Справа №175/471/18
Провадження №175/651/18
УХВАЛА
іменем України

20 червня 2018 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду смт. Слобожанське погоджене з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 клопотання слідчого СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про арешт майна, а також перевіривши надані матеріали клопотання, включаючи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0000560 від 14 квітня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, у рамках якого було подано клопотання, та дослідивши докази по даному матеріалу,
ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування клопотання зазначено, що у 2016 році у невстановлений досудовим слідством час та місці, гр. ОСОБА_3 , шляхом шахрайства, заволодів будинком АДРЕСА_1 , який на праві власності належить гр. ОСОБА_4 .

14.04.2017 слідчим Дніпровського районного відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000560 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

В ході досудового розслідування було встановлено, що згідно допити потерпілої гр. ОСОБА_4 , від 15 квітня 2017 року дачна ділянка із будинком розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить гр. ОСОБА_4 та 04 червня 2015 році ОСОБА_3 , із слів потерпілої, шахрайським шляхом, зловживаючи довірою отримав довіреність серія №НАН 662374 на земельну ділянку та дачний будинок на ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

У 01.03.2017 року ОСОБА_3 , продовжуючи користуватися незаконно отриманою довіреністю здійснив від імені потерпілої гр. ОСОБА_4 продаж земельної ділянки та будинку на ній за адресою: АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_5 .

Після чого, 16.03.2017 року ОСОБА_4 було повідомлено про виселення із проданого будинку та наданий строк терміном до 22.03.2017 року, після чого 20.01.2018 року за відсутності потерпілої ОСОБА_4 яка зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , виявила, що деякі двері заварені, а на інших знаходяться чужі навісні замки.

На теперішній час ведуться судові спори щодо права власності зазначеної земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи те, що дане нерухоме виступає об`єктом посягання злочину, в подальшому існує ймовірність, що виникне необхідність у проведенні необхідних експертиз у рамках кримінального провадження є необхідність у накладенні арешту до вирішення правових вітань

Клопотання про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час розгляду питання слідчим суддею від учасників процесуальної дії не надійшло, за ініціативою суду не здійснюється, що відповідає положенням ст. 107 КПК України.
Вказане клопотання слідчий суддя вважає за необхідне, розглянути без участі особи, у володінні якої знаходиться вказана ділянка та речі, з метою унеможливлення завчасного продажу, знищення або переховування її.
Суд, розглянувши клопотання та дослідивши додані до нього документи, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0000560 від 14 квітня 2017 року, а також заслухавши думку прокурора, який підтримав клопотання слідчого, вважає, що у задоволенні клопотання необхідно відмовити з наступних підстав.
Згідно зч.2 ст.170КПК України,арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення;розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження,а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.
Клопотання слідчого не містить відомостей, зазначених в ч. ч. 5, 6 ст. 170 КПК України, а саме, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Слідчим залишено поза увагою, що відповідно до ст. 96-3 КК України, у кримінальному провадженні не передбачено застосування конфіскації майна чи спеціальної конфіскації та наслідки арешту майна для зацікавлених осіб.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007року у справі «Смирнов проти Росії» висловлено правову позицію про те,що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Враховуючи відсутність у клопотанні посилань на підставу, передбачену ч. 2 ст. 170 КПК, для накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, та належне обґрунтування необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, необґрунтованість наявності обставин, передбачених частинами 3-6 ст. 170 КПК щодо випадків, у яких накладається арешт з підстав, зазначених в ч. 2 ст. 170 КПК, суд дійшов до висновку про відмову у задоволення клопотання.
Керуючись ст. ст. 167, 170-173 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про арешт майна, - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1