Постанова
Іменем України
18 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 539/1961/16-к
провадження № 51-332км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000663 щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Радивонівки Великобагачанського району Полтавської області, без постійного місця проживання,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2017 року, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Ухвалено залишити без розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_7 .
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, за який його було засуджено, за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, 05 квітня 2016 року близько 20:00 ОСОБА_7 у будинку АДРЕСА_1 разом зі своїм знайомим ОСОБА_9 та господаркою будинку ОСОБА_10 вживали спиртні напої, коли до будинку прийшов чоловік господарки ОСОБА_11 . Між останнім і ОСОБА_7 виникла сварка на ґрунті особистих, неприязних стосунків.
Під час сварки ОСОБА_11 схопив кухонний ніж та завдав ним ОСОБА_7 двох ударів в ділянки перенісся зліва та гомілки, заподіявши йому легкі тілесні ушкодження.
Після цього у ОСОБА_7 виник умисел на вчинення вбивства ОСОБА_11 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, відібрав ніж у ОСОБА_11 і зі значною силою завдав йому не менше 44 ударів кулаками та ногами в ділянки голови, тулубу, верхніх та нижніх кінцівок, заподіявши тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці події.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, зокрема, не спростовано доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони, про відсутність доказів того, що між засудженим і потерпілим була сварка, про те, що не оцінено судом показань ОСОБА_10 , даних нею під час досудового слідства, щодо відсутності розриву в часі між завданням ударів ОСОБА_7 та заподіянням ним ударів у відповідь. Захисник вважає, що дії засудженого мають кваліфікуватися як такі, що вчинені при перевищенні меж необхідної оборони. Також він посилається на порушення права на захист під час досудового розслідування, оскільки засудженому не повідомлялося про проведення експертиз і не роз`яснювалися його права під час здійснення цієї слідчої дії. Зазначає, що суд апеляційної інстанції, допитавши свідка, не зазначив у рішенні цих показань, що суттєво відрізнялися від тих, що давалися свідком під час слідчого експерименту. Вважає, що апеляційний розгляд проведено з порушенням положень ст. 404 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 419 КПК України передбачено, що в ухвалі апеляційного суду має бути зазначено: імена учасників судового провадження, короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції, узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, та узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження, встановлені судом першої інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Статтями 2, 7, 370, 404, 419 КПК України передбачено, що при перегляді судового рішення суду першої інстанції апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи було їх оцінено місцевим судом із додержанням вимог ст. 94 КПК України і відповідно до наявних в провадженні доказів, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
Апеляційний суд не дотримався цих норм процесуального права.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись з ухваленим вироком місцевого суду щодо ОСОБА_7 , прокурор ОСОБА_12 , захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 звернулися з апеляційними скаргами. При цьому прокурор оскаржував вирок місцевого суду лише в частині призначеного покарання, просив постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 просили змінити вирок місцевого суду перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 124 КК України. При цьому захисник, зокрема, указував на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на те, що не було встановлено факту сварки між ОСОБА_7 і ОСОБА_11 , що в діях його підзахисного мало місце перевищення меж необхідної оборони, а суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , не допитаних безпосередньо судом, у вироку суду не зазначено мотиву та мети вбивства. Засуджений ОСОБА_7 указував на те, що він діяв з метою самозахисту.
За наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд визнав вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 законним, а подані апеляційні скарги необгрунтованими.
Проте суд апеляційної інстанції в ухвалі не навів результатів розгляду усіх доводів засудженого та захисника, переконливо їх не спростував, отже, і не навів достатніх мотивів прийнятого рішення.
Зокрема, судом апеляційної інстанції не надано відповідей на доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо відсутності підтвердження факту сварки між ОСОБА_7 і ОСОБА_11 , перебування ОСОБА_7 в стані оборони від неправомірних дій потерпілого, відсутності в судових рішеннях мотиву та мети вбивства.
Суд першої інстанції в обвинувальному вироку як на доказ винуватості ОСОБА_7 послався на показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , надані ними під час проведення слідчих дій, які не були допитані безпосередньо судом. Однак апеляційний суд не відповів на довід сторони захисту про недопустимість цих показань з погляду статті 23 КПК України та ч. 4 ст. 95 КПК України, згідно якими суд досліджує докази безпосередньо і може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Крім того, апеляційний суд, допитавши свідка ОСОБА_9 , в своїй ухвалі не навів ці показання і не дав їм оцінки у сукупності з іншими допустимими доказами.
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, статей 17, 86 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, і суд не може на нього посилатися при ухваленні рішення.

З урахуванням зазначених вимог закону та закріплених у ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, апеляційний суд при перегляді вироку мав перевірити, чи дотримався місцевий суд правил оцінки доказів в аспекті статей 84 89, 94 цього Кодексу, чого зроблено не було.
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення, не проаналізував і не вказав в ухвалі, чому він вважає доводи поданих апеляційних скарг необґрунтованими, а стосовно правильності висновків суду першої інстанції обмежився загальними фразами.
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо допустимості й достовірності доказів, апеляційний суд не звернув уваги на порушення вимог закону при їх оцінці і не усунув їх, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Допущені порушення перешкоджають суду касаційної інстанції дійти безспірного висновку про правильність чи неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_7 .
За таких обставин колегія суддів вважає, що у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону ухвалу апеляційного суду не можна визнати такою, що відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, а тому вона підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК країни, а кримінальне провадження призначенню на новий апеляційний розгляд, під час якого необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити доводи, що містяться в апеляційних скаргах, й ухвалити справедливе, законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2017 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3