Справа № 576/1186/18
Провадження № 1-кп/576/197/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.06.18 м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 , її захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000210 від 04.04.2018 р., про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, -

встановив:

В підготовчому судовому засіданні прокурор висловив думку, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, тому справу необхідно призначити до судового розгляду.

Сторона захисту вважала, що справу не можливо призначити до судового розгляду, оскільки вказане обвинувачення повинно розглядатись у основній справі за фактом розбійного нападу, яка зараз розслідується органом досудового розслідування у м. Суми.

Вислухавши учасників судового провадження, суд вважає, що дане кримінальне провадження не може бути призначено до судового розгляду з наступних підстав.

У відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Словосполучення «не відповідає вимогам цього Кодексу», означає, що обвинувальний акт не тільки повинен формально узгоджуватись з вимогами ст. 291 КПК України, а й відповідати іншим вимогам КПК України та загальним засадам кримінального провадження, до яких за ст. 7 КПК України відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості, змагальність.

У відповідності з ч. 4 ст. 217 КПК України матеріали досудового розслідування не можуть бути виділені в окреме провадження, якщо це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Пленум ВССУ у п. 5 своєї постанови № 13 від 11.12.2015 р. «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» роз`яснив, що у випадку виділення кримінального провадження в окреме провадження, під окремим кримінальним правопорушенням у таких випадках слід розуміти не лише одиничне суспільно небезпечне діяння, а й діяння, яке отримало повну правову оцінку шляхом застосування двох або більше норм Особливої частини КК, тобто при ідеальній сукупності злочинів.

Також слід зазначити, що окремий розгляд декількох кримінальних правопорушень, що випливають із одного і того ж факту, суперечить принципу non bis in idem, що гарантований статтею 4 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Зокрема у п.п. 26-27 по справі «Олівейра проти Швейцарії» від 30.07.1998 р. Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що більш узгоджено із принципами, що регулюють належне здійснення правосуддя щодо покарання стосовно обох злочинів, які виникли внаслідок того самого злочину, яке було прийнято одним і тим самим судом у рамках одного судочинства.

Не вдаючись в цілому до правового аналізу зазначеного вище процесуального документу, суд вважає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України і суд позбавлений можливості прийняти по суті обвинувачення рішення.

З обвинувального акту слідує, що ОСОБА_4 під час розбійного нападу на ОСОБА_6 вчинила викрадення офіційних документів потерпілого.

При цьому як вбачається із реєстру обвинувального акту та пояснень прокурора наданих у судовому засіданні, матеріали кримінального провадження за цим обвинуваченням були виділені зі справи за фактом розбійного нападу 04.04.2018 р. У судовому засіданні прокурор не надав пояснень про причину прийняття такого рішення, окрім як те, що це його така позиція.

Згідно наданого обвинувального акту, способом викрадення є розбій, факт якого за поясненнями прокурора, ще розслідується.

Таким чином, у порушення вимог ч. 4 ст. 217 КПК України, прокурор виділив в окреме провадження факт можливого вчинення кримінального правопорушення, яке може отримати лише повну правову оцінку, тобто при ідеальній сукупності злочинів.

Отже суд позбавлений можливості взагалі прийняти будь-яке рішення (постановити виправдувальний чи обвинувальний вирок) по поданому прокурором обвинуваченню, оскільки суд не може (позбавлений можливості) в межах висунутого обвинувачення перевірити спосіб заволодіння офіційним документом, яким за логікою прокурора виступає ще не розслідуваний розбій обвинуваченої у групі з іншою особою.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland), п. 37; «Нераттіні проти Греції» (Nerattini v. Greece), п. 23; «Діду проти Румунії» (Didu v. Romania), п. 41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88; «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66).

Так, з тексту обвинувального акту, в межах якого суд повинен розглянути обвинувачення по суті, слідує, що обвинувачена скоїла викрадення офіційного документу під час розбійного нападу з ОСОБА_7 .

Між тим, обвинувачення щодо ОСОБА_7 не є предметом судового розгляду в межах кримінального провадження щодо ОСОБА_4 і факти його можливої злочинної діяльності не встановлено обвинувальним вироком суду, який би набрав законної сили.

Така преюдиція щодо винуватості ОСОБА_7 у кримінальному правопорушенні грубо порушує передбачені ст. 7 КПК України загальні засади кримінального провадження, зокрема засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, принципів верховенства права й законності, а також входить у колізію з нормами КПК України щодо вільної оцінки доказів.

Натомість міжнародні стандарти у галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.

За наведених обставин, суд не може розглянути подане прокурором обвинувачення, де зазначається, що ОСОБА_7 був виконавцем злочину, що виступав способом викрадення обвинуваченою офіційних документів, оскільки його не було залучено у цю справу.

Цей висновок відповідає змісту постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 461/3797/17.

Все це вказує на те, що при досудовому розслідуванні були допущені істотні порушення кримінального процесуального закону, а обвинувальний акт складено з порушенням загальних засад законності здійснення кримінального провадження, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, принципів верховенства права, що унеможливлює розгляд судом обвинувачення.

На підставі викладеного, керуючись п. 3 ч. 3 ст. 314, ст. 369 КПК України, суд, -

постановив:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000210 від 04.04.2018 р., про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України повернути прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Сумської області через Глухівський міськрайонний суд Сумської області протягом семи днів з моменту її проголошення.

Повний текст ухвали буде складений і оголошений 19.06.2018 р. о 11:55 год.

Суддя ОСОБА_1

Повний текст ухвали складений і оголошений 19.06.2018 р. о 11:55 год.