Дата документу Справа № 334/2643/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №334/2643/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/983/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, з вищою освітою, працюючого начальником цеху «Кераміка» в ТОВ «Кварц», не одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:
обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 05 лютого 2018 року, яким його визнано винним та засуджено за ч.1 ст.286 КК України до 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, за ч.1 ст.135 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання залишений без змін до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного його затримання.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 35000 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 7000 гривень.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати в частині засудження його за ч.1 ст.135 КК України та закрити кримінальне провадження, в частині призначеного покарання за ч.1 ст.286 КК України змінити вирок та застосувати ст.75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що місце ДТП він не залишав, а лише від`їхав від місця ДТП на 500 метрів, а потім повернувся. Потерпілий дійсно отримав тілесні ушкодження, але тяжкість стану встановлюється лікарем, який має необхідні знання, а відповідно до висновку експерта, потерпілий отримав тілесні ушкодження, які не є небезпечними для життя. Потерпілий не міг отримати важких травм, оскільки швидкість автомобілю була невеликою, а у разі необхідності потерпілий міг отримати медичну допомогу, так як ДТП сталася неподалік від КУ «Запорізька лікарня №9». Зазначає, що призначене судом покарання за ч.1 ст.286 КК України не відповідає тяжкості злочину та його особі, оскільки він свою вину у вчиненні ДТП визнав, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував матеріальну шкоду, раніше не судимий, працює, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, а тому суд першої інстанції мав всі підстави звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Стягнення з нього на корить ОСОБА_8 процесуальних витрат на правову допомогу не відповідає вимогам закону, а моральна шкода в розмірі 35000 гривень не була обґрунтована.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 14 лютого 2016 року, приблизно о 22 годині 40 хвилин, керуючи автомобілем «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Щаслива в напрямку вул.Брянської, збоку вул.Рельєфна у м.Запоріжжі. В цей же час, в районі будинку №3 по пров.Явірний, проїзну частину, рухаючись по позначеному дорожніми знаками та дорожньою розміткою пішохідному переході, перетинали пішоходи ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 . Обвинувачений, проїхав зазначений пішохідний перехід, після чого, розвернув керований ним транспортний засіб та продовжив рух у зворотному напрямку. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому ще перебували пішоходи ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , та продовжували перетинати проїжджу частину зліва направо, за ходом руху обвинуваченого, маючи об`єктивну здатність виявити пішохідний перехід та пішоходів на ньому, діючи в порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу, аж до зупинки не застосував, дорогу пішоходам не надав, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 передньою правою частиною кузова керованого автомобіля, після чого на вказаному автомобілі покинув місце події.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №753 М від 02 березня 2016 року, пішоходу ОСОБА_8 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритих осколкових навколосуглобових переломів обох кісток правої гомілки у верхній її третини зі зміщенням кісткових фрагментів, які кваліфікуються, як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечними для життя, але такими, що спричинили довготривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. Множинні садна в області чола, обличчя, лівої кисті та правої гомілки (більш точна локалізація не зазначена), кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження технічного стану транспортних засобів №247/16 від 15 квітня 2016 року автомобіль «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до дорожньо-транспортної пригоди був технічно справним.

Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди № 226/16 від 18 квітня 2016 року, в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобілю «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не відповідали вимогам п.18.1, Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Водій ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом виконання ним вимог п.18.1, Правил дорожнього руху України.

