Дата документу Справа № 326/597/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 326/597/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/537/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2018 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 ,

представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13 ,

представника цивільного відповідача ПАТ «СК НАСК «Оранта» - ОСОБА_14 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Запорізької області кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора прокуратури міста Києва ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_10 на вирок Приморського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Приморська Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, приватний підприємець, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 5 років 8 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з 14 квітня 2016 року.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 14 квітня 2016 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 у відшкодування матеріальної шкоди 3435 грн., у відшкодування моральної шкоди 165384 грн., витрати на правову допомогу 7000 грн., всього 175819 гривень.
Постановлено стягнути з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_10 у відшкодування матеріальної шкоди витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 14616 грн. та у відшкодування моральної шкоди в сумі 14616 грн., всього 29232 гривень.

Позовну заяву ОСОБА_12 до ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 6427 грн. 86 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за наступних обставин

2 серпня 2014 року приблизно о 2 год. 00 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Кіа Сегаtо», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить його матері ОСОБА_15 , рухався зі швидкістю 60 км/годину по сухій, однорідній проїжджій частині вул. Курортна в м. Приморськ Запорізької області з боку вул. Морська в напрямку с. Подспор`є Приморського району Запорізької області.
В процесі руху водій ОСОБА_7 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, проявляючи злочинну недбалість, не передбачив можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам в районі ОК «Мотор», при виявлені небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_16 та пішоходів ОСОБА_17 і ОСОБА_12 , які знаходились на проїжджій частині вул. Курортна, не вжив негайно заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а продовжуючи рух, скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_17 і ОСОБА_12 , які знаходилися на смузі руху автомобіля «Кіа Сеrаtо», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в положенні лежачи, грубо порушуючи п.п. 4.4, 4.14 ґ) Правил дорожнього руху України, які передбачають: п.4.4: «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїжджою частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а за можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху»; п.4.14 «Пішоходам забороняється: ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху».
Водій ОСОБА_7 своїми діями грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 12.3 Правил дорожнього руху України, які передбачають:
- п. 1.3: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;
- п. 1.5: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
- п. 2.3 б): «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
- п. 12.3: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
Порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться з технічної точки зору в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної події.
Невиконання вказаних пунктів Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої пішохід ОСОБА_17 отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних переломів грудини та ребер з обох боків з пошкодженням пристінної і легеневої плеври з размозженням тканини легень, з наявністю крові у плевральних порожнинах, розривами печінки та селезінки з наявністю крові у черевній порожнині, крововиливом у клітковині середостіння з розривами серцевої сорочки та лівого купола діафрагми, множинних саден голови, тулуба та кінцівок, рани у скроневій області голови справа, рваних ран у лівій підвздошній області, обширні крововиливи в м`які тканини тулуба, які утворилися незадовго до настання смерті, внаслідок дії тупих предметів.
Смерть ОСОБА_17 настала від множинних переломів кісток тулубу з пошкодженням внутрішніх органів, що зумовило розвиток шоку. Пошкодження у ОСОБА_17 знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, вони відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя. При судово-токсикологічній експертизі у крові трупа виявлено 1,5 проміле етилового алкоголю.
Пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку легкого ступеню, забою грудної клітини праворуч, закритого переламу обох лонних та сідаличних кісток зі зміщенням, розриву лонного сімфіза, закритого черезвертельного перелому правої бедрової кістки зі зміщенням, закритий переламу обох кісток середньої третини правого передпліччя зі зміщенням, множинних саден шкіряних покровів тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, які супроводжуються тяжким шоком. Вказані пошкодження в сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпечні для життя в момент спричинення, які утворилися від дії тупого предмета (тупих предметів), можливо за умов дорожньо-транспортної пригоди.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження закрити у зв`язку із не встановленням достатності доказів для доведення винуватості обвинуваченого.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що досліджених судом першої інстанції доказів недостатньо аби без сумніву вважати, що в дорожній ситуації, яка склалася, обвинувачений дійсно мав можливість уникнути наїзду на потерпілих.
Зазначає, що з показань свідків явно вбачається, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стали протиправні дії пішоходів ОСОБА_17 та ОСОБА_12 , які порушуючи вимоги Правил дорожнього руху України, створили небезпечну дорожню ситуацію.
З показань допитаних свідків не можна зробити висновок про те, чи мав ОСОБА_7 можливість уникнути ДТП, оскільки для цього необхідні математичні розрахунки, які можна отримати під час проведення судових інженерно-технічних експертиз.
Також зазначає, що висновки № 565/14 від 30 вересня 2014 року та № 70/27/29-441/442 від 16 липня 2015 року суттєво відрізняються один від одного в частині оцінки дій обвинуваченого.
Під час судового розгляду сторона захисту звертала увагу суду першої інстанції на необхідність встановлення причин таких розбіжностей, для чого було допитано експертів ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та спеціаліста ОСОБА_20 , поясненням яких суд належної оцінки не надав.
З аналізу пояснень експертів та спеціаліста встановлено, що слідчий експеримент потрібно проводити у точній відповідності до подій дорожньо-транспортної пригоди і оскільки остання відбулась у темний час доби, то потрібно врахувати всі фактори, які можуть вплинути на визначення видимості пішоходів з місця водія.
У зв`язку з цим вважає, що слідчий експеримент від 9 липня 2015 року та, як наслідок, висновки експертизи № 70/27/29-441/442 від 16 липня 2015 року проведені за обставин, які не відповідали фактичним обставинами ДТП, тому висновок суду про їх допустимість не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Так, в ході слідчого експерименту не було враховано те, що згідно з показаннями водія ОСОБА_21 він, керуючи автомобілем ВАЗ-2109, виявивши пішоходів на проїзній частині, зупинився приблизно на 5 секунд та зробив їм зауваження, що відповідає показанням свідка ОСОБА_16 .

