Справа № 496/6033/15-к
Провадження № 1-кп/496/62/18
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2018 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка матеріали кримінального провадженням за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Петропавлівка Саратського району Одеської області, українки, громадянки України, не одруженої, не працюючої, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч.1 ст.318 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Органами досудового розслідування, згідно обвинувального акту затвердженого 30.11.2015 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000155 від 12.02.2015 року, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 31.07.2015 року близько 09.00 годин в ході проведення санкціонованої оперативної закупівлі рецептурних бланків та особливих речовин у ОСОБА_7 встановлено, що остання маючи намір на незаконний збут рецептурних бланків, збула закупнику гр. ОСОБА_8 (ім`я залегендоване) один рецептурний бланк особливої звітності форми № 3 (ф-3) на придбання лікарського препарату «Феназепам», який містить в собі психотропну речовину феназепам, який останній того ж дня після проведення оперативної закупівлі видав працівникам міліції. Лікарський засіб «Феназепам» (7-бром-5-(2-хлорфеніл)-2,3дигідро-Н-1,4-бензодіазепін-2-он) таблетки №10, одна таблетка якого містить діючу речовину феназепам. Феназепам відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежено і стосовно яких допускаються виключенням деяких заходів контролю списку 2 таблиці 3 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Постановою КМУ від 06.05.2000 №770.

Органом досудового розслідування такі дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.1 ст. 318 КК України незаконний збут незаконно одержаних документів, які дають право на отримання психотропних речовин.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 17.08.2015 р. близько 15.30 годин, більше точний час слідством не встановлено, в м. Біляївка, Одеської області, ОСОБА_7 , маючи намір на незаконний збут наркотичних засобів, збула закупнику дані якого змінено з метою забезпечення безпеки особи ОСОБА_8 (ім`я залегендоване), поліетиленовий пакет з речовиною рослинного походження приблизною вагою 55 грам. Так, 17.08.2015 року в м. Біляївка гр. ОСОБА_8 , добровільно видав працівникам міліції поліетиленовий пакет з речовиною рослинного походження у вигляді макової соломи приблизною вагою 55 гр., яку придбав у гр. ОСОБА_7 .

Згідно висновку експерта від 26.08.2015 року № 1269 надана на експертизу речовина рослинного походження (насіннєві коробочки з частинами стебла) масою 49 гр., є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено маковою соломою. Маса макової соломи при перерахунку на висушену речовину становить 43,6 г.

Макова солома включена в «Перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №770 від 06 травня 2000 р. і внесений до списку особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено (таблиця №1, список №1).

Органом досудового розслідування такі дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 307 КК України незаконне зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 25.08.2015 року близько 11.00 годин, в м. Біляївка, Одеської області, ОСОБА_7 , маючи намір на незаконний збут наркотичних засобів, збула закупнику, дані якого змінено, з метою забезпечення безпеки особи ОСОБА_8 , лікарський препарат «Феназепам» у вигляді таблеток. Так, 25.08.2015 року в м. Біляївка гр. ОСОБА_8 (ім`я залегендоване), добровільно видав працівникам міліції картонну коробку з лікарським препаратом «Феназепам», який придбав у гр. ОСОБА_7 .

Згідно висновку експерта від 25.09.2015 року № 1332 надані на експертизу 50 таблеток білого кольору, які знаходяться в картонній коробці з написом «Феназепам ІС…», містять психотропну речовину, обіг якої обмежено і стосовно якої допускаються виключення деяких заходів контролю феназепам. Кількісний вміст феназепаму в наданих таблетках становить 0,025 г. Феназепам (7-бром-5-(2-хлорфеніл)-2,3 дигідро-1Н-1,4-бензодіазепін-2-он) включений в «Перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», який затверджено Постановою КМУ №770 від 06.05.2000 і внесений до списку психотропних речовин, обіг який обмежено і стосовно яких допускаються виключення деяких заходів контролю ( таблиця ІІІ, список №2).

