У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/1296/18

№ 1-кс/183/1097/18

28 серпня 2018 року м. Новомосковськ

Слідчий суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 , про продовження у кримінальному провадженні, внесеному 01.08.2017 року до ЄРДР за № 0000955, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 146, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 289 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянину України, з вищою освітою, не одруженому, офіційно не працюючому, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому,

підозрюваному у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121 КК України,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_9 , -

ВСТАНОВИЛА:

Згідно до вимог ст. ст. 176-178 КПК України слідчий Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_9 .

В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що 12 лютого 2018 року приблизно о 04.20 годині ОСОБА_9 , діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_10 , знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_2 , наздогнали ОСОБА_11 та почали завдавати йому удари руками та ногами по голові та тулубу, чим спричинили йому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді набряку та здавлення головного мозку, крововиливів під м`які мозкові оболонки та у шлуночки головного мозку, закритої внутрішньої черепної травми, як небезпечні для життя в момент заподіяння, що в подальшому призвело до його смерті.

Дії ОСОБА_9 в цій частині кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть потерпілого.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_9 , діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_10 , усвідомлюючи настання суспільно небезпечних наслідків, 12 лютого 2018 року приблизно о 04.25 годині ОСОБА_9 , знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_2 , після спричинення ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, за допомогою фізичної сили поклали останнього до багажнику автомобіля марки «HONDA ACCORD» білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , кришку багажника зачинили, таким чином протиправно відкрито захопили останнього та відвезли на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , де, зв`язавши ОСОБА_11 , почали протиправно утримувати останнього проти його волі у сараї вказаного домоволодіння приблизно до 11.00 годин 12 лютого 2018 року.

12 лютого 2018 року приблизно об 11.00 годині внаслідок протиправних дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потерпілий ОСОБА_11 помер.

Дії ОСОБА_9 в цій частині кваліфіковано за ч. 3 ст. 146 КК України, як викрадення людини за попередньою змовою групою осіб способом, небезпечним для здоров`я та життя потерпілого, що спричинило тяжкі наслідки.

Вказаний факт 15.02.2018 року слідчим Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області внесено до ЄРДР за № 0000482 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та направлено за підслідністю до СВ Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, після чого перекваліфіковано на ч. 2 ст. 121 КК України.

11.06.2018 року кримінальне провадження № 0000955 від 01.08.2017 року об`єднано з кримінальним провадженням № 0000482 від 15.02.2018 року, основним визначено кримінальне провадження № 0000955.

13.06.2018 року в порядку ст. 290 КПК України матеріали кримінального провадження № 0000955 відкрито для ознайомлення.

Слідчий, згідно клопотання, вважає, що наявні ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, що ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України віднесені до категорії тяжких, санкція передбачає лише позбавлення волі до 10 років. А тому, усвідомлюючи можливість застосування до нього у випадку визнання судом винним реальної міри покарання у вигляді позбавлення волі, перебуваючи на волі, матиме реальну можливість переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення покарання за вчинення злочину.

Про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що підозрюваний ОСОБА_9 усвідомлюючи, що підозра, яка йому була повідомлена, ґрунтується на показаннях свідків, з якими останній знайомий, а саме ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , підозрюваного ОСОБА_15 , перебуваючи на волі, з метою уникнення від покарання за вчинення тяжкого злочину, може вмовлянням, погрозами чи іншим способом незаконно впливати на вказаних осіб. Про існування вказаного ризику свідчить й спосіб вчинення злочинів, який пов`язаний із застосуванням насильства. Також, наявність вказаного ризику підтверджується показаннями свідка ОСОБА_16 , зокрема, про те, що ОСОБА_9 вмовляв його нікому не розповідати про те, що бачив його із потерпілим ОСОБА_17 .
На теперішній час вказані ризики, заявлені під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися.

Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Застосування до ОСОБА_9 тримання під вартою, як виняткового запобіжного заходу, є цілком виправданим, зважаючи на суспільну небезпеку злочинних діянь, у яких підозрюється останній, та неможливість забезпечити запобігання наявним ризикам більш м`якими запобіжними заходами.

Строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_9 закінчуються 29.08.2018 року, але направити до суду обвинувальний акт у межах вказаних строків з об`єктивних причин не можливо, так як на теперішній час матеріали кримінального провадження відкриті для ознайомлення сторонам провадження, але враховуючи їх обсяги та кількість сторін кримінального провадження, ознайомлення із вказаними матеріалами триває.

Крім того, враховуючи те, що 13.06.2018 року слідчим виконано вимоги ст. 290 КПК України, тобто строки досудового розслідування у кримінальному провадженні фактично зупинені, тому слідчий просить строк дії запобіжного заходу продовжити на 30 днів.

Прокурор в судовому засіданні підтримав заявлене слідчим клопотання та просив задовольнити його, оскільки, на його думку, наявні ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Вважає, що враховуючи особу підозрюваного, неможливим застосувати інший запобіжний захід, ніж тримання під вартою.

Підозрюваний ОСОБА_9 заперечував проти продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки від органів досудового розслідування та суду він не збирається скриватися та не буде впливати на свідків та потерпілих.

Захисник ОСОБА_18 вважає, що в задоволенні клопотання слідчого необхідно відмовити, оскільки прокурором не доведено, що запобігти ризикам, про наявність яких зазначив слідчий та прокурор більш м`яким запобіжним заходам неможливо. Крім того, вважає, що в обґрунтування клопотання слідчим надані докази, які суперечать один одному та слідчим не проведено жодної процесуальної дії щодо усунення цих суперечностей.

Захисник ОСОБА_8 заперечувала проти задоволення клопотання, вважає, що подальше застосування у відношенні ОСОБА_9 запобіжного захисту у вигляді тримання під вартою буде суперечити позиції як національного законодавства, так і рішенням ЄСПЛ з питань порушення ст.. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Дослідивши клопотання та надані письмові докази, вислухавши обґрунтування прокурора, пояснення підозрюваного, думку захисників, слідчий суддя прийшла до висновків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121 КК України, які віднесено законом до категорії тяжких, виходячи з наявних доказів, а саме: витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000955; протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 13.02.2018 року, згідно якого ОСОБА_19 повідомляє про зникнення його сина ОСОБА_11 ; протоколів допиту свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_21 ; протоколу додаткового огляду автомобіля від 23.02.2018 року; протоколу огляду трупа від 23.02.2018 року; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_10 ; висновком експерта № 100/Е від 19.03.2018 року щодо причин смерті ОСОБА_11 ; протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.03.2018 року за участі свідка ОСОБА_22 ; протоколу проведення слідчого експерименту від 27.03.2018 року за участі свідка ОСОБА_22 ; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_15 .

При розгляді письмових доказів, наданих прокурором в підтвердження клопотання, зазначених вище, слідчий суддя вважає на підставі ст. 178 КПК України їх вагомими та обґрунтованими. У відповідності до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Фокс, Камбел і Харлі проти Сполученого Королівства», вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення. Слідчий суддя вважає, що прокурором під час судового розгляду було доведено наявність у відношенні ОСОБА_9 обґрунтованої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121 КК України.

У відповідності з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити дії, зазначені у п.п. 1-5 ч. 1 цієї статті.

У відповідності до клопотання слідчого, підтриманого прокурором в судовому засіданні, у відношенні ОСОБА_9 наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_9 , усвідомлюючи можливість застосування до нього у випадку визнання судом винним реальної міри покарання у вигляді позбавлення волі, перебуваючи на волі, матиме реальну можливість переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення покарання за вчинення злочину.

