УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року
м. Київ

справа № 445/1170/17
провадження № 51-6885ск18

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у складі колегії:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув матеріали провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 березня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 000010, щодо
ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Підгороднього Золочівського р-ну Львівської обл. та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Короткий зміст оскаржених судових рішень
За вироком Золочівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Судом ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку крадіжки, поєднаній з проникненням в інше приміщення.

Як установив суд, у середині вересня 2016 року ОСОБА_4 за попередньою змовою з іншою особою ( ОСОБА_6 ) проникнув до підвалу будинку на АДРЕСА_2 й звідти таємно викрав належні ОСОБА_7 інструменти, заподіявши цим матеріальної шкоди на загальну суму 12514,85 грн.

Як убачається з ухвали від 27 березня 2018 року Апеляційний суд Львівської області виключив із мотивувальної частини вироку посилання на вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а в решті залишив вирок без змін.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах засуджений та його захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності юридичної оцінки вчиненого діяння, порушують питання про зміну судових рішень щодо ОСОБА_4 через суворість призначеного останньому покарання, яке просять пом`якшити, застосувавши ст. 75 КК. Суть доводів сторони захисту зводиться до того, що суди нижчих інстанцій, всупереч вимогам закону України про кримінальну відповідальність, які регламентують призначення покарання, дійшов необґрунтованого висновку про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства. Скаржники вважають, що оспорювані вирок та ухвала не відповідають ст. 370 КПК.

Мотиви Суду
Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустимо лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.

У цьому провадженні таких підстав судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено.

За змістом вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, що належить відбувати реально, керуючись приписами статей 50, 65 КК, насамперед урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке в силу ст. 12 КК є тяжким, а також особу винного, котрий раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, проте на шлях виправлення не став, навпаки знову вчинив такий злочин. Ураховуючи тяжкість діяння у поєднанні з наведеними даними про особу засудженого, суд дійшов висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_4 та про неможливість досягти мети його виправлення й попередження нових злочинів без ізоляції від суспільства. Водночас суд, зваживши на сімейний стан засудженого, відшкодування потерпілому завданих збитків, обрав ОСОБА_4 захід примусу за розміром, наближеним до мінімальних меж санкції ч. 3 ст. 185 КК.

Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й апеляційний суд. Відповідно до змісту оспорюваної ухвали, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційних скаргах ОСОБА_4 та його захисника, навів мотиви з яких він визнав їх неспроможними, і відхилив аргументи сторони захисту. Разом із цим, суд виключив з мотивувальної частини вироку обтяжуючу обставину вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Оскільки таке рішення істотно не вплинуло на суспільну небезпечність ОСОБА_4 , з огляду на всі дані про особу винного, апеляційний суд визнав за неможливе пом`якшення покарання й застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. Такий висновок є обґрунтованим, не викликає сумнівів у його правильності, а посилання у скаргах засудженого та його захисника на надмірну суворість покарання, на істотні порушення загальних засад при його призначенні, а також вимог ст. 370 КПК, є неприйнятними.

Таким чином, призначений ОСОБА_4 захід примусу за розміром, наближений до мінімальних меж санкції кримінального закону є необхідним й достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Правових підстав вважати обране ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість немає. Тому відсутні підстави для пом`якшення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК, про що йдеться в поданих касаційних скаргах.
У касаційних скаргах засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 не міститься переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.

З огляду на викладене та на те, що зі скарг й наданих до них судових рішень убачається відсутність підстав для задоволення касаційних скарг, у відкритті касаційного провадження належить відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 березня 2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3