Органом досудового розслідування такі дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 307 КК України незаконне зберігання з метою збуту, а також незаконний збут психотропних речовин, вчинено повторно.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 31.08.2015 р. близько 12.00 годин, в м. Біляївка, Одеської області, ОСОБА_7 , маючи намір на незаконний збут наркотичних засобів, збула закупнику дані якого змінено з метою забезпечення безпеки особи ОСОБА_8 , лікарський препарат «Феназепам» у вигляді таблеток. Так, 31.08.2015 року в м. Біляївка гр. ОСОБА_8 (ім`я залегендоване), добровільно видав працівникам міліції картонну коробку з лікарським препаратом «Феназепам», який придбав у гр. ОСОБА_7 .

Згідно висновку експерта від 25.09.2015 року № 1333 надані на експертизу 50 таблеток білого кольору масою 4,95 г., які знаходяться в картонній коробці з написом «Феназепам ІС…», містять психотропну речовину, обіг якої обмежено і стосовно якої допускаються виключення деяких заходів контролю феназепам. Кількісний вміст феназепаму в наданих таблетках становить 0,025 г. Феназепам (7-бром-5-(2-хлорфеніл)-2,3 дигідро-1Н-1,4-бензодіазепін-2-он) включений в «Перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», який затверджено Постановою КМУ №770 від 06.05.2000 і внесений до списку психотропних речовин, обіг який обмежено і стосовно яких допускаються виключення деяких заходів контролю ( таблиця ІІІ, список №2).

Органом досудового розслідування такі дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 307 КК України незаконне зберігання з метою збуту, а також незаконний збут психотропних речовин, вчинено повторно.

Частиною 1 ст. 22 КПК України, встановлено, що під час розгляду кримінального провадження по суті, суд повинен забезпечити дотримання вимог змагальності сторін, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення їхніх правових позицій

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України (ч. 2 та 6 ст. 22 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 себе винною не визнала, при цьому пояснила, що будь-яких психотропних засобів та наркотичних речовин вона не збувала, особисто у неї не було вилучено ні грошей, ні наркотичних препаратів. Закупника вона знає, це ОСОБА_9 , її знайомий, який просив її придбати ліки, але вона пояснила, що ніякого відношення до цих ліків не має, в лікарні вона не працює. Також вказала, що ОСОБА_10 запрошував її на побачення, але вона йому відмовила, оскільки зрозуміла, що це наркозалежна людина. Коли вона відмовила йому у взаємності, то ОСОБА_10 сказав, що вона про це пошкодує, та вважає, що зміна його прізвища - це все для того, що він давав неправдиві свідчення та обмовляв її. ОСОБА_10 декілька разів просив її придбати йому ліки, але вона йому відмовляла. Після останньої зустрічі з ним її затримала поліція і пред`явила обвинувачення щодо продажу наркотичних препаратів.

Також ОСОБА_7 повідомила, що від будь-яких відповідей на питання прокурора вона відмовляється згідно ст. 63 Конституції України.

Згідно ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року було визнано недопустимими всі докази сторони обвинувачення, зібранні під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 318 КК України, внесеному до ЄРДР за №0000155.

Допитавши обвинувачену ОСОБА_7 , перевіривши та дослідивши зібрані у справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні нею кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 318 КК України, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

До такого висновку суд прийшов виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні під час судового розгляду, покладається на прокурора.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Як встановлено у судовому засіданні, стороною обвинувачення взагалі не здійснено стороні захисту відкриття будь-яких матеріалів досудового розслідування відповідно до положень ст.290 КПК України, у зв`язку з чим всі докази сторони обвинувачення, які зібрано під час досудового розслідування, ухвалою суду від 21.08.2018 року, з урахуванням вимог ст.ст.7, 17, 20, 22, 42, 86, 87, 89, 94, 290, 349 КПК України, п. 19 Постанови № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», ст.ст. 59,62, 63 Конституції України, ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 8 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» під час судового розгляду визнано недопустимими та не досліджувались.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, як вбачається із прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (див. п. 40 рішення у справі № 34006/06 від 25 лютого 2016 року «Зякун проти України», п. 54 рішення у справі № 75520/01 від 06 грудня 2007 року «Козинець проти України», п. 33 рішення у справі № 17969/09 від 10 грудня 2015 року «Тихонов проти України»).