В судовому засіданні прокурор стверджував, що наявність цього ризику підтверджується тим, що ОСОБА_9 після скоєнні злочинів не повідомив ніякі органи, в тому числі правоохоронні, про злочин. Крім того, лише знаходження ОСОБА_9 під вартою запобігло спробам останнього переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Захисник ОСОБА_23 зазначила, що наявність даного ризику не підтверджений ніякими доказами. Навпаки, ОСОБА_9 за час з лютого 2018 року по теперішній час приблизно місяць не знаходився під вартою, за цей час працевлаштувався, приходив на всі засідання апеляційного суду та на виклики слідчого. Останній має постійне місце мешкання, має батьків, що доводить наявність у нього стійких соціальних зв`язків. У ОСОБА_9 відсутній закордонний паспорт, що також унеможливлює його переховування від органів досудового розслідування. Крім того, ОСОБА_9 жодного разу не здійснив спроб переховуватися та не висловлював будь-яким чином намір це здійснити.

Захисник ОСОБА_7 зазначив, що даний ризик прокурором не доведений. Крім того вважав, що в своїх клопотаннях впродовж всього часу досудового розслідування, слідчим, а потім в судових засіданнях прокурор не навели ніяких підтверджень наявності такого ризику. А просте твердження про його наявність не може бути покладено в основу продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання в цій частині, слідчий суддя вважає наступне.

В своєму рішенні по справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року ЄСПЛ зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції, після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, Суд часто констатує порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у зв`язку з тим, що, навіть коли йдеться про тривалі строки тримання під вартою, національні суди часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, якщо взагалі роблять це, тоді як згідно з пунктом 3 статті 5 після спливу певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення свободи, а суди зобов`язані обґрунтовувати рішення про продовження тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (рішення у справі «Свершов проти України» (Svershov v. Ukraine), № 35231/02, пп. 63-65, від 27 листопада 2008 року). Суд не може рекомендувати, які конкретні заходи слід вжити у зв`язку з цим, але зазначає, що національні органи влади повинні розв`язати цю проблему, щоб не допустити подальшого надходження аналогічних скарг за цим пунктом статті.

Крім того, принципи конвенційного прецедентного права, застосований у всіх рішеннях ЄСПЛ, визначає, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку; це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні контакти (Рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року, серія А, №254-А, п. 33).

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав в своїх рішеннях про те, що тримання під вартою осіб без належного обґрунтування є прямим порушенням Україною зобов`язань, взятих на себе на підставі ратифікації Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Так, рішенням ЄСПЛ визнано порушення вимог п.п. «с» п. 1 ст. 5 Конвенції у справі «Третьяков проти України» констатовано з огляду на те, що рішення суду, яким продовжувалось застосування до заявника запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не містили належного обґрунтування та визначення строків; при цьому ці рішення містили посилання на первісні підстави для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; можливість застосування до заявника будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою не розглядалась.

Слідчий суддя вважає, що національне законодавство України, а також міжнародні норми виключають можливість наявності абстрактної, тобто нічим не підтвердженої підозри про вчинення особою тих чи інших дій. Про це в своїх рішення неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, зокрема, рішення по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року.

Тому слідчий суддя вважає, що наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не найшло свого підтвердження під час судового розгляду.

Розглядаючи клопотання в частині наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя вважає наступне.

В клопотанні слідчого зазначено, що наявність вказаного ризику підтверджується й способом вчинення злочинів, який пов`язаний із застосуванням насильства. Також, наявність вказаного ризику підтверджується показаннями свідка ОСОБА_16 , зокрема, про те, що ОСОБА_9 вмовляв його нікому не розповідати про те, що бачив його із потерпілим ОСОБА_17 .
Захисник ОСОБА_23 зазначила, що наявність таких показань свідка ОСОБА_16 не може вказувати на те, що її підзахисний ОСОБА_9 , знаходячись на свободі, може вмовляти свідків, погрожувати їм, іншим чином на них впливати. Крім цього, органами досудового розслідування раніше вже зазначалося про те, що ОСОБА_9 впливав на свідка ОСОБА_22 . Однак, постановою слідчого ОСОБА_3 від 01.03.2018 року в задоволенні клопотання свідка ОСОБА_22 про застосування до нього заходів безпеки було відмовлено. Після цього слідчим в обґрунтування наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, зазначено про наявність, зі слів свідка ОСОБА_16 , прохання ОСОБА_9 нікому не казати про те, що останній бачив його з потерпілим ОСОБА_17 . Тому вважає, що слідчим та прокурором наявність цього ризику не доведено.
Захисник ОСОБА_7 підтримав думку захисника ОСОБА_23 та зазначив, що клопотання слідчого та промова прокурора не містять жодного конкретного доказу наявності такого ризику та є лише спробою будь-яким чином продовжити тримання ОСОБА_9 під вартою.
Аналізуючи національне та міжнародне законодавство в цій частині, слід зазначити, що Конвенції може суперечити не лише затримання всупереч випадкам, передбаченим у п. 1 ст. 5, але й подальше тримання під вартою. Наприклад, у справі «Луценко проти України» ЄСПЛ, виклавши свою попередню практику, розглядав відповідність Конвенції подальше досудове тримання.