До того ж, виміри видимості під час слідчого експерименту від 9 липня 2015 року проводилися з урахуванням швидкості руху автомобіля ВАЗ-2106 як 40 км/год., без участі його водія ОСОБА_22 , який в судовому засіданні показав, що автомобіль рухався зі швидкістю близько 20 км/год.

Окрім того, в ході слідчого експерименту від 6 серпня 2014 року ОСОБА_22 , сівши за кермо, тричі продемонстрував як рухався його автомобіль, що відповідає його показанням в суді щодо швидкості автомобіля, однак суд першої інстанції не проаналізував, чому вищезазначений свідок в ході повторного допиту змінив свої показання щодо швидкості його автомобіля.

Вказує на те, що слідчий експеримент від 9 серпня 2015 року проведений в умовах освітленості, які не відповідають умовам ДТП.

Перелічені обставини щодо швидкості автомобілів ВАЗ-2106 та ВАЗ-2109, різних умов освітленості не були враховані під час слідчого експерименту від 9 серпня 2015 року, що призвело до отримання різних за значенням результатів і є причиною різних експертних висновків.

Вважає, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання захисту про проведення додаткового огляду місця ДТП з метою проведення вимірів відстані, яку подолав автомобіль ВАЗ-2106 від виїзду з ОК «Мотор» до місця ДТП, а також відмовив у задоволенні клопотання про проведення по справі комплексної відеотехнічної та автотехнічної експертизи. Така експертиза була проведена 26 лютого 2015 року, але відсутність даних про відстань, яку подолали автомобілі, були причиною неповноти експертизи.

Також судом було відхилено клопотання про проведення слідчого експерименту у точній відповідності до обставин та механізму ДТП, що надало б можливість отримати об`єктивний висновок судової експертизи за обставинами ДТП і справедливо оцінити дії обвинуваченого відповідно до вимог ПДР України, що згідно з вимогами ст. 410 КПК визнається неповнотою судового розгляду та є підставою для скасування вироку.

Зазначає, що суд невірно оцінив висновки експертизи № 70/27/29-441/442 від 16 липня 2015 року в частині застосування експертом під час дослідження коефіцієнту часу реакції водія, оскільки невірне застосування цього коефіцієнту може вплинути на розрахунки і висновки експертизи в цілому.

Так, експерт ОСОБА_23 під час розрахунків в експертизі № 565/14 від 30 вересня 2014 року використовує диференційоване значення часу реакції водія «1,2 сек», а експерт ОСОБА_19 в експертизі № 70/27/29-441/442 від 16 липня 2015 року це значення приймає як «0,6 сек», зменшуючи таким чином розрахунковий зупинний шлях автомобіля.

Допитаний судом експерт ОСОБА_24 показав, що відповідно до методичних рекомендацій диференційоване значення часу реакції водія повинно становити 1,4 секунди, оскільки поведінка пішохода є невизначеною.

Суд допустив протиріччя, взявши до уваги показання експерта ОСОБА_24 стосовно диференційованого значення часу реакції водія «1,4 сек», але при умові виникнення небезпеки з 4 секунди.

Також захисник вказує на порушення судом процесуальних норм, оскільки підготовче судове засідання було проведено в режимі відеоконференції, незважаючи на заперечення обвинуваченого, та за участі захисника, якого було залучено на підставі ст. 53 КПК України, чим позбавлено право обвинуваченого використовувати захисника, обраного на власний розсуд.