В контексті забезпечення права на справедливий суд доречно нагадати й акцентування Європейського суду з прав людини на необхідності чіткого дотримання положень з питань допустимості доказів. І хоча Євросуд у своїх рішеннях наголошує, що допустимість доказів є справою національних судів й він не має загальної компетенції вирішувати, чи припустилися національні суди помилок у застосуванні законодавства або оцінці фактів, він все ж покликаний перевіряти справедливість провадження (рішення від 24.11.2000р. у справі «Дактарас проти Литви»).

Статтею 86 КПК України зазначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно частин 1-3 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Крім того, частиною 3 ст. 62 Конституції України закріплено основний принцип допустимості доказів, який полягає у тому, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Рішенням Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року надано офіційне тлумачення положення першого речення ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, необхідно розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді, а пунктом 9 вказаної статті КПК встановлено, що сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.

Частиною 12 ст. 290 КПК України прямо передбачено: якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Разом з тим, стороною обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні стороні захисту не здійснено відкриття матеріалів відповідно до положень ст. 290 КПК України і обвинуваченій не надана можливість ознайомитись з жодним доказом у кримінальному провадженні.

Таким чином, під час судового слідства буд-яких інших доказів, які б судом було можливим визнати в якості обвинувальних доказів, на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч.1 ст.318 КК України стороною обвинувачення не надано.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. У відповідності до ч. 4 цієї статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто наявність всіх елементів, що становлять факт кримінального правопорушення (об`єкт, суб`єкт, об`єктивна й суб`єктивна сторона). Недоведеність вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа, означає, що сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду всебічно, повно й неупереджено доказати факт (подію) вчиненого кримінального правопорушення, або відсутність факту (події) кримінального правопорушення. Встановлення в суді відсутності факту (події) кримінального правопорушення зобов`язує суд ухвалити виправдовувальний вирок. Обвинувальний вирок може бути ухвалений за умови, що висновки суду про винуватість обвинуваченого повністю підтверджені матеріалами кримінального провадження, які перевірені в судовому засіданні.

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб жоден невинуватий не був засуджений.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кримінального кодексу України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Кримінального кодексу України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Тобто, злочином є виключно передбачене нормами Кримінального кодексу України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність). Це поняття розширеному тлумаченню не підлягає.

Щодо заявлених прокурором клопотань про зміну порядку дослідження доказів (в порядку ст. 350 КПК України).

Стороною обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні стороні захисту не здійснено відкриття матеріалів відповідно до положень ст..290 КПК України і обвинуваченій не здійснено відкриття матеріалів відповідно до положень ст. 290 КПК України, а також обвинуваченій не надано можливість ознайомитись з жодним доказом у кримінальному провадженні.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року було визнано недопустимими всі докази сторони обвинувачення, зібранні під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 318 КК України, внесеному до ЄРДР за №0000155 та встановлено обсяг та порядок дослідження доказів по даному кримінальному провадженню, а саме допит обвинуваченої ОСОБА_7 .

Заявляючи неодноразові клопотання сторона обвинувачення намагається дослідити в судовому засіданні докази, які були не відкрити з матеріалами провадження стороні захисту, тобто зміна наміру прокурора, яким прийнято рішення про невідкриття матеріалів, є порушенням права на захист ОСОБА_7 і у разі дослідження доказів в суді обвинувачена позбавлена можливості реалізувати процесуальні права, передбачені діючим КПК України.

Тобто, намагання прокурора викликати у судове засідання з метою допиту свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , засекреченого (залегендованого) свідка ОСОБА_8 , а також доручення до матеріалів кримінального провадження письмових доказів та отримати фактичні дані, процесуальними джерелами яких є їх показання, у той час як всі докази сторони обвинувачення, зібранні під час досудового розслідування ухвалою Біляївського районного суду від 21.08.2018 року визнано недопустимими, є перешкоджанням безумовному та обов`язковому виконанню вказаної ухвали суду.

