Номер провадження: 11-сс/785/1075/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
представника власника майна: ОСОБА_7 ,
за участі слідчого: ОСОБА_8 ,
розглянувши апеляційну скаргу заступника начальника відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19.06.2018 року про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно,-

встановив

Оскарженою ухвалою в рамках кримінального провадження №0001081 від 10.08.2017 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, було відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 про накладення арешту на майно, а саме на: 13/100 частин будівель спальних корпусів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 17160 м.кв. (державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався), та складається у цілому:

- спального корпусу №1, загальною площею 251,1 м.кв.;

- спального корпусу №2, загальною площею 252,7 м.кв.;

- спального корпусу №3, загальною площею 249,9 м.кв.;

- спального корпусу №4, загальною площею 4359,4 м.кв.;

- огорожі металевої сітки № 5,загальною площею 753,7 м.кв, згідно витягу з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, від 14.02.2007 року належить гр. ОСОБА_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Обгрунтовуючи відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на вказане вище майно, слідчий суддя вказав, що 20.02.2018 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси було відмовлено у задоволенні аналогічного клопотання слідчого про арешт зазначених будівельних спільних корпусів, на яку згодом прокурор подав апеляційну скаргу, яку ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.04.2018 року було задоволено частково, ухвалу слідчого судді від 20.02.2018р. скасовано та постановлено нову ухвалу, якою клопотання слідчого про арешт майна повернуто прокурору для усунення недоліків протягом 72 годин.

Разом з тим, слідчий суддя зазначає, що прокурором недоліки, які зазначені відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області усунені не були, у зв`язку з чим слідчим суддею не встановлено правових підстав та мети арешту зазначеного у клопотанні майна, та, окрім того, слідчим та прокурором не надано доказів, які б в достатній мірі підтверджували існування підстав для накладення арешту на майно, визначених ч. 2 ст. 170 КПК України; власник майна не є ні підозрюваним, ні обвинуваченим в даному кримінальному провадженні, що унеможливлює накладення арешту на майно; слідчим та прокурором не було доведено існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, яке б виправдовувало необхідність застосування заході забезпечення кримінального провадження.

На вказану ухвалу слідчого судді, заступник начальника відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на те, що слідчий суддя, фактично маючи в наявності документи на підтвердження зазначених в клопотанні обставин, обмежився лише зазначенням вимог клопотання та норм кримінального процесуального закону, однак мотиви відмови в задоволенні клопотання взагалі не виклав. Натомість, слідчий суддя залишив поза увагою той факт, що зазначене в клопотанні майно є предметом кримінального правопорушення, в тому числі пов`язаного з його незаконними обігом, тому незастосування арешту може призвести до його зникнення, втрати або пошкодження та настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, оскільки є достатні підстави вважати, що майно вибуло за відсутності волі власника.

Посилаючись на вищевикладене, прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого про накладення арешту на вказане у клопотанні майно задовольнити.

Вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; представника власника майна, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - без зміни з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг, але положення ч. 2 ст. 404 КПК України дають можливість апеляційному суду вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону…

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 цього Кодексу.

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей, тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом.

Розглядаючи клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду вказаних вимог закону при розгляді клопотання про накладення арешту на майно дотримався, повно та об`єктивно дослідив обставини провадження та при цьому належним чином мотивував своє рішення про відмову в накладенні арешту на майно, зазначене в клопотанні.

Так, погоджуючись із висновками, викладеними слідчим суддею в мотивувальній частині ухвали (а.с. 58), апеляційний суд наголошує на тому, що з клопотання слідчого та доданих до нього матеріалів не вбачається правових підстав та мети арешту вказаного в клопотанні майна, зокрема: власник майна не є ні підозрюваним, ні обвинуваченим в кримінальному провадженні; доказів того, що нерухоме майно, зазначене в клопотанні, може бути пошкоджено або знищено, немає; прокурор як в судовому засіданні суду першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду не довів, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такої степені тяжкості, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Слідчий в своєму клопотанні зазначив, що вказане в ньому майно є об`єктом протиправних дій, тобто є речовим доказом в даному кримінальному провадженні, однак, на підтвердження зазначених тверджень відповідних доказів не надав.

При цьому, слідчий в порушення вимог ч. 2 ст. 171 КПК України, не надав до клопотання документів на підтвердження права власності на майно, що належить арештувати або не зазначив фактів та доказів, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Так, зі змісту клопотання та доданих до нього матеріалів неможливо дійти однозначного висновку про належність майна, а саме: 13/100 частин будівель спальних корпусів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 17160 м.кв. на підставі права власності саме дочірньому підприємству з іноземними інвестиціями Державного підприємства поновлено-лікувальної асоціації Державної Канцелярії Республіки Молдова «Санаторій «Сенетятя».