З підстав упередженості судді ОСОБА_1 , останній був заявлений відвід, в задоволенні якого було відмовлено без наведення законних підстав.

Крім того, 17 липня 2017 року було подано заяву про відвід судді з підстав упередженості та недопустимості повторної участі судді у кримінальному провадженні, оскільки ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 31 серпня 2016 року було скасовано ухвалу судді ОСОБА_1 від 20 липня 2016 року про повернення обвинувального акту прокурору.

З наведених підстав, адвокат вважає, що заяви про відвід судді повинні були бути задоволені, а тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 415 КПК України це є підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд першої інстанції вказав про його перебування в стані алкогольного сп`яніння, однак матеріали кримінального провадження свідчать лише про вживання алкоголю.
В ході допитів експертів не були усунуті розбіжності у висновках проведених експертиз, а суд безпідставно не задовольнив клопотання захисника про проведення додаткової експертизи.
Вважає недопустимими докази про заочне повідомлення про підозру у вчиненні злочину, а також постанову слідчого ОСОБА_25 про проведення повторної експертизи та проведення слідчого експерименту.
Вказує, що судом було грубо порушено його право на захист, а саме було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без його захисників, а за участю захисника за призначенням в режимі відеоконференції, проти чого він заперечував.
До того ж, суддя після скасування апеляційним судом ухвали про повернення обвинувального акту, продовжила розглядати кримінальне провадження.

Також зазначає, що суд безпідставно прийняв як доказ постанову слідчого ОСОБА_26 від 14 квітня 2016 року про незгоду з висновком експерта №56/14 від 30 вересня 2014 року, що свідчить про упередженість суду та розгляд справи з обвинувальним нахилом.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також те, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності у сфері дорожнього руху, переховувався від органів досудового розслідування, по теперішній час не вибачився перед потерпілими.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

В своїй апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 також вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, вважає справедливим покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Зазначає, що суд першої інстанції повинен був стягнути з ПАТ НАСК «Оранта» індексацію матеріальної і моральної шкоди, три відсотки річних за невиплату матеріальної і моральної шкоди. При цьому зазначає, що ПАТ НАСК «Оранта» вже сплатило суму 29232 гривні, яку було постановлено стягнути вироком суду.
Також потерпіла не погоджується з відмовою суду в стягненні повної суми витрат на надгробний пам`ятник та сум, витрачених на поминальний обід, та просить стягнути з ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 28742 грн. 8 коп.
Вважає, що розмір моральної шкоди, встановлений судом, є замалим та не відповідає її моральним стражданням, у зв`язку з чим просить стягнути з ОСОБА_7 на її користь суму моральної шкоди 500000 гривень
Крім того, просить стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ПАТ НАСК «Оранта» витрати на правову допомогу в розмірі 8000 гривень.
Від представника цивільного відповідача ПАТ «СК НАСК «Оранта» - ОСОБА_14 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 в частині цивільного позову щодо стягнення індексації матеріальної і моральної шкоди, трьох відсотків річних та витрат на правову допомогу, в яких він зазначає, що апелянт не наводить конкретних доказів щодо незаконності та необґрунтованості мотивів вироку суду в цій частині.
Просить оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення з ПАТ «СК НАСК «Оранта» страхового відшкодування та відшкодування витрат на правову допомогу залишити без змін.

До початку судового розгляду справи захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 подав клопотання про дослідження доказів та про призначення комплексної судової експертизи відео-, звукозапису, фототехнічної та інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди».

У задоволенні клопотання адвоката про призначення комплексної судової експертизи було відмовлено ухвалою апеляційного суду із наведенням відповідних мотивів прийняття такого рішення.

Що стосується клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні, то у його задоволенні колегією суддів було також відмовлено з наступних підстав.

Так, у клопотанні, яке надійшло на адресу апеляційного суду 22 лютого 2018 року, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просив апеляційний суд повторно при апеляційному розгляді дослідити наступні докази:

- протокол огляду місця ДТП від 02.08.2014 року та схему до нього;

- протокол слідчого експерименту від 06.087.2014 року;

- протокол слідчого експерименту від 09.07.2015 року;

- висновки судових експертиз: № 565/14 від 30.09.2014 року; № 70/27/29-441/442 від 16.07.2015 року; № 624/625/626 від 26.02.2015 року; № 7392 від 12.05.2017 року.

- схему викопіювання ділянки проїзної частини по вул. Курортній, яка долучена за клопотанням від 17.05.2017 року;

- протокол огляду від 09.12.2014 року CD-R диску з файлом відео реєстратора автомобіля «Тойота»;

- акт медогляду від 02.08.2014 року.

