Справа № 296/8232/18
УХВАЛА
Іменем України

18 серпня 2018 року м.Житомир

Слідчий суддя Корольовського районного суду міста Житомира ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , перекладача ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області майора поліції ОСОБА_7 в рамках кримінального провадження № 0000194 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина Туреччини, одруженого, працюючого водієм на фірмі «Оз Аргін», раніше не судимого,

що підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

17.08.2018 р. до слідчого судді Корольовського райсуду м. Житомира звернувся слідчий відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Житомирській області ОСОБА_7 , з клопотанням, погодженим прокурором відділу прокуратури Житомирської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 в рамках кримінального провадження № 0000194, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286, ч.1 ст.135 КК України.

В клопотанні посилається на те, що досудове розслідування здійснюється за обставинами, відповідно до яких, 15 серпня 2018 року близько 06 години водій ОСОБА_8 , керуючи автопоїздом у складі сідлового-тягача «VOLVO», реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепа реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким рухався по 69 км авто дороги Київ-Чоп, поблизу с. Ставище, Брусилівського району, Житомирської області в напрямку м. Київ, в порушення вимог пунктів 2.3.б), 10.1, 11.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед зміною напрямку руху не переконався у тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, рухаючись по дорозі із двостороннім рухом, яка має по дві смуги для руху в кожному напрямку, змінивши напрямок руху ліворуч, виїхав на зустрічну смугу, де скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21124», реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким у зустрічному напрямку керував водій ОСОБА_9 ..

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ВАЗ 21124», р/н НОМЕР_3 ОСОБА_9 та його пасажир ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці пригоди.

Порушення водієм ОСОБА_11 при керуванні ним транспортним засобом вимог пунктів 2.3.б), 10.1, 11.4 Правил дорожнього руху України, знаходяться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками.

Таким чином, своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.286 КК України.

Крім того, одразу після зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21124», реєстраційний номер НОМЕР_3 , водій ОСОБА_8 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог пункту 2.10. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілих до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а натомість, з метою уникнення відповідальності за скоєне зник з місця пригоди, чим завідомо залишив без допомоги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які перебували у небезпечному для життя стані, та були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли ОСОБА_8 сам поставив потерпілих у небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілим допомогу.

Своїми умисними діями, які виразились у завідомому залишенні без допомоги осіб, які перебувають у небезпечному для житті стані і позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілих в небезпечний для життя стан, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.135 КК України.

15 серпня 2018 року по даному факту слідчим відділом розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000194, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, та цього ж дня внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000195, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України.

15.08.2018 прокуратурою Житомирської області винесено постанову про об`єднання кримінальних проваджень №0000194 від 15.08.2018 з № 0000195 від 15.08.2018 в одне провадження під єдиним номером № 0000194.

З посиланням на викладене, слідчий у клопотанні вказує, що у кримінальному провадженні наявні докази вини підозрюваного ОСОБА_4 у інкримінованих йому правопорушеннях. Щодо існування ризиків слідчий вказує на те, що підозрюваний ОСОБА_8 вчинив злочин, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, проживає у Республіці Туреччина та під загрозою тяжкості покарання може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, впливати на свідків та потерпілих, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить його належну процесуальну поведінку та проведення досудового розслідування у розумні строки.

Прокурор заявлене клопотання у судовому засіданні підтримав із зазначених у ньому підстав.

Захисник у своєму виступі заперечувала обґрунтованість підозри, самого клопотання, наявності ризиків і просила обрати інший, більш м`який запобіжний захід, із передбачених законодавчо. Підозрюваний щодо обставин, які йому інкриміновані вказав, що причиною ДТП стало заклинення рульового механізму під час руху, причиною залишення місця пригоди зазначив побоювання за своє життя, оскільки у його країні закон це дозволяє через загрозу життю зі сторони родичів загиблих. Також підозрюваний вказав, що після лікарні він добровільно з`явився до правоохоронних органів.

Заслухавши прокурора, захисника, підозрюваного та свідка, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до висновку, що докази і обставини, на які посилається слідчий у клопотанні та прокурор в судовому засіданні, дають підстави вважати, що дане клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як встановлено в ході розгляду клопотання, захисник і сам підозрюваний вказують на відсутність у діях останнього ознак кримінального правопорушення.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Тому для вирішення питання про застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу, слідчий суддя враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема з огляду на те, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слідчим суддям слід враховувати позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182) (відповідне положення наведено у абзаці 4 розділу 1 узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження від 07.02.2014 проведеного Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ).

Таким чином доводи захисту і підозрюваного, на думку слідчого судді можуть бути вирішені лише під час судового розгляду даного кримінального провадження по суті після закінчення досудового розслідування, оскільки при розгляді клопотання вказані доводи підозрюваним оцінюються в контексті доведення своєї невинуватості, в той час як «розумна підозра», зазначена у статті 5 § 1(с) Конвенції, не означає, що винуватість підозрюваного має бути встановлена на цій стадії.

В ході розгляду справи, слідчий суддя дійшов висновку, що представлені слідством, разом із клопотанням, частина матеріалів кримінального провадження (а.с.5-32), зібрані органом досудового розслідування на підтвердження обґрунтованості підозри ОСОБА_4 дійсно вказують на можливу його причетність до вчинення інкримінованих йому дій. Обґрунтованість такої підозри підтверджується наявними у даному кримінальному провадженні фактичними даними, зокрема дослідженими, в ході розгляду даного клопотання вищевказаними доказами, підстав для визнання яких недопустимими на даний час немає.

