Справа№676/4447/18
Провадження №1-кп/672/96/18
УХВАЛА
За результатом розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу
14 серпня 2018 року м.Городок

Городоцький районний суд Хмельницької області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо ОСОБА_5 , котрий обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України,

в с т а н о в и в :
В провадженні Городоцького районного суду перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000069.

Під час розгляду даного кримінального провадження прокурор заявив клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо ОСОБА_5 . В обґрунтування клопотання посилався на те, що останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, а також вказував, що існують ризики, передбачені ст.. 177 КПК України , які дають підстави вважати, що ОСОБА_5 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи завершити вчиняти розпочате кримінальне правопорушення, може вплинути з використанням набутих зв`язків під час перебування на посаді секретаря суду на працівників правоохоронних органів та суду з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, яких необхідно допитати в судовому засіданні, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Захисник, обвинувачений в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечили, посилаючись на те, що прокурором не надано доказів в підтвердження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши клопотання, суд прийшов до наступних висновків.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до частин 1 і 2 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Слідчий суддя, суд зобовязаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

У ч. 5 ст. 9 КПК України закріплено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

В рішенні від 13.10.2005 року у справі «Манчіні проти Італії» Європейський Суд зазначив, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 § 1(с) Конвенції.

В рішенні ЄСПЛ від 15.12.2016 р. в справі «Ігнатов проти України» Європейським судом вкотре звернуто увагу на те, що:- якщо судом не вказано у чому полягають конкретні ризики щодо обвинуваченого, рішення вважається свавільним та не відповідає вимозі «законності»; згідно ст. 5 Конвенції органи державної влади повинні надати реальні докази існування таких ризиків.

В рішеннях у справі «Тимошенко проти України» від 30 квітня 2013 року, у справі «Белчев проти Болгарії» від 8 квітня 2004 року, у справі «Кастравет проти Молдови» від 13 березня 2007 року Європейський Суд «… наголошує на тому, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи - незалежно від того, наскільки коротким він є - повинно бути переконливо доведено державними органами» .
Судом встановлено, що 29.03.2018 року до ЄРДР за № 0000069 внесено відомості про вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Згідно ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 01.04.2018 року щодо підозрюваного ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту терміном до 01.06.2018 року. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Львова від 30.05.2018 року ОСОБА_5 продовжено строк застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту на один місяць в межах строку досудового розслідування, тобто до 30 червня 2018 року включно з покладенням відповідних обов`язків.

Звертаючись до суду з клопотанням про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, прокурор як на підставу застосування цього запобіжного заходу посилався лише на обставини, які існували та були предметом розгляду під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу 30 травня 2018 року. Нових обставин, а також вагомих та переконливих доказів в підтвердження наявності продовження існування ризиків, передбачених ст.. 177 КПК України, та необхідності застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту прокурор не зазначив та суду не надав. Сам лише факт обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні тяжкого злочину не може слугувати підставою для обрання останньому запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема рішення «Клітин проти України», наявність кожного ризику повинна мати не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Достатні дані при цьому повинні бути не уявними або ж припустимими, а конкретними, визначеними, необхідними, підтвердженими відповідними доказами.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора.

Керуючись ст. 331, 372 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:
В задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо ОСОБА_5 , котрий обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1