- заслухати в судовому засіданні звукозапис свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_21 , ОСОБА_16 ,, ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , та експертів ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_24 , спеціаліста ОСОБА_30 .

Клопотання захисник мотивував тим, що деякі докази у справі досліджені судом першої інстанції не в повному обсязі та оцінені невірно.

У відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду провадження в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення.

Разом з тим матеріали кримінального провадження, зміст вироку суду вказують на те, що наведенні у клопотанні захисника докази, про повторне дослідження яких він заявив в апеляційному суді, в повному обсязі досліджені судом першої інстанції та суд навів у вироку їх оцінку.

Фактично клопотання захисника вмотивовано тим, що він не згодний з цією оцінкою.

Які саме конкретно докази досліджені неповно, захисник в клопотанні не зазначив, а відповідно підстави, визначені у ч. 3 ст. 404 КПК України для повторного дослідження вказаних захисником доказів у апеляційного суду відсутні.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав подану ним апеляційну скаргу, вирок суду просив скасувати, а провадження закрити. Вважав, що судом першої інстанції невірно оцінені наявні докази, яких також не достатньо для доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Вважав, що небезпеку дорожньому руху утворили саме пішоходи, яки є потерпілими у провадженні. Докази того, що ОСОБА_7 мав можливість уникнути на них наїзду відсутні, а наявні в матеріалах провадження дві експертизи мають суперечливі висновки.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його інший захисник адвокат ОСОБА_9 підтримали апеляційній скарги адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілої та прокурора.
Прокурор, представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 підтримали подані прокурором та потерпілою апеляційні скарги, заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_8 .
Представник потерпілого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 підтримав апеляційну скаргу прокурора, проти інших апеляційних скарг заперечував.
Представник цивільного відповідача ПАТ «СК НАСК «Оранта» ОСОБА_14 заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_10 .
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , прокурора, представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , представника потерпілого ОСОБА_12 ОСОБА_13 , представника цивільного відповідача ПАТ «СК НАСК «Оранта» ОСОБА_14 , вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини за ч. 2 ст. 286 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, потерпілих, свідків та дослідженими у судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що в день, час та на місці, зазначених в обвинувальному акті, здійснив наїзд керованим ним автомобілем на пішоходів ОСОБА_17 та ОСОБА_12 , які знаходились на дорозі в положенні лежачи, після чого почав зупиняти автомобіль та гальмувати до повної зупинки автомобіля. При цьому обвинувачений в суді першої інстанції не зміг пояснити те, чию тінь він бачив перед наїздом, чи бачив пішохода ОСОБА_16 перед наїздом та чи здійснював він гальмування. Додатково повідомив, що він слідкував за дорогою, було включено ближнє світло, швидкість автомобіля складала 60 км/год, на його полосі інших автомобілів не було, по зустрічній полосі їхало три автомобілі. Той факт, що у його крові встановили наявність 0,5 проміле алкоголю, він в судовому засіданні пояснити не зміг. З приводу обставин проведення слідчого експерименту від 6 серпня 2014 року повідомив, що він був згодний з вказаним місцем наїзду, видимість та швидкість автомобілів визначалися експериментально.

В суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту заперечує факт того, що обвинувачений ОСОБА_7 міг вжити негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу у тій дорожній ситуації, що склалася.
Позиція захисту зводилась до того, що в діях обвинуваченого відсутній склад злочину, оскільки він не мав можливості уникнути наїзду на потерпілих.
Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі саме його вини у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.
Так, потерпіла ОСОБА_10 повідомила суду першої інстанції, що вона була присутня на слідчому експерименті від 6 серпня 2014 року, який проводився з порушеннями, при його проведенні розташування тіл було зазначено не правильно. Крім того, по результатам експерименту третій пішохід ОСОБА_16 знаходився посередині дороги, з чим вона не згодна.
Свідок ОСОБА_27 в суді першої інстанції пояснив, що у серпні 2014 року після опівночі він з друзями їхав на автомобілі Toyota «RAV4», назустріч ним на відстані 50 метрів рухався автомобіль, який розминувся з таксі, а потім з-під його коліс вилетіло два тіла. Автомобіль, який збив людей, перед наїздом не зупинився і поїхав далі. Додатково повідомив, що в той момент на місці ДТП освітлення не було, при проведенні обох слідчих експериментів місце наїзду було визначено правильно, однак вважає, що під час другого слідчого експерименту було більше освітлення на території бази «Мотор».