Натомість, законність перебування майна на праві приватної власності саме у ОСОБА_11 підтверджується наявною в матеріалах, доданих до клопотання, копією договору купівлі-продажу від 27.11.2006 року, укладеним між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 відносно зазначеної вище 13/100 частин будівель спальних корпусів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 17160 м.кв. (а.с. 59-60).

В свою чергу, гр. ОСОБА_12 отримав вищевказаний об`єкт нерухомості у власність на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2006 року з ОСОБА_13 (а.с. 58), який, в свою чергу, набув права власності на це майно на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2006 року з ЗАТ «Будинок відпочинку матері і дитини «Сергіївка» в особі голови правління ОСОБА_14 (а.с. 55-56).

Зазначені вище договори купівлі-продажу ніким не оспорювались та не визнавались не чинними.

При цьому, в судовому засіданні апеляційного суду прокурор не заперечував того факту, що договори купівлі-продажу скасовані не були та ніяким чином не спростував доводи іншої сторони щодо законності укладення договору купівлі-продажу, а доказів протилежного не надав.

Як пояснив в судовому засіданні представник власника майна адвокат ОСОБА_7 , ОСОБА_11 має у наявності усі необхідні документи, які підтверджують факт законності придбання зазначених вище 13/100 частин будівель спальних корпусів, які вона має можливість надати органу досудового розслідування, однак жодних викликів від органу досудового розслідування вона не отримувала та будь-яких пояснень з приводу придбання зазначеного майна не надавала.

Більш того зазначила, що власник володіє зазначеним майном на протязі певного часу і ніяких претензій до неї щодо незаконності придбання зазначеного не висувалося, придбання майна в судовому порядку не оскаржувалося.

Як пояснив прокурор, на його думку усунення недоліків клопотання полягало лише у необхідності визнання майна, на яке необхідно накласти арешт речовим доказом, що слідчим і було виконано.
Однак, апеляційний суд наголошує на тому, що з клопотання слідчого взагалі незрозуміло чому слідчий при складанні клопотання про накладення арешту на майно, належне ОСОБА_11 , наводить обставини придбання зовсім іншого майна особами, які не мають жодного відношення до майна, на яке просить накласти арешт слідчий.
Водночас, як вбачається з клопотання, слідчий не обґрунтував підстави і мету необхідності арешту майна та не надав документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати саме дочірньому підприємству з іноземними інвестиціями Державного підприємства поновлено-лікувальної асоціації Державної Канцелярії Республіки Молдова «Санаторій «Сенетятя», а навпаки, надав копії документів на підтвердження правомірності володіння майном його фактичним власником - громадянкою ОСОБА_11 .
При цьому прокурором не надана належних та достатніх доказів, які вказували на незаконність укладення договору купівлі - продажу та придбання зазначеного майна ОСОБА_11 у спосіб, який не передбачений законом.
Зі змісту мотивувальної частини ухвали слідчого судді та матеріалів справи вбачається, що клопотання про накладення арешту вже один раз поверталось прокурору ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.04.2018 року для усунення недоліків протягом 72 годин, однак, як вбачається з вищенаведених обставин, мотиви апеляційного суду не були прийняті до уваги прокурором та клопотання не було приведене у відповідність до вимог кримінального процесуального закону.
На переконання апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи нове клопотання про арешт майна, дав належну оцінки його безпідставності та невідповідності вимогам кримінального процесуального закону, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Таким чином, на підставі викладених вище обставин, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду при прийнятті до розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно дотримався всіх вимог кримінального процесуального закону та прийняв законне й обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, належне ОСОБА_11 .

Керуючись ст.ст. 167-173, 376, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області -

постановив

Апеляційну скаргу заступника начальника відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19.06.2018 року, якою у рамках кримінального провадження №0001081 від 10.08.2017 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, було відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 про накладення арешту на майно, а саме на: 13/100 частин будівель спальних корпусів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 17160 м.кв. (державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався), та складається у цілому: 1) спального корпусу №1, загальною площею 251,1 м.кв.; 2) спального корпусу №2, загальною площею 252,7 м.кв.; 3) спального корпусу №3, загальною площею 249,9 м.кв.; 4) спального корпусу №4, загальною площею 4359,4 м.кв.; 5) огорожі металевої сітки № 5,загальною площею 753,7 м.кв, згідно витягу з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, від 14.02.2007 року належить гр. ОСОБА_11 - залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4