Він же, 14 лютого 2016 року, приблизно о 22 годині 40 хвилин, керуючи автомобілем «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Щаслива в напрямку вул. Брянської, збоку вул.Рельєфна у м.Запоріжжі. В цей же час, в районі будинку №3 по пров.Явірний, проїзну частину, рухаючись по позначеному дорожніми знаками та дорожньою розміткою пішохідному переході, перетинали пішоходи ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 . Обвинувачений проїхав зазначений пішохідний перехід, після чого, розвернув керований ним транспортний засіб та продовжив рух у зворотному напрямку. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому ще перебували пішоходи ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , та продовжували перетинати проїжджу частину зліва направо, за ходом руху обвинуваченого, маючи об`єктивну здатність виявити пішохідний перехід та пішоходів на ньому, діючи в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу, аж до зупинки не застосував, дорогу пішоходам не надав, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 передньою правою частиною кузова керованого автомобіля.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №753 М від 02 березня 2016 року, пішоходу ОСОБА_8 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритих осколкових навколосуглобових переломів обох кісток правої гомілки у верхній її третини зі зміщенням кісткових фрагментів, які кваліфікуються, як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечними для життя, але такими, що спричинили довготривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. Множинні садна в області чола, обличчя, лівої кисті та правої гомілки (більш точна локалізація не зазначена), кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Усвідомлюючи це, обвинувачений був зобов`язаний, згідно з п.2.10 «г» Правил дорожнього руху України, вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу. Незважаючи на це, обвинувачений будучи особою, яка поставила ОСОБА_8 в небезпечне для життя становище, перебуваючи в якому останній внаслідок безпорадного стану був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, а також, будучи зобов`язаним після ДТП піклуватися про потерпілого і маючи таку об`єктивну можливість, заходів для надання допомоги ОСОБА_8 не прийняв: самостійно першу медичну допомогу не надав, карету швидкої допомоги не викликав, за допомогою до присутніх не звернувся, а втік з місця події, залишивши постраждалого на дорожньому покритті.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 на підтримання апеляційної скарги обвинуваченого; потерпілого ОСОБА_8 , а також прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та вважали, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаних правопорушень при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України ніким з учасників провадження не оспорюється, а тому відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Згідно з матеріалами провадження, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 вину свою визнав частково та пояснив, що 14 лютого 2016 року він познайомився з дівчиною на вул.Ладозький в м.Запоріжжя. Після цього вони вирішили поїхати до кіоску громадського харчування, який розташований на зупинці громадського транспорту, проїхали вони разом десь пів дороги, як йому на телефон подзвонив приятель та попросив його забрати з вул.Ладозької в м.Запоріжжя. Він розвернувся та поїхав у зворотному напрямку на вул. Ладозьку. Коли він їхав назад помітив пішохідний перехід, який було позначеного дорожнім знаком, а також хлопців, яки переходили через пішохідний перехід. Потерпілий переходив пішохідний перехід та перебував десь посередині нього, коли він наїхав на нього правою стороною автомобіля, тобто пасажирською. Після цього зіткнення він зупинився приблизно десь на хвилину побачив, що з зупинки громадського транспорту біжать люди, він, об`їхавши цих людей поїхав далі у бік Бородінської лікарні. Під час ДТП потерпілий своїм тілом розбив йому на автомобілі лобове скло. Оскільки розбите скло заважало обзору, він зупинив автомобіль та видавив з середини автомобіля лобове скло. Дівчина яка їхала разом з ним вийшла з автомобіля на Бородінському мікрорайоні. Він, залишивши її, поїхав далі та, проїхавши певну відстань, зупинився біля залізничного переїзду, залишив там автомобіль, а сам пішов на місце, де трапилась пригода, щоб подивитись, що з тим хлопцем, якого він збив. Від залізничного переїзду до місця пригоди десь метрів 500-600. Прийшовши на місце пригоди, вже нікого не було. Часу між пригодою і коли він повернувся минуло хвилин 15. Крім цього, він пройшов біля зупинки громадського транспорту, яка розташована неподалік від пішохідного переходу, де сталась подія, і від людей почув, що потерпілого, якого він збив, відвезли до лікарні. Зранку його батько пішов у лікарню до потерпілого, щоб дізнатись про його стан здоров`я. Після цього вони вже у двох ходили у лікарню до потерпілого та пропонували йому гроші на лікування.