Свідок ОСОБА_31 в суді першої інстанції надала аналогічні пояснення та додатково повідомила, що у їх автомобіля були включені фари ближнього світла, а тому осліпити обвинуваченого вони не могли. Після ДТП збиті пішоходи лежали на їх стороні руху, їх було добре видно, оскільки вони освітлювались фарами їх автомобіля та автомобіля обвинуваченого.

Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції пояснив, що в день, час та на місці, зазначених в обвинувальному акті він разом з ОСОБА_17 та ОСОБА_12 йшов по дорозі. Коли останні впали на проїжджу частину дороги, він намагався їх забрати, однак у нього це не вийшло. Після цього він приблизно 5-7 хвилин бігав по дорозі та показував автомобілям, щоб вони об`їжджали хлопців. За цей час проїжджало три автомобілі, в тому числі автомобіль обвинуваченого, який рухався зі швидкістю 80-100 км/годину з включеними фарами ближнього світла. Він намагався звернути увагу водія на те, що на дорозі лежать люди, однак автомобіль не зупинився, звуків гальмування не було. Додатково повідомив, що він приймав учать у проведенні слідчих експериментів, вказував на місце наїзду, зауважень щодо умов їх проведення не мав.

Свідок ОСОБА_21 в суді першої інстанції пояснив, що влітку 2014 року вночі він їхав зі швидкістю 40 км/годину на автомобілі ВАЗ 2109 по дорозі, де завдяки світлу фар, приблизно за 5 метрів перед своїм автомобілем, побачив двох хлопців, які лежали на дорозі, а ще один стояв на узбіччі. Призупинивши автомобіль не більше ніж на 5 секунд, він сказав хлопцям, щоб вони пішли з проїжджої частини та поїхав далі. Назустріч йому їхав автомобіль з включеним світлом фар і коли свідок від`їхав від хлопців приблизно на 20 метрів, то відчув удар і у дзеркалі заднього виду побачив, що з автомобілем, який до цього рухався йому назустріч щось сталось. Додатково повідомив, що він приймав участь у проведенні обох слідчих експериментів, умови у яких були такі ж, як при ДТП.

Свідок ОСОБА_32 в суді першої інстанції пояснив, що влітку 2014 року він їхав зі швидкістю 20-25 км/годину на автомобілі ВАЗ 2106 вночі позаду автомобіля ВАЗ 2109. На середині дороги він побачив двох людей, які лежали на ній, та третього, який махав руками автомобілям, які рухались по дорозі. Назустріч йому їхав автомобіль з включеним ближнім світлом, до якого йшов хлопець з піднятими вверх руками, після чого хлопець відскочив, а інших хлопців автомобіль збив, не зупинившись перед ними.

При повторному допиті ОСОБА_32 пояснив, що коли його на стадії досудового розслідування вперше викликали як свідка, він повідомив, що рухався зі швидкістю 40 км/годину. Під час слідчого експерименту розрахунки показали, що його швидкість була 20-25 км/годину, тому при первісному допиті у судовому засіданні він і вказав таку швидкість автомобіля. Додатково повідомив, що фактично рухався зі швидкістю 40-45 км/годину. До того ж, при проведенні слідчого експерименту він рухався на автомобілі з такою самою швидкістю, як і при ДТП, а саме 40-45 км/годину.

Показання цього свідка суд першої інстанції оцінив належним чином, визнавши їх обґрунтованими, оскільки він переконливо пояснив, чому змінив свої первісні показання щодо швидкості руху автомобіля, що було викладено в мотивувальній частині оскаржуваного вироку.
Підстав не довіряти показанням свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_31 , ОСОБА_16 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку свідків.
Показання вищезазначених свідків в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та дослідженими письмовими доказами.

Свідок ОСОБА_35 в суді першої інстанції пояснила, що 2 серпня 2014 року вночі вони їхали з ОСОБА_7 по дорозі на автомобілі зі швидкістю 60 км/годину з включеним світлом фар. Видимість була погана, вуличного освітлення не було, світло зустрічних автомобілів постійно било в очі. За секунду до наїзду на пішоходів за 1 метр від їх автомобіля, вона побачила щось на дорозі. За 100 метрів людину, яка стояла б на дорозі вона не бачила. Додатково повідомила, що в той день була з обвинуваченим весь час, спиртних напоїв він не вживав. Повідомити про те, чи гальмував обвинувачений до або після наїзду на людей, чи змінював він траєкторію руху, вона не змогла.

Свідок ОСОБА_36 в суді першої інстанції надала аналогічні пояснення та додатково повідомила, що деякі зустрічні автомобілі їхали з дальнім світлом фар, в результаті чого останній автомобіль осліпив її.

