Дата документу Справа № 314/4435/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №314/4435/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/1124/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання в ДУ «Софіївська виправна колонія №55», про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Своє рішення суд мотивував тим, що відбуття певної частини строку покарання не є обов`язковою підставою для звільнення засудженого від подальшого відбування покарання, оскільки це є лише правом, а не обов`язком суду, а засуджений повинен довести своє виправлення та перевиховання сумлінною поведінкою і ставленням до праці протягом всього періоду знаходження у виправних установах. Засуджений до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити про його виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати та звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.

В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що з дня прибуття в колонію та по 2016 рік він працював прибиральником, потім слюсарем, яким працює до теперішнього часу. Має 6 заохочень начальника колонії. Вважає, що повністю став на шлях виправлення та заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Згідно з ухвалою, до Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_6 , який відбуває покарання у державній установі «Софіївська виправна колонія (№55)», надійшло клопотання про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

В судовому засіданні засуджений на клопотанні наполягав, просив суд звільнити його умовно-достроково від відбування покарання на строк, який залишився.

Представник адміністрації установи не заперечував проти задоволення клопотання засудженого.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання та зазначив, що засуджений ОСОБА_6 не довів своє виправлення.

Заслухавши доповідь судді; засудженого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і вважав, що оскаржувана ухвала суду є законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 щодо його умовно-дострокового звільнення, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні матеріалах провадження і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

З матеріалів провадження вбачається, що вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2015 року ОСОБА_6 засуджений за ч.1 ст.358, ч.4 ст.358, ч.2 ст.190, ст.70, ст.71 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 квітня 2016 року ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 02 травня 2015 року по 28 серпня 2015 року відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України. Відбуває покарання в ДУ «Софіївська виправна колонія №55». Початок строку: 02 травня 2015 року, кінець строку: 06 березня 2019 року.

Згідно з матеріалами, що характеризують особу засудженого ОСОБА_6 , останній за час відбування покарання в державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» з 12 травня 2015 року по 20 травня 2015 року характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав. Під час тримання в державній установі «Запорізький слідчий ізолятор» з 20 травня 2015 року по 14 вересня 2015 року характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав. З 14 вересня 2015 року відбуває покарання у державній установі «Софіївська виправна колонії № 55» та характеризується наступним чином: має 4 заохочення та 4 стягнення. На виробництві установи працевлаштований на дільниці «септик», до праці ставиться посередньо. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом з метою встановлення з ним неслужбових стосунків. Намагається утримувати у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, достатніх навичок для самостійного їх виконання не має. Намагається дотримуватись вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Не приймає участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу засуджених. Не прагне до підвищення освітнього та вдосконалення професійно-технічних навичок. Не приймає участь у роботі самодіяльних організаціях, не проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи. Не входить до складу ради колективу засуджених. Підтримує зв`язки з рідними шляхом листування та побачень, телефонних розмов, отримує посилки (передачі) і бандеролі.

01 червня 2016 року комісією установи засудженому відмовлено у зміні умов тримання, як такому, що не став на шлях виправлення.

15 лютого 2017 року комісією установи засудженому відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, відповідно до вимог ст.82 КК України, як такому, що не став на шлях виправлення.

19 жовтня 2017 року комісією установи засудженому відмовлено в умовно-достроковому звільненні, відповідно до вимог ст.81 КК України, оскільки засуджений не довів свого виправлення.

Згідно з вимогами ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.

Відповідно до положень ст.6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи в умовно-достроковому звільненні засудженого від відбування покарання, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що згідно з наявними матеріалами, засуджений не виявляв наміру працювати, тобто доводити своє виправлення.

Пасивна поведінка засудженого не може бути визнана як сумлінна.

Доводи засудженого про те, що він став на шлях виправлення, суперечать матеріалам провадження.

Посилання ОСОБА_6 на те, що він своєю працею довів своє виправлення, а тому є підстави для його умовно-дострокового звільнення є неслушними та спростовуються матеріалами справи, а наявність чотирьох заохочень не є достатньою підставою для його умовно-дострокового звільнення у розумінні положень ст.81 КК України.

Крім того, засуджений ОСОБА_6 має чотири дисциплінарні стягнення, тривалий час не виявляв бажання працювати, що свідчить про відсутність повного виправлення з боку останнього в контексті вимог ст.6 КВК України. Під час відбування покарання у ДУ «Софіївська виправна колонія №55» засуджений ОСОБА_6 протягом 2015-2017 років був працевлаштований лише незначний проміжок часу, а саме: у 2015 році-взагалі ніде не працював; у 2016 рік фактично не працював та у 2017 році працював лише три місяці.

Доводи засудженого про те, що він працював безоплатно, а тому це не відображено у табелі його виходів на роботу, спростовуються матеріалами справи, а саме довідкою заступника начальника ДУ «Софіївська виправна колонія №55», відповідно до якої ОСОБА_6 без оплати до роботи по благоустрою колонії не залучався (а.п.11).

Отже, на думку колегії суддів, хоча ОСОБА_6 і відбув 1/2 строку покарання, тобто формально вже має право на зазначену пільгу, але своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вищевказаного клопотання.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для задоволення вказаної скарги не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4