Як в суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, не визнав та зазначив, що місце ДТП він не залишав, лише від`їхав від цього місця на 500 метрів, а потім повернувся.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, підтверджується дослідженими в установленому порядку доказами, які наведені в оскаржуваному вироку.

Так, потерпілий ОСОБА_8 у судовому засіданні зазначив, що 14 лютого 2016 року приблизно між 23-00 годиною та 24-00 годиною вечора він разом зі своїми приятелями ОСОБА_11 та ОСОБА_10 повертались додому. Неподалік від 9 міської лікарні вирішили по пішохідному переходу перейти проїзну частину. Даний пішохідний перехід був позначений дорожнім знаком та розміткою, крім цього він був освітлений. Коли вони стояли на узбіччі даного переходу та вже збирались переходити, побачили автомобіль, який знаходився метрів за п`ятдесят від пішохідного переходу та наближався до даного пішохідного переходу зі швидкістю приблизно кілометрів 70, не збираючись зупинятись, щоб надати їм можливість перейти через перехід. Однак його приятелі почали переходити через даний пішохідний перехід. В цей час обвинувачений проїхав між ними. Після цього він почав переходити через проїзну частину. В цей час обвинувачений, від`їхавши приблизно метрів сто, різко загальмував та розвернувся на проїзній частині та почав рухатись назад. Він майже завершив перехід, але в цей час обвинувачений на своєму автомобілі збив його, удар прийшовся правою стороною автомобіля. Збивав він, на його думку, навмисно. Під час наїзду він вдарився головою о лобове скло, але обвинувачений не зупинився, а протяг його своїм автомобілем на відстань приблизно метрів 10-15. Після удару він впав і до нього підбігли його приятелі. Ще він пам`ятає швидку допомогу, потім він втратив свідомість.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні зазначила, що 14 лютого 2016 року вона разом зі своїми подругами гуляла по Бородінському мікрорайону, до них на автомобілі під`їхав обвинувачений та підійшов до них. Після цього обвинувачений залишив номер свого телефону та сказав, що йому потрібно у справах та поїхав, сказавши, що скоро приїде. Його не було достатньо довго і вона йому подзвонила. Невдовзі приїхав обвинувачений і вони продовжили спілкуватись. Оскільки вже був пізній час, вона його попросила відвезти додому, на що останній погодився. Вона разом зі своєю подругою ОСОБА_13 сіли в автомобіль. Спочатку вони відвезли додому на вул. Каховську її подругу, а вже після обвинувачений повіз її додому. Під час поїздки він запропонував заїхати щось купити попоїсти, вона погодилась. Вони поїхали у напрямку 9 міської лікарні. У цей час вона побачила, що якісь хлопці стоять біля пішохідного переходу та намагаються перейти проїзну частину дороги. В той час, коли вони вже були на пішохідному переході, він не надав їм можливість перейти по переходу, а проїхав повз них. Після цього, проїхавши від пішохідного переходу метрів сто, почав розвертатися. Розвернувшись, натиснув педаль газу та умисно поїхав на пішоходів. Вона не могла зрозуміти, що відбувається. В цей час почула удар і лобове скло посипалось на неї та вона його притримала руками, щоб воно не впало на неї. Після цього вона сказала обвинуваченому, щоб він зупинився, оскільки він напевно на смерть збив людину. Але він їй сказав закрити рота та сидіти тихо, оскільки почав хвилюватись, та почав в голос говорити, що робити далі, потім він сказав, що йому потрібно сховати машину та він знає, що тут неподалік є гараж. Пам`ятає, що вони зупинились десь у приватному секторі, після цього обвинувачений спитав у неї, чи поїде вона з ним далі, вона сказала, що ні, та вийшла з автомобіля і пішки повернулась до 9 міської лікарні на те місце, де відбулось ДТП. Підійшовши на місце ДТП, побачила невідомих хлопців та працівників поліції, яким повідомила, що вона була пасажиром у автомобілі, який здійснив наїзд на пішохода.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що 14 лютого 2016 року приблизно о 23-00 годині він разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_8 поверталися додому та підійшли до пішохідного переходу, який розташований по вул.Щасливій неподалік від 9 міської лікарні. Коли він та ОСОБА_11 перебували на пішохідному переході, побачили автомобіль ВАЗ 21099 червоного кольору, але зрозуміли, що вони встигнуть перейти проїзну частину. В цей час вони почули, що автомобіль почав набирати швидкість та проїхав через пішохідний перехід позаду нього, але попереду ОСОБА_11 , зі швидкістю приблизно кілометрів 70 на годину. Після цього обвинувачений, проїхавши метрів 50, різко загальмував, розвернувся на автомобілі та поїхав у їх сторону. Автомобіль дуже швидко набирав швидкість. В той час вони завершили перехід проїзної частини дороги, а ОСОБА_8 був десь приблизно по середині проїзної частини дороги. Обвинувачений збив останнього своїм автомобілем. ОСОБА_8 вдарився головою о лобове скло автомобіля, після чого обвинувачений, не збавляючи швидкості, протягнув ОСОБА_8 приблизно метрів 10 та продовжив свій рух, не зупиняючись. Він разом з ОСОБА_11 підбігли до ОСОБА_8 , щоб надати йому допомогу. ОСОБА_11 залишився з ОСОБА_8 , а він побіг у 9 міську лікарню, щоб викликати швидку допомогу. Прибігши у 9 міську лікарню, він повідомив, що збили людину, та йому сказали щоб викликав швидку допомогу телефоном. Він подзвонив за номером швидкої допомоги, швидка приїхала хвилин через 15-20. Крім цього, зазначив, що коли повз них проїжджав автомобіль обвинуваченого, він бачив, що на передньому сидінні сидить пасажир, якого він не встиг розгледіти. Пізніше підійшла дівчина, яка повідомила працівникам поліції, що вона їхала разом з обвинуваченим в автомобілі.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні дав аналогічні показання.