Показання цих свідків суд першої інстанції обґрунтовано оцінив критично, оскільки узгоджуються вони лише з показаннями самого ОСОБА_7 , який є хлопцем ОСОБА_37 та двоюрідним братом ОСОБА_36 , інших об`єктивних даних, які б підтверджували те, що зустрічні автомобілі могли осліпити обвинуваченого дальнім світлом фар, суду надано не було.

До того ж, показання зазначених свідків в частині вживання алкогольних напоїв були обґрунтовано не прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки в судовому засіданні встановлено наявні в них суперечності, які були вмотивовано описані в оскаржуваному вироку, з чим погоджується і колегія суддів.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Зокрема з дослідженого судом протоколу огляду місця події від 2 серпня 2014 року вбачається, що місцем ДТП є проїжджа частина дороги для двох напрямків, на якій дорожня розмітка та освітлення відсутні. Сліди шин та гальмування автомобілю «Кіа Cerato» виявлені не були. На дорозі наявний осип лакофарбованого покриття сірого кольору, фрагменти скла та пластику передньої лівої протитуманної фари цього автомобіля. Протоколом було описано наявний слід волочіння та місцезнаходження трупа ОСОБА_17 (т.2 а.с. 229-230).

З дослідженого протоколу огляду транспортного засобу від 8 серпня 2014 року вбачається, що у автомобіля «Кіа Cerato» виявлені пошкодження передньої лівої частини переднього бамперу, передньої лівої протитуманної фари, в місці пошкодження бамперу виявлено відсутність лако-фарбувального покриття, бампер має пошкодження зі зміщенням у внутрішню частину кузова, стан гальмової системи справний (т. 2, а.с. 231-233).

З акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів від 2 серпня 2014 року вбачається, у обвинуваченого в результаті обстеження крові на етанол встановлено 0,5 проміле, тест позитивний, є факт вживання алкоголю (т. 2, а.с. 238-239).

З висновку експерта №334 від 2 серпня 2014 року вбачається, що смерть ОСОБА_17 настала від численних переломів кісток тулуба з пошкодженням внутрішніх органів, що обумовило розвиток шоку. Ці пошкодження знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпечності для життя (т. 3, а.с. 16-19).
З висновку експерта №521/14 від 13 вересня 2014 року вбачається, що на момент експертного дослідження робоча гальмівна система, рульове управління, ходова частина автомобіля «Кіа Cerato» знаходилися в працездатному стані (т. 3, а.с. 25-34).
З висновку комплексної судової експертизи відео-, звукозапису, фототехнічної та автотехнічної експертизи № 624/625/626 від 26 лютого 2015 року вбачається, що з наданого на дослідження відеозапису неможливо встановити відстань, яка була між автомобілем Тоуота «RАV-4» та місцем наїзду на пішоходів, неможливо визначити швидкість руху автомобілів «Кіа Сеrаto», Тоуота « НОМЕР_2 » та автомобілів, що рухалися в попутному з Тоуота «RАV-4» напрямку як до моменту наїзду, так і в момент наїзду на пішоходів (т. 3, а.с. 53-68).
Оцінюючи вказаний доказ, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що хоча експертним шляхом не представилось можливим встановити будь-які обставини ДТП, проте експертне дослідження було проведено в установленому законом порядку, відсутні сумніви також щодо кваліфікації та компетентності судових експертів.
Крім того, сторони не висловили зауважень по цій експертизі, у тому числі стороною захисту не зазначалося про наявність в ній недоліків, не заявлялося клопотань про допит у судовому засіданні експертів, які її проводили, а тому враховуючи повноту та об`єктивність дослідження, обґрунтованість та логічність висновку, у суду першої інстанції не було підстав не довіряти даному висновку.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 9 липня 2015 року вбачається, що в салоні автомобіля «Кіа Сеrаto» на 5 секунді пішоходів видно не було, на 4 секунді виявляється якийсь силует, а на 3 секунді було чітко видно пішохода, при цьому відстань від автомобіля до місця наїзду лежачих пішоходів становить 50,1 метрів, що є конкретною видимістю перешкоди. Відстань від автомобіля «Кіа Сеrаto» до місця, де не можливо розрізнити межі проїжджої частини та обочини становить 65 метрів, що є дальністю видимості дороги з робочого місця водія « ОСОБА_38 » при фактичному освітленні (т. 3, а.с. 76-82).

