Справа № 567/508/17
УХВАЛА

04.10.2018 м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1

секретар - ОСОБА_2

з участю

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_6

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання доцільності продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 у кримінальному провадженню по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.289, ч.2 ст. 342 КК України та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України та клопотання ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу

встановив:

03.05.2017 року в Острозький районний суд надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України.

10.05.2017 року в Острозький районний суд надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України.

Ухвалою суду від 19.07.2017 року зазначені кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження.

Під час досудового розслідування 28.03.2017 року щодо ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

При обранні запобіжного заходу було враховано, що ОСОБА_4 може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто наявні ризики, передбачені п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Під час підготовчого судового засідання 24.05.2017 року та в подальшому під час судового розгляду запобіжний захід щодо ОСОБА_4 у виді тримання під вартою було продовжено.

Станом на 04.10.2018 року кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не розглянуте.

Відповідно до ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

В судовому засіданні прокурор посилаючись на те, що судове провадження по даному провадженню не закінчено та потребує часу для його всебічного і об`єктивного розгляду та наявністю ризиків, передбачених п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України просить продовжити обвинуваченому обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою заперечили, просять замінити ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт за місцем проживання, зазначаючи, що ОСОБА_4 потребує лікування, яке в умовах слідчого ізолятора забезпечити неможливо та зазначають, що ОСОБА_4 буде сумлінно виконувати покладені на нього обов`язки у разі обрання менш суворого запобіжного заходу.
Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, оцінивши всі обставини відповідно до вимог ст.177-178 КПК України відносно особи обвинуваченого, виходить з наступного.

Під час досудового розслідування 28.03.2017 року щодо ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Судом встановлено, що запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого було обрано у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів та наявні ризики того, що він може ухилитися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто у зв`язку з існуванням ризиків, передбачених п.1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Під час підготовчого судового засідання та, в подальшому, під час судового розгляду запобіжний захід щодо ОСОБА_4 у виді тримання під вартою було продовжено.

Таким чином, в межах даного кримінального провадження ОСОБА_4 утримується під вартою з моменту затримання - 28.03.2017р. до теперішнього часу та загальний час тримання ОСОБА_8 під вартою складає більше 1,5 року.
В той же час, з огляду на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в цьому кримінальному провадженні, суд погоджується із прокурором у тому, що наявність непогашених судимостей у ОСОБА_4 вказує на існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме про те, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому суд критично ставиться до твердження прокурора, що запобігти цьому ризику можна лише шляхом подальшого застосування найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою.
Водночас, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання, проживає в АДРЕСА_1 .

Одночасно, з медичної довідки міської медичної частини ДУ "Центр охорони здоров`я ДКВС" вбачається, що на даний час ОСОБА_4 страждає на хронічну виразкову хворобу 12-типалої кишки в стадії загострення, виразку цибулини ДПК, ерозивний бульбіт, хронічний жировий гепатоз, жирову дистрофію печінки, ВСД по змішаному типу та потребує лікування, яке в повному об`ємі не може бути забезпечене медичною частиною.

Згідно ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та який застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Вирішуючи питання про можливість зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у п.79 рішення у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року, згідно якої питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Харченко проти України", при вирішенні питання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного кримінального правопорушення; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила кримінальне правопорушення; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні.
Зокрема, у справі "Волосюк проти України" ("Sergey Volosyuk v. Ukraine", рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою… Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання" (пункти 37, 38).
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (Letellie v France, рішення від 26 червня 1991 р.), "особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймні, протягом певного часу. За виняткових обставинах цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право … визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).
У контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, доводи сторони обвинувачення про те, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може убезпечити від настання ризиків, передбачених п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, не можна вважати належно обґрунтованими.
Згідно з вимогами п.3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для ув`язнення.

За таких обставин у межах даного провадження слід дослідити можливість застосування стосовно ОСОБА_4 альтернативних запобіжних заходів.
Розглядаючи можливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 альтернативних запобіжних заходів, суд, з урахуванням презумпції невинуватості та практики Європейського суду з прав людини, виходячи з усіх обставин провадження та тривалості перебування обвинуваченого під вартою, а також з врахуванням того, що на думку суду для запобігання ризиків, передбачених ст.177 КПК України на даний час буде достатньо застосування більш м`якого запобіжного заходу, суд дійшов висновку, що на даний час відсутні достатні підстави для продовження строку тримання його під вартою, в зв`язку з чим, обраний відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 необхідно змінити на домашній арешт. Застосування саме такого запобіжного заходу співмірне із інкримінованими обвинуваченому кримінальними правопорушеннями та зможе запобігти ризику вчинення ним нових правопорушень. При цьому, суд бере до уваги і довідку про стан здоров`я ОСОБА_4 та враховує, що на даний час належне лікування ОСОБА_4 в умовах слідчого ізолятора не може бути забезпечене.
Відповідно до ст.178 КПК України, судом також враховано тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 , у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, характеризуючі дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, а саме його майновий та сімейний стан та наявність судимостей.
Відповідно до ч.1 ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
За таких обставин, суд вважає за необхідне відповідно до ч.5 ст.194 КПК України покласти на нього наступні обов`язки: прибувати за викликом до суду за першою вимогою; не відлучатись без дозволу прокурора або суду з населеного пункту в якому він проживає - с.Оженин Острозького району Рівненської області; повідомляти суд про зміну свого місця проживання або роботи; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими в даному кримінальному провадженні, носити електронний засіб контролю.
Згідно п.2 ч.3 ст. 202 КПК України, у разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинувачений, який був затриманий негайно звільняється з-під варти та зобов`язується невідкладно прибути до місця свого проживання, якщо згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло в певний період доби.
Керуючись ст.ст. 177, 181, 201, 331, 369-372 КПК України

ухвалив:

змінити запобіжний захід, застосований стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 з тримання під вартою на домашній арешт за місцем його проживання, заборонивши йому цілодобово залишати своє житло, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 з-під варти в залі суду та зобов`язати його невідкладно прибути до місця свого проживання.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:
1) прибувати до суду за першою вимогою;
2) не відлучатися за межі с.Оженин Острозького району Рівненської області без дозволу прокурора або суду;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання або роботи;

4) утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими в даному кримінальному провадженні;

5) носити електронний засіб контролю.

Визначити термін дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, застосованого щодо ОСОБА_4 , а також покладених на нього цією ухвалою обов`язків до 02.12.2018 року включно.
Копію ухвали вручити учасникам судового провадження та направити начальнику Острозького ВП ГУНП в Рівненській області для виконання та начальнику ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" для відома.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_1