Показання свідків узгоджуються з письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими судом під час розгляду провадження, а саме:

- відомостями з протоколу огляду місця події від 15 лютого 2016 року з фототаблицею, відповідно до якого обвинувачений вказав де розташовано лобове скло автомобіля, яке він видалив після ДТП (а.п.92-94);

- відповідно до висновку експерта №753М від 02 березня 2016 року, ОСОБА_8 отримав закриті осколкові навколосуглобові переломи обох кісток правої гомілки у верхній її третині зі зміщенням кісткових фрагментів, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, які не є небезпечними для життя, але які спричинили за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня; множинні садна в області чола, обличчя, лівої кисті та правої гомілки кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження; ці ушкодження утворилися від дії тупих предметів і могли виникнути в результаті ударів виступаючими частинами автомобіля, що рухається, з подальшим падінням на дорожнє покриття (а.п.96-97);

- відповідно до висновку експерта №247/16 від 15 квітня 2016 року, на момент проведення дослідження робоча гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля знаходились у працездатному стані (а.п.100-107);

- відповідно до висновку експерта №226/16 від 18 квітня 2016 року, в даній дорожньо-транспортній ситуації, виходячи з наданих вихідних даних, які наведені в постанові про призначення даної судової експертизи, в діях водія ОСОБА_6 вбачаються невідповідності вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з подією даного ДТП (а.п.110-115).

Проаналізувавши досліджені докази, суд дав цим доказам правильну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази є достатніми та у своїй сукупності підтверджують вину ОСОБА_6 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він місце ДТП не залишав, від`їхав від місця ДТП на 500 метрів, а потім повернувся, спростовуються матеріалами провадження, а саме: показаннями свідка ОСОБА_12 , яка в судовому засіданні зазначила, що після ДТП вона намагалася зупинити обвинуваченого, казала останньому, що напевно пішохода збили намертво, але він заперечував проти цього та сказав, що машину потрібно сховати в гараж неподалік, після чого вона самостійно повернулася на місце ДТП, щоб подивитися, що сталося із збитим хлопцем.