З висновку експерта від 16 липня 2015 року №70/27/29-441/442 вбачається, що при конкретній видимості пішоходів на проїжджій частині дороги в 50,1 метрів та видимості елементів проїжджої частини дороги в напрямку руху автомобіля «Кіа Сеrаto» в 65 метрів, в даній дорожній ситуації водій автомобіля «Кіа Сеrаto» ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху України, порушення яких з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою. При заданих вихідних даних обвинувачений мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду (т. 3, а.с. 115-119).
В судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_19 , який проводив вказане вище експертне дослідження, підтвердив висновки, викладені в експертизі та додатково повідомив, що допущена помилка при розрахунку відстані, на якій автомобіль ВАЗ 2109 знаходився від лінії роз`їзду з автомобілем «Кіа Сегаtо» в момент наїзду на пішохода не впливає на визначення видимості пішохода та на висновки експертизи про наявність причинного зв`язку дій обвинуваченого з даною дорожньо-транспортною пригодою. З моменту, коли обвинувачений побачив пішохода ОСОБА_16 в темний час доби в положенні сидячі на проїзній частині дороги, настав момент виникнення небезпеки, оскільки пішохід вів себе не впевнено, вірогідні його дії не визначені, дорожня обстановка носила небезпечний характер, тому ОСОБА_7 повинен був зменшити швидкість руху свого автомобіля до його зупинення, у тому числі шляхом екстреного гальмування.

Суд першої інстанції, повно та всебічно оцінивши надані йому докази, прийшов до правильного висновку, що саме невиконання обвинуваченим вимог п.п. 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись із доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що слідчий експеримент від 9 липня 2015 року та зроблені на його підставі висновки експерта від 16 липня 2015 року, були проведені за обставин, які не відповідали фактичним обставинам дорожньо-транспортної пригоди з огляду на наступне.

Постановою заступника прокурора Приморського району від 21 листопада 2014 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження було вказано на необхідність проведення повторного слідчого експерименту та повторної автотехнічної експертизи. Це було обумовлено тим, що при проведенні слідчого експерименту від 6 серпня 2014 року та призначеної на його підставі судової автотехнічної експертизи, були зроблені невірні вимірювання та задано недостовірні вихідні данні, що заздалегідь обумовило та призвело в подальшому до невірних висновків.
Це підтверджується показаннями експерта ОСОБА_18 , який повідомив, що експертиза №565/14 від 30 вересня 2014 року проводилася на підставі постанови слідчого і виходячи з вихідних даних. Зазначив, що місце наїзду щодо нерухомих орієнтирів не задавалось, при проведенні експертизи ним також не враховувалась швидкість руху пішохода ОСОБА_16 , момент видимості водія автомобіля «Кіа Сегаtо» був визначений слідчим в ході слідчого експерименту, проте не було описано, в який саме спосіб це було встановлено.

Допитаний під час судового засідання свідок ОСОБА_39 підтвердив, що дійсно у протоколі місця огляду події та слідчого експерименту від 6 серпня 2014 року не було прив`язки місця наїзду до нерухомих об`єктів, розмір розташування до сталих об`єктів не встановлювався, видимість визначав водій ОСОБА_7 , який був за кермом автомобіля.
Колегія суддів зазначає, що саме при проведенні слідчого експерименту від 9 липня 2015 року були усунуті вказані недоліки та порушення, допущені при проведенні слідчого експерименту від 6 серпня 2014 року.
Крім того, всі учасники слідчого експерименту підтвердили, що дорожні та погодні умови, в тому числі освітлення, повністю відповідають умовам ДТП, пояснень та зауважень на протокол слідчого експерименту від 9 липня 2015 року не надходило, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про допустимість вказаного доказу, оскільки саме в ньому були відображені всі обставини, що мають значення для встановлення істини у справі, а зазначена слідча дія була проведена у відповідності з вимогами чинного кримінального процесуального законодавства.