Так, в п. 70 вказаного рішення зазначено, що наступною підставою для взяття заявника під варту був здійснюваний тиск на свідків через надання заявником інтерв`ю засобам масової інформації. Уряд стверджував, що захист свідків був найважливішим фактором при обранні заявнику запобіжного заходу у вигляді взяття під варту. Проте Суд зазначає, що ані національні органи, ані сам Уряд не пояснили, як саме загрожували свідкам публічні твердження заявника і чому взяття під варту можна вважати адекватною реакцією на такі твердження. Як видається, ця підстава була наведена слідчими органами в більш широкому контексті їхнього незадоволення викладенням заявником засобам масової інформації його точки зору стосовно порушеної щодо нього кримінальної справи. Суд вважає, що від заявника, який був відомим політичним діячем, можна було очікувати висловлення його точки зору щодо цього та що це зацікавило як його прихильників, так і його опонентів.

Сама констатація факту спілкування підозрюваного зі свідками після скоєння ними кримінальних правопорушень, а також висловлення ним прохання про приховування якогось факту не може стати підставою для визначення наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Тому слідчий суддя вважає, що наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, не найшло свого підтвердження під час судового розгляду.

Як вже зазначалося з посиланням на ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, зазначеним у статті.

В той же час, як зазначає слідчий в клопотанні та прокурор під час судового розгляду клопотання, необхідність продовження тримання ОСОБА_9 під вартою ґрунтується на тому, що останній та його захисники не ознайомилися з матеріалами кримінального провадження, що унеможливлює з червня 2018 року направити обвинувальний акт до суду. В той же час слідчий під час судового розгляду клопотання зазначила, що останній раз знайомила підозрюваного ОСОБА_9 з матеріалами кримінального провадження в кінці липня 2018 року, оскільки кримінальне провадження знаходилося тривалий час на експертному дослідженні.

Слідчий суддя вважає, що чинним національним законодавством, а також міжнародним законодавством, яке є частиною національного, така мета для обґрунтування необхідності продовження тримання під вартою не передбачена.

У відповідності з ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до п. 219 рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права на свободу. Така позиція ЄСПЛ міститься й в інших рішеннях, зокрема, у рішенні по справі «Єчюс проти Литви». «Зі спливом певного часу обґрунтована підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами» (рішення ЄСПЛ по справі «Яблонський проти Польщі»). «Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи «за» і «проти» звільнення з-під варти не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ по справі «Іловецький проти Польщі»).

Також слідчий суддя оцінила й те, що підозрюваний ОСОБА_9 має постійне місце мешкання, має родину, а саме: батька та мати; позитивно характеризується за місцем мешкання та роботи; слідчому судді не надано доказів про наявність у підозрюваного негативної репутації, а тому відсутність таких даних слідчий суддя рахує на користь підозрюваного; ОСОБА_9 раніше не судимий, відомостей про притягнення його до адміністративної відповідальності також слідчому судді не надавалися; відсутні у слідчого судді й відомості про те, що у відношенні ОСОБА_9 наявна будь-яка інша обґрунтована підозра.

