показань потерпілих.
Як зазначив суд апеляційної інстанції, потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які безпосередньо були допитані в суді першої інстанції, прямо вказали на ОСОБА_4 й ОСОБА_5 як на осіб, що скоїли стосовно них злочини. При цьому показання потерпілих узгоджуються та доповнюються показаннями свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які є працівниками патрульної служби поліції, що здійснили затримання засуджених та викликали оперативну групу під час чергування 30 січня 2016 року.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи апеляційних скарг, визнав обґрунтованим висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень та правильність їх правової кваліфікації. На усі доводи апеляцій, які аналогічні доводам касаційних скарг, надано обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 березня 2018 року щодо них.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3