Згідно ч.2 ст.194 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, а саме: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається з виступу прокурора, підозрюваний ОСОБА_8 вчинив злочин, який відноситься до категорії тяжких, проживає у Республіці Туреччина та під загрозою тяжкості покарання може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, впливати на свідків та потерпілих, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки злочин потягнув за собою загибель людей прокурор просив за ч.4 ст.184 КПК України не визначати розмір застави у кримінальному провадженні

Допитаний за клопотанням захисту свідок у справі повідомив про наявність можливості забезпечити підозрюваного житлом на період досудового розслідування за адресою: АДРЕСА_2 , а також виключно позитивно охарактеризував підозрюваного і вказав про наявність у нього восьми дітей, перебуваючих на утриманні.

Згідно п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років. Санкція ч.3 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Разом з тим, положеннями ч.4 ст.183 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення слідує, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Враховуючи викладене та обставини злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 , характеризуючи дані про його особу, наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип до особистої свободи підозрюваного, при розгляді клопотання необхідно також у повній мірі враховувати вимоги кримінального процесуального законодавства України, практики Європейського суду з прав людини, забезпечення не тільки прав підозрюваного, а й високих стандартів охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, а тому слідчий суддя вважає, що будь-який інший запобіжний захід, передбачений ст.176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду клопотання ризикам. При цьому, слідчий суддя також враховує, п. 55 рішення ЄСПЛ у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» де вказується, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення, що є задачею наступних етапів кримінального процесу.

Разом з тим, слідчий суддя вважає, що оскільки положення ч.4 ст.183 КПК передбачають лише альтернативне право слідчого судді не визначати розмір застави, є підстави дійти висновку про те, що встановлені в ході розгляду дійсні обставини справи, покази свідка, пояснення і поведінка підозрюваного, його явка до правоохоронних органів, зумовлюють можливість у відповідності до ч.3 ст.183 КПК України визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Визначаючи можливість визначення в якості альтернативи попередньому ув`язненню такого запобіжного заходу, як застава варто зауважити, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. В цьому контексті слід враховувати, що вид запобіжного заходу, який необхідно застосовувати до підозрюваного, не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних обставин, які можуть підтверджувати існування таких ризиків, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до підозрюваного має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст.177 КПК України і встановлених в судовому засіданні, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність, що передбачає недопущення ув`язнення особи до засудження її компетентним судом, тобто постановлення обвинувального вироку (пп. «а» п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

В даному випадку неможливість застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою обумовлюється об`єктивними причинами, оскільки підозрюваний є іноземцем і перебуває на території України на тимчасовій основі у зв`язку з особливостями трудової діяльності, що обґрунтовує високу ступень значущості ризику його втечі. Натомість, фактично такі обставини не залежать від волі самого підозрюваного і унеможливлюють уникнення ним попереднього ув`язнення на даній стадії досудового розслідування, в той час коли здійснення кримінального провадження та законодавство України про кримінальну відповідальність ґрунтуються на засадах рівності перед законом і судом, забезпечення права на особисту недоторканність та презумпції невинуватості.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини зазначив, що автоматична відмова у заставі в силу закону, без будь-якого судового контролю, несумісна з гарантіями статті 5 § 3 Конвенції (рішення у справі «Пірузян проти Вірменії», §105; «S.B.C. проти Сполученого Королівства», §§ 23-24). Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні під заставу: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (рішення у справах «Тирон проти Румунії», §37; «Смирнова проти Росії», § 59; «Пірузян проти Вірменії», § 94).

Отже, оцінюючи потреби досудового розслідування по даному кримінальному провадженню в контексті засад верховенства права та недопущення дискримінаційного поводження з особою, беручи до уваги гарантії невідворотності кримінальної відповідальності за вчинення злочину на території України, що додатково забезпечуються статтею 35 Угодою між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво, ратифікованою Законом N 2605-III ( 2605-14 ) від 05.07.2001, прихожу до висновку, що в даному випадку безальтернативне тримання під вартою підозрюваного не відповідає засадам розумності і пропорційності застосування запобіжного заходу, а також не забезпечує справедливої рівноваги між публічним інтересом демократичного суспільства та необхідністю поважати право на свободу.

Таким чином, в даному випадку об`єктивним є потреба у визначенні підозрюваному застави, як альтернативного заходу попередньому ув`язненню. Визначаючи розмір застави слідчий суддя враховує, що її розмір покликаний в першу чергу явку підозрюваного до відповідних державних органів під час здійснення кримінального провадження. Проте, її розмір має бути і таким, щоб гарантувати певним чином можливість відшкодування шкоди, завданої злочином. Беручи до уваги відомості про особу підозрюваного та обставини кримінального правопорушення і його наслідки, об`єктивним є визначення застави на рівні 147280 грн. (80 розмірів прожиткового мінімуму), тобто в межах максимально допустимого розміру застави для тяжких злочинів (ч.5 ст.182 КПК України - розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 182, 184, 193, 194, 196-198 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах строку, передбаченого ч.1 ст.197 КПК України 60 діб, який обчислювати з часу його затримання, тобто з 10 години 00 хвилин 16.08.2018 року.

Визначити заставу в розмірі 147 280 (сто сорок сім тисяч двісті вімісдесят) гривень, у разі внесення якої звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_12 , що він або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу в розмірі, вказаному в ухвалі.

У випадку внесення підозрюваним або заставодавцем застави, покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду;

- не виїжджати за межі території України без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування із свідками у кримінальному провадженні № 0000194 та іншими особами з приводу обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення;

- здати на зберігання до органу досудового розслідування свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон.

Роз`яснити, що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Контроль за виконанням ухвали покласти на особу, що здійснює розслідування у даному провадженні.

Копію ухвали вручити підозрюваному, його захиснику, слідчому, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення для відома.

Ухвала підлягає до негайного виконання, але може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Житомирської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1