Спростовані матеріалами провадження і доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника з приводу того, що, що висновки № 565/14 від 30 вересня 2014 року та № 70/27/29-441/442 від 16 липня 2015 року суттєво відрізняються один від одного в частині оцінки дій обвинуваченого, оскільки зазначені висновки були зроблені на підставі різних вихідних даних та були взяті з різних слідчих експериментів, про що було обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано не задовольнив клопотання сторони захисту про призначення комплексної судової експертизи відео-, звукозапису, фототехнічної та інженерно-транспортної експертизи з підстав, зазначених в ухвалі суду від 4 квітня 2017 року, з якими колегія суддів повністю погоджується, оскільки захисником не зазначалося, в чому складається неповнота вищезазначеного висновку, не обґрунтовано призначення такої експертизи, не мотивовано застосування зазначених в ньому вихідних даних, не вказано, що є сумніви у правильності висновків експертів або є суттєві розбіжності, що не усунуті.
Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що застосування експертами під час досліджень різних коефіцієнтів часу реакції водія може вплинути на розрахунки і висновки експертизи, спростовуються поясненнями експерта ОСОБА_24 , який повідомив, що якщо небезпека виникає за 4 секунди і ситуаційний час реакції водія ОСОБА_7 на небезпеку при розрахунку зупинкового шляху автомобіля буде 1,4 секунди, то на висновки експерта про наявність технічної можливості у ОСОБА_7 уникнути наїзду на пішоходів шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду це не впливає.
Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника з приводу того, що під час розгляду справи судом першої інстанції було необґрунтовано відмовлено в задоволенні заяви про відвід головуючого судді з підстав її упередженості, у зв`язку з тим, що остання розглядала справу після скасування судом апеляційної інстанції ухвали про повернення обвинувального акта прокурору.
Відповідно до ч. 1 ст. 416 КПК України, після скасування судом апеляційної інстанції вироку або ухвали про закриття кримінального провадження чи про застосування, відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру суд першої інстанції здійснює судове провадження в іншому складі суду.
Чинним законодавством не передбачено здійснення судового провадження судом першої інстанції в іншому складі суду після скасування ухвали про повернення обвинувального акта прокурору.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він не перебував у стані алкогольного сп`яніння, то вони спростовані актом медичного огляду від 2 серпня 2014 року та поясненнями свідка ОСОБА_29 , яка в судовому засіданні пояснила, що проводила огляд ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння, в результаті якого було виявлено етанол в його крові у розмірі 0,5 проміле.
Відповідно до п. 2.7 Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою Наказом МВС України та МОЗ України від 09.09.2009 №400/666, яка діяла на момент скоєння злочину, встановлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту у видихуваному повітрі мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння.
Інші доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи обвинуваченого та захисника про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Судом першої інстанції були вжито всі заходи, для встановлення істини в даній справі.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

З приводу призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на думку прокурора та потерпілої ОСОБА_10 є м`яким і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи вид і розмір покарання, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65, 75 КК України, та врахував ступінь тяжкості та наслідки скоєного злочину, вчинення злочину з необережності, встановив відсутність обставин, що пом`якшують покарання, визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, врахував особу винного, який раніше не був судимим, моральну та матеріальну шкоду потерпілим не відшкодував, до кримінальної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху не притягувався, неодноразово вчиняв адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням правил дорожнього руху, за місцем проживання характеризується позитивно, на диспансерному обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

За наявності сукупності цих обставин та необережної поведінки потерпілих суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, обґрунтовано дійшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді 5 років 8 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Колегія вважає, що особі призначене покарання, яке відповідає критерію справедливого покарання та відповідає вимогами ст. 65 КК України, та його меті.

Вимоги потерпілої ОСОБА_10 в частині цивільного позову є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, якими з огляду на ст. 118 КПК України є в тому числі, витрати на правову допомогу, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення цих коштів саме з обвинуваченого.
Відповідно до вимог п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик за наявності документів зазначених у ст. 35 цього Закону, які додаються до заяви про страхове відшкодування, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування.
Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в кримінальному провадженні, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такому кримінальному провадженні законної сили.
13 серпня 2014 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» стало відомо від потерпілої про дорожньо-транспортну пригоду, після чого цивільний відповідач повідомив потерпілій про необхідність надання рішення у кримінальному провадженні та про припинення розгляду справи до того моменту, поки вони його не отримають.
Колегія суддів вважає доводи потерпілої про необхідність стягнення на її користь індексації матеріальної і моральної шкоди, трьох відсотків річних за невиплату матеріальної і моральної шкоди необґрунтованими, оскільки фактично потерпілій не було відмовлено у страховому відшкодуванні і вона передчасно звернулась до суду за захистом свого права на страхове відшкодування.
Що стосується доводів потерпілої з приводу того, що суд першої інстанції незаконно відмовив у стягненні витрат на надгробний пам`ятник та поминальний обід, то з вироку вбачається, що суд першої інстанції детально обґрунтував в мотивувальній частині вироку підстави для часткового задоволення вимог цивільного позову в цій частині, з якими погоджується колегія суддів.
Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, що спричинена обвинуваченим, суд у вироку навів мотиви в обґрунтування свого висновку щодо розміру шкоди, що підлягає стягненню.
Рішення суду в цій частині є обґрунтованим, відповідає вимогам цивільного і цивільного процесуального законодавства, постановлено з урахуванням принципів розумності і справедливості, ступеня тяжкості моральних страждань потерпілої і інших негативних наслідків, що настали в результаті злочину, скоєного обвинуваченим.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , прокурора, потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Приморського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення апеляційним судом, а засудженим ОСОБА_7 , - в той же строк з дня вручення йому її копії.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4