Справа № 184/561/18
Номер провадження 1-кп/184/112/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Покров матеріали кримінального провадження, внесених в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000196 від 09.03.2018 року відносно обвинуваченого:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Осокорівка Нововоронцовського району Херсонської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-27.07.2011 року Нововоронцовським районним судом Херсонської області за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі;
-22.11.2011 року Нововоронцовським районним судом Херсонської області за ч.2,3 ст.185, ч.2 ст.190, ч.1 ст.70 КК України до 6 років позбавлення волі. Постановою Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 14.02.2012 року уточнено резолютивну частину вироку, призначено покарання за ч.2,3 ст.185, ч.2 ст.190, ч.4 ст.70 КК України з урахуванням відбутого покарання за вироком від 27.07.2011 року до 6 років позбавлення волі. Ухвалою Вольнянського районного суду Запорізької області від 20.11.2014 року невідбуту частину покарання 2 роки 8 місяців 3 доби замінено на обмеження волі на підставі ст.72 КК України, зараховано в термін тримання під вартою з 20.11.2014 року по 05.12.2014 року з розрахунку 1 доба позбавлення волі відповідає 2 добам обмеження волі. Ухвалою Вольнянського районного суду Запорізької області від 19.02.2016 року на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в термін покарання термін попереднього ув`язнення з 23.07.2011 року по 07.12.2011 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі.
Звільнився 24.02.2017 року з Дружелюбовського ВЦ Запорізької області (№1) по відбуттю терміну покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_4 ,
обвинувачений ОСОБА_3 ,
захисник обвинуваченого ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:
09.03.2018 року приблизно о 00 год. 10 хв. ОСОБА_3 проходив біля домоволодіння АДРЕСА_2 завідомо знаючи, що у вказаному домоволодінні мешкає особа похилого віку ОСОБА_6 , 1935 року народження. У ОСОБА_3 виник злочинний намір, спрямований на вчинення таємного викрадення майна з території вказаного домоволодіння.
В цей же день та час ОСОБА_3 , знаходячись там же і реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням до сховища, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переконавшись, що ніхто не побачить його протиправних дій, переліз через паркан на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , яка є сховищем для майна ОСОБА_6 та виніс з території домоволодіння АДРЕСА_2 належне ОСОБА_6 майно.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, спрямований на викрадення майна, належного ОСОБА_6 , в цей же день і час, знаходячись на території вказаного домоволодіння ОСОБА_3 , застосувавши фізичну силу, відчинив вхідні двері сараю, розташованого на території домоволодіння АДРЕСА_2 , через які протиправно проник до вказаного приміщення, звідки таємно викрав належне ОСОБА_6 майно.

Після цього, ОСОБА_3 з викраденим майном з місця вчинення злочину зник та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд.

Внаслідок зазначених протиправних дій ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_6 заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 2260 гривень 00 копійок.

Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у інше приміщення та сховище.

В ході судового засідання обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненому злочині при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю, підтвердив обставини вчиненого та пояснив, що 09.03.2018 року приблизно о 00 годин 10 хвилин він проходив біля домоволодіння АДРЕСА_2 та переконавшись, що ніхто не побачить його, переліз через паркан на територію вищевказаного домоволодіння та викрав майно. Потім, відчинив вхідні двері сараю на даній території, проник до нього, звідки викрав три совкові лопати, три штикові лопати, троє вил, двоє граблів. Після цього, ОСОБА_3 з викраденим майном зник та в подальшому збув його як металобрухт. У вчиненому злочині щиро розкаявся та просив не позбавляти його волі, оскільки він у повній мірі усвідомив протиправність своїх дій, їх наслідки та у подальшому вчиняти кримінальні правопорушення не буде. Зазначив, що завданий матеріальний збиток потерпілому відшкодував у повному обсязі. Разом з тим пояснив, що викрадення майна він не здійснював у особи похилого віку, оскільки потерпілий йому не знайомий.

Покази обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники судового провадження не оспорюють обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України та наслідки її застосування, суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню обмежився допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують його особу, визначивши відповідно до ч.3 ст.349 КПК України недоцільним дослідженням доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Згідно з ч. 5 ст.9 КПК України, кримінально процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У своїх рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18 січня 1978 року, "Коробов проти України" від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Отже, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують його особу, доходить висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 «поза розумним сумнівом» у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно і поєднаного із проникненням у інше приміщення та сховище, доведена повністю.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у інше приміщення та сховище.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ст. 65 КК України суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 суд визнає: щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 судом визнано вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Призначаючи, відповідно до ст. 65 КК України вид і міру покарання суд, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який раніше судимий, на обліку у лікарів нарколога, фтизіатра та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини та вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч.3 ст.185 КК України, адже саме це покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обгрунтованності та індивідуалізації буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередить вчинення ним нових злочинів.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо можливості звільнення обвинуваченого від реального відбування призначеного йому покарання у відповідності до ст.75 КК України, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке належать до тяжкого злочину вчиненого проти власності особи, позитивну характеристику за місцем проживання, наявність на утриманні неповнолітньої дитини ОСОБА_8 , 2010 року народження, здійснення догляду за матір`ю та братом, які є інвалідами третьої групи та з якими він спільно проживає, а також за батьком, який згідно медичної довідки потребує постійного догляду, повне визнання вини обвинуваченого протягом судового розгляду, його щире каяття у вчиненому, що підтверджується здійсненим ним відшкодуванням завданого потерпілому збитку, які в силу ст.66 КК України є обставинами, які пом`якшують покарання особи за вчинений нею злочин, позитивні зміни в особистості обвинуваченого, проявлені під виховним впливом судового процесу, а саме неофіційне працевлаштування обвинуваченого та здійснення заходів щодо офіційного працевлаштування, що у свою чергу свідчить про готовність останнього до самоконтролю та правослухняної поведінки, а також думку потерпілого, який претензій до обвинуваченого не має, матеріальний збиток йому обвинуваченим добровільно відшкодовано та просив призначити покарання ОСОБА_3 не пов`язаного із позбавленням волі.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про можливість досягнення мети покарання та виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення останнього від відбування призначеного судом покарання з іспитовим строком, у відповідності до ст.75 КК України, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст..76 КК України.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Крім того, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи».

Підстав для застосування до ОСОБА_3 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті суд не вбачає.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
Вирішуючи питання про речові докази, суд, виходить з положень ст.100 КПК України.

Вирішуючи питання про процесуальні витрати, суд, виходячи з положень ч.2 ст.124 КПК України вважає, що витрати на залучення експертів підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 31, 349, 368, 370, 371, 373-376 КПК України суд -

У Х В А Л И В :
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Відповідно до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
Речові докази, а саме:
пилку по металу, яка знаходиться в камері схову Покровського ВП Нікопольського ВП ГУНП України у Дніпропетровській області, після набрання вироком законної сили передати обвинуваченому;

драбину та металеве корито, передані під розписку потерпілому ОСОБА_6 , після набрання вироком законної сили залишити потерпілому.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на проведення судово- товарознавчої експертизи №1448-18 від 20.03.2018 року в сумі 572 гривень 00 копійок.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду може бути оскаржений до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області.

За правилами, встановленими ч. 2 ст. 394 КПК України, вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_1