УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2018 року

м. Київ
справа № 711/10454/17
провадження № 51-7429ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року в межах кримінального провадження № 0004682 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , котра народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Черкаси, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , такої, що в силу ст. 89 КК не має судимості,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК.
Суть питання
За вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2018 року ОСОБА_5 засуджено до покарання за: ч. 2 ст. 125 КК у виді арешту на строк 2 місяці; ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч.1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винною і засуджено за те, що вона 5 червня 2017 року приблизно о 00:50, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, біля будинку АДРЕСА_2 , під час конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, один раз вдарила ножем у живіт ОСОБА_6 заподіявши тим самим йому легке тілесне ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Крім того, ОСОБА_5 29 червня 2017 року у невстановлений слідством час, перебуваючи на кухні квартири АДРЕСА_3 , під час конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, декілька разів ударила викруткою в область живота та грудної клітки ОСОБА_7 , внаслідок чого заподіяла останньому тяжкі тілесні ушкодження, за критерієм небезпечності для життя в момент заподіяння.
Апеляційний суд Черкаської області ухвалою від 25 травня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженої ОСОБА_5 , посилається на невідповідність призначеного засудженій покарання ступеню тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень унаслідок суворості, просить змінити ухвалу апеляційного суду щодо засудженої, звільнивши її від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник ОСОБА_4 посилається на те, що суд апеляційної інстанції в повній мірі не врахував дані про особу засудженої, а саме те, що вона має на утриманні двох малолітніх дітей, та наявність обставин, що пом`якшують покарання, повне визнання вини, щире каяття й активне сприяння у розкритті злочинів. Також захисник указує на те, що цей суд не дав відповіді на його доводи щодо безпідставного врахування судом першої інстанції при визначенні засудженій виду та розміру покарання того факту, що вона, хоча і вважається не судимою в силу ст. 89 КК, але притягувалася до кримінальної відповідальності, при цьому не стала на шлях виправлення та вчинила нові злочини.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їй злочинів за обставин, установлених і перевірених судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильності кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК колегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржується.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , згідно з указаною нормою кримінального закону, врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених засудженою злочинів, дані про її особу, а саме те, що вона хоча і вважається не судимою в силу положень ст. 89 КК, але притягувалась до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину та схильна до вчинення кримінальних правопорушень. Також цей суд звернув увагу на вік потерпілого, який народився в 1929 році, та те, що засуджена не намагалася якимось чином відшкодувати йому збитки. Крім того, суд урахував обставини, що пом`якшують покарання засудженій, щире каяття і активне сприяння розкриттю злочинів та обставину, що його обтяжує вчинення у стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженій покарання в межах санкцій статей за якими її засуджено, визначивши його остаточний вид і розмір за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК, у межах мінімального покарання, передбаченого статтею за більш тяжкий злочин. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК.
Висновок суду про призначення засудженій ОСОБА_5 остаточного покарання, за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК, також є правильним.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що, не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень унаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту в згаданій апеляційній скарзі, й не встановивши підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і розміру призначеного засудженій ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень унаслідок суворості, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3