Підстав сумніватися в показаннях свідка ОСОБА_12 колегія суддів не вбачає, оскільки ці показання узгоджуються з іншими доказами - показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_8 та вищевказаними письмовими доказами, згідно з якими, обвинувачений, збивши на керованому ним автомобілі потерпілого, залишив останнього на проїжджій частині та зник з місця події. У наслідок ДТП від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий на місці події втратив свідомість, та швидку допомогу для нього викликали інші особи.

Доводи обвинуваченого про те, що він фактично одразу повернувся на місце ДТП, спростовуються наявними у справі доказами, зокрема показаннями свідків.

Цивільні позови вирішені судом першої інстанції, на думку колегії суддів, також правильно, з врахуванням положень ст.ст.127,128,129 КПК України, ст.23, ч.1 ст.1167 ЦК України, а також постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)».

Суд врахував ступінь душевних страждань потерпілого ОСОБА_8 у наслідок отриманих тілесних ушкоджень, а саме те, що потерпілий став інвалідом ІІ групи, що підтверджується медичними документами, які містяться в матеріалах справи (а.п.188-189).

Визначаючи суму, яка підлягає стягненню, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Підстав для зменшення сум, які підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, колегія суддів не вбачає.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином вмотивував своє рішення щодо необхідності стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 процесуальні витрати на правову допомогу.

Так, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.118 КПК України, витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат.

Відповідно до вимог ч.1 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійсненні ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 08 червня 2016 року потерпілий ОСОБА_8 уклав договір з адвокатом ОСОБА_14 про надання правової допомоги (а.п.53-54). В матеріалах провадження міститься квитанція про перерахування грошових коштів в розмірі 7000 гривень на карту «Приватбанку» ОСОБА_14 . Останній підтвердив, що вказані кошти переховані потерпілим саме за надання правової допомоги по даному провадженню(а.п.120).

Тобто, на думку колегії суддів, потерпілим ОСОБА_8 були документально підтверджені понесені ним витрати на правову допомогу адвоката у даному кримінальному провадженні, а тому вказана сума підлягає стягненню з обвинуваченого, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Зазначені витрати, на думку колегії суддів, не є надмірними, як про це зазначає апелянт.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчинених правопорушень, які Законом віднесені до категорії злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, після вчинення злочину покинув місце ДТП та не надав допомоги потерпілому, частково відшкодував матеріальну шкоду на лікування. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не було встановлено.

З урахуванням фактичних обставин провадження, поведінки обвинуваченого після вчиненого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 основного покарання в межах санкцій статей обвинувачення з реальним його відбуванням, та з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Разом з цим, при визначенні виду покарання за ч.1 ст.135 КК України, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не в достатній мірі врахував тяжкість вчинених правопорушень та особу обвинуваченого.

Так, згідно матеріалами провадження, ОСОБА_6 після ТДП дійсно залишив потерпілого в небезпечному стані, проте раніше він не судимий, вчинив кримінальні правопорушення невеликої тяжкості, працює, відшкодував частково завдану потерпілому матеріальну шкоду, тяжких наслідків для потерпілого не настало.

З урахуванням цього, приймаючи до уваги фактичні обставини кримінального провадження, відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів вважає за можливе вирок суду в частині призначеного покарання змінити шляхом його пом`якшення та призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки; за ч.1 ст.135 КК України - у виді обмеження волі на 1 рік, на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяці, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

З врахуванням фактичних обставин кримінальних правопорушень, вчинених ОСОБА_6 , достатніх підстав для застосування положень ст.75 КК України колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, в частині призначеного покарання, змінити.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.286 КК України у вигляді обмеження волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки; за ч.1 ст.135 КК України у вигляді обмеження волі на строк 1 (один) рік; на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки..

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4