Крім того, в період з часу скоєння злочинів, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_9 , до часу його затримання (з 12.02.2018 року по 22.02.2018 року), а також в період, коли до ОСОБА_9 не був застосований будь-який запобіжний захід (з 21.04.2018 року по 05.05.2018 року та з 23.05.2018 року по 01.06.2018 року), у органів досудового розслідування відсутні дані про спробу останнього як ухилитися від органів досудового розслідування, так і впливати на свідків у даному кримінальному провадженні. Навпаки, в цей час ОСОБА_9 працевлаштувався, а також з`являвся до слідчого за першим викликом та до апеляційного суду Дніпропетровської області для розгляду апеляційної скарги на ухвали слідчого судді щодо відмови в продовження строку тримання його під вартою. Вказаний факт може бути тлумачний лише на користь підозрюваного ОСОБА_9 .

Слідчий суддя оцінила ці обставини та вважає, що наявність тяжкості покарання, що загрожує ОСОБА_9 у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, а саме позбавлення волі на строк до 10 років, при відсутності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, не може бути достатнім для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У відповідності до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання, слідчий суддя встановив, що у відношенні ОСОБА_9 наявна обґрунтована підозра, про що вже було детально зазначено. Однак слідчий суддя під час судового розгляду встановив, що у відношенні ОСОБА_9 відсутні підстави вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

У відповідності з ч. 2 ст. 194 КПК України слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України.

Як вже зазначалося раніше, під час судового розгляду прокурором не було доведено наявність у відношенні ОСОБА_9 будь-якого ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, на які вказує слідчий та прокурор.

Тому слідчий суддя вважає, що в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_9 слід відмовити.

Європейський Суд з прав людини в своїх рішеннях щодо України зазначає, що системним порушенням вимог Конвенції є подання органами досудового розслідування та прокурорів мають певні недоліки. Найпоширенішими із них є: підготовка подань за стандартними шаблонами, недостатнє їх вмотивування та обґрунтованість. Досить поширеним є й те, що в них здебільшого звернуто увагу на тяжкість злочину та ризик того, що особа, яка його вчинила, може ухилитися від слідства і суду, продовжити вчиняти кримінальні правопорушення та впливати на свідків, які їм просто знайомі. При цьому на підтвердження зазначеного відповідні доводи та докази не додаються. З такими поданнями погоджуються прокурори, які після відмови судів першої інстанції у задоволенні таких подань звертаються з апеляціями, чим порушують як норми національного законодавства, так і вимоги Конвенції.

Порушенням вимог п. 3 ст. 5 Конвенції констатується в рішеннях ЄСПЛ, в тому числі, у зв`язку з відсутністю в рішеннях щодо продовження тримання особи під вартою аналізу актуальності ризиків, які на початку слідства були підставою для взяття під варту. Підхід ЄСПЛ до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстав для подальшого втручання у право на свободу особи.

Також у практиці ЄСПЛ щодо дотримання положень п. 1 ст. 5 Конвенції встановлено вимогу, щоб позбавлення свободи було «законним», зокрема, з дотриманням «процедури, встановленої законом». У цьому аспекті Конвенція відсилає до норм національного законодавства та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства, але вона також вимагає, щоб при будь-якому позбавленні свободи забезпечувалася мета ст.. 5 Конвенції, зокрема захист осіб від свавілля. Відповідно до практики ЄСПЛ національні органи, передусім суди, повинні тлумачити і застосовувати національний закон відповідно до ст.. 5 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 10 червня 1996 року у справі «Бенхем проти Сполученого Королівства»).

У відповідності до ч. 3 ст. 194 КПК України слідчий суддя має право зобов`язати підозрюваного прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 ч. 1 ст. 194 КПК України, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Слідчий суддя вважає, що підозрюваний ОСОБА_9 повинний бути зобов`язаний прибувати за першою вимогою до Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області та апеляційного суду Дніпропетровської області.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 194 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні клопотання слідчого Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 , про продовження у кримінальному провадженні, внесеному 01.08.2017 року до ЄРДР за № 0000955, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 146, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 289 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянину України, - відмовити.

Зобов`язати ОСОБА_24 прибувати за першою вимогою до Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області та апеляційного суду Дніпропетровської області.

Копію ухвали направити для виконання начальникові Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, прокуророві Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1