Тому виклик у судове засідання вказаних свідків, показання яких неможливо дослідити з причин їх недопустимості було недоцільним.

Що стосується клопотання прокурора щодо надання часу підготовки до судових дебатів, то суд вважає, що це є затягуванням розгляду справи, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, після винесення ухвали суду від 21.08.2018 року щодо визнання доказів недопустимими та визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, судове засідання, яке було призначено на 31.08.2018 року було відкладено за клопотанням прокурора, потім, в наступному судовому засіданні 14.09.2018 року, прокурором було заявлено відвід судді, який ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 14.09.2018 року був залишений без задоволення.

У зв`язку викладеним суд, вважає, що у сторони обвинувачення був час необхідний для підготовки до судових дебатів.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, п.п. 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», зазначено, вказати судам на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок, а не повертати справу на додаткове розслідування.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті.

Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року.

Відповідно до ст. 7 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом.

Тобто, суд не має права визнавати особу винуватою у вчиненні злочину, якщо її дії на час їх вчинення не визнавалися законом як кримінально-каране правопорушення.

З урахуванням викладеного, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме: діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дійшов висновку, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, а тому, ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їй злочинів, передбачених ч.2 ст. 307, ч.1 ст.318 КК України, підлягає виправданню.

Винесення виправдувального вироку забезпечить дієву реалізацію одного із завдань кримінального провадження, передбаченого ст. 2 КПК України: охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, щоб жоден невинуватий не був засуджений.

Порядком внесення коштів на спеціальний рахунок у разі застосування застави як запобіжного заходу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2012 № 15, передбачений і порядок їх повернення, зокрема: кошти, внесені як застава, підлягають поверненню повністю або частково у випадках, передбачених КПК України. Застава повертається особі або заставодавцю у безготівковій формі на зазначений ними банківський рахунок, а у разі відсутності такого рахунка - готівкою через банки або підприємства поштового зв`язку. Для повернення коштів, внесених як застава, особа чи заставодавець подає до органу Казначейства, в якому відкрито депозитний рахунок суду, на який було внесено заставу, такі документи: заява особи чи заставодавця, в якій обов`язково зазначаються реквізити банківського рахунка, на який зараховуватимуться кошти, що підлягають поверненню, а у разі відсутності банківського рахунка - відомості про банк чи підприємство поштового зв`язку; засвідчена судом копія постанови (ухвали) судді чи суду, вироку суду, в якому міститься рішення про повернення застави; копія платіжного або іншого документа, що підтверджує факт внесення коштів як застави. Повернення коштів, внесених як застава, здійснюється протягом п`яти робочих днів з дня надходження зазначених документів до органу Казначейства (пункти 7-8).

Відповідно до ч. 11 ст. 182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що підстав для звернення застави в дохід держави, внесеної за обвинувачену судом не встановлено, внесена заставодавцем застава підлягає поверненню.

За таких обставин, суд вважає за необхідне, після набрання вироком суду законної сили повернути суму застави заставодавцеві.

Процесуальні витрати за залучення експерта під час досудового розслідування слід віднести на рахунок держави.

Суд не входить до вирішення питання щодо речових доказів, оскільки всі докази сторони обвинувачення, зібранні під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 318 КК України, були визнанні недопустими, суду не було надано з цього приводу жодного доказу (постанова про визнання речовими доказами, тощо), при цьому суд роз`яснює право прокурора звернуться окремо з клопотанням щодо вирішення долі речових доказів.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 318 КК України визнати невинуватою та виправдати за недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення.

Судові витрати за залучення експертів на стадії досудового розслідування за проведення експертиз віднести на рахунок держави.

Після набрання вироком законної сили скасувати запобіжний захід обраний у відношенні ОСОБА_7 у вигляді застави, повернувши її заставу у розмірі 60000 грн. (шістдесят тисяч грн.).

Копію вироку негайно після його проголошення вручити ОСОБА_7 та прокурору.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області ОСОБА_1