Ухвала
Іменем України
27 квітня 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-5758 ск 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року у кримінальному провадженні № 0000209 щодо нього,

встановила:
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2017 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеси, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 25.10.2016 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 185, 71 КК України до покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі, засуджено:

за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Відповідно до ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 25.10.2016 року у виді 2 місяців позбавлення волі та остаточно призначено ОСОБА_4 , покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 26.01.2017 року в період часу з 17.30 год. по 18.00 год., перебуваючи в салоні маршрутного таксі № 232, впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає та його злочинні дії залишаться непомітними, в районі зупинки «Ольгіївський узвіз» по вул. Балківська в м. Одесі, умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав з сумки ОСОБА_5 пасажирки громадського транспорту належний їй жіночий гаманець чорного кольору, вартістю 100 грн., в якому знаходились грошові кошти в розмірі 203 грн., а всього майна потерпілої на суму 303 грн., яким розпорядився на власний розсуд.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
У касаційній засуджений, не оспорюючи правильності кваліфікації дій та доведеності вини, просить судові рішення змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить призначити більш м`яке покарання.

Як на підстави для прийняття такого рішення, ОСОБА_4 у касаційній скарзі вказує, що судами належним чином не враховано такі обставини: активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, те що він хворий на ВІЧ-СНІД 4 стадії, знаходиться на лікуванні в обласному тубдиспансері, у нього перебуває на утриманні малолітній син, повне відшкодування потерпілій завданої шкоди.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у ній.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданого до неї судового рішення та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Як вбачається з касаційної скарги засудженого, висновки суду про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та кваліфікація його дій не оспорюються.

Що стосується доводів ОСОБА_4 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, то вони на думку колегії суддів є непереконливими.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи його ОСОБА_4 суд першої інстанції врахував всі обставини кримінального провадження та дані про його особу, який хворіє на тяжку хворобу, має на утриманні малолітню дитину, щиро розкаявся і обрав йому покарання у виді реального позбавлення волі, оскільки останній неодноразово був судимий, відбував покарання в місцях позбавлення волі та даний злочин вчинив також не відбувши покарання за попереднім вироком, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність.
Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди, маючи на увазі, що при визначенні покарання за правилами ст. 71 КК України до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

З огляду на вищенаведене та при таких обставинах, суд касаційної інстанції вважає, що призначене ОСОБА_4 районним судом остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, є правильним, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Воно відповідає вимогам статей 50, 65, 66, ч. ч. 1, 4 ст. 71 КК України, обґрунтовано залишено без змін апеляційним судом, і підстав для його пом`якшення, як про це просить засуджений у своїй скарзі, навіть з врахуванням його доводів касаційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Наведені у касаційній скарзі засудженого доводи, за своїм змістом аналогічні доводам його апеляційної скарги і на них надано обґрунтовані відповіді.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З урахуванням вищенаведеного, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3