Справа № 307/293/17
Провадження № 1-кп/307/129/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого
судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю: прокурорів ОСОБА_3
ОСОБА_4
потерпілого ОСОБА_5
захисників ОСОБА_6
ОСОБА_7
обвинувачених ОСОБА_8
ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, кримінальне провадження № 0001603 про обвинувачення
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, із повною загальною середньою освітою, не одруженого, сезонного робітника, раніше не судимого, та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Санкт-Петербург РФ, мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, із повною загальною середньою освітою, не одруженого, сезонного робітника, раніше не судимого,

обох у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

В С Т А Н О В И В:
Згідно обвинувального акту ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються в тому, що 31.10.2016 р., близько 07-ї год., за попередньою змовою між собою, перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом легковим автомобілем марки "ВАЗ 217030", н/з НОМЕР_1 , вартістю 116746 грв., який був припаркований напроти ресторану "Статус", по вул. Центральній, в смт. Буштино, умисно, протиправно, всупереч волі законного власника, через незачинені дверцята проникли до салону автомобіля, та запустивши двигун ключем, який заходився в замку запалювання, поїхали у напрямку центру смт. Буштино, а через деякий час залишили автомобіль на території Буштинського селищного парку, чим спричинили потерпілому матеріальну шкоду на суму 116746 грв.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав. Показав, що критичного дня, біля 7-ї години, він разом із ОСОБА_10 знаходилися на АЗС «ВАКОС», в смт. Буштино, де купляли бензин. Наповнивши каністру, яку мали із собою, пішли до автомобільного мосту через річку ОСОБА_11 де зайшли в будинок свого знайомого ОСОБА_12 , який пригостив їх кавою. Жодної причетності до факту заволодіння автомобілем потерпілого ОСОБА_13 він не має.
Обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення також не визнав. Дав суду показання аналогічні показанням ОСОБА_14 .
Розглянувши матеріали кримінального провадження суд вважає, що вина ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення не доведена тому їх слід визнати не винуватими та виправдати виходячи з наступного.

У підтвердження винуватості обвинувачених сторона обвинувачення послалася на такі докази:

- протокол прийняття заяви ОСОБА_5 про вчинення кримінального правопорушення від 31.10.2016 р. з якого вбачається, що він просить прийняти міри до невідомих осіб, які близько 07-ї год., 31.10.2016 р., викрали його автомобіль марки "Пріора", н/з НОМЕР_1 ., який знаходився біля кафе-бару "Статус", у смт. Буштино;
- показання потерпілого ОСОБА_5 ;
- показання свідка ОСОБА_15 ;
-протокол огляду місця події та фототаблицями до нього від 31.10.2016 р., яким встановлено, що об`єктом огляду являється автомобільна дорога сполучення Мукачево-Рогатин-Львів, між населеними пунктами смт. Буштино та м. Тячів, напроти ресторану "Статус";
- протокол огляду місця події та фототаблицями від 01.11.2016 р. згідно яких, неподалік стадіону, в Буштинському парку, виявлено автомобіль марки "ВАЗ 2170", н/з НОМЕР_1 ;
- висновок про вартість колісного транспортного засобу від 31.10.2016 р.;
- протокол проведення слідчого експерименту від 28.03.2018 р., з участю захисника ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_15 із якого убачається, що із території АЗС «ВАКОС» він мав можливість бачити автомобіль та осіб які ним незаконно заволоділи;
-диск із відеозаписами із камер спостереження.

Під час розгляду кримінального провадження сторона захисту заявила клопотання про визнання диску із відеозаписами на яких зафіксовано рух Сидорука і Шамичева до автомобіля потерпілого та момент від`їзду автомобіля з місця де його залишив потерпілий недопустимим доказом посилаючись на те, що цей доказ був здобутий із грубими порушеннями кримінального процесуального законодавства.

Прокурор заперечив, посилаючись на протокол додаткового допиту потерпілого під час якого той надав слідчому цей диск із відеозаписами.

Повторно допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_13 показав, що він ніякого диску слідчому не надавав, так як у нього його не було і йому не відомо звідки в слідчого цей диск.

Згідно ст.ст. 84 - 86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Статтею 87 цього ж кодексу визначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов. Такі докази повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
У статті 98 КПК зазначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Статтями 91-93 КПК України передбачено, що поряд з іншими обставинами, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів. Ініціювання стороною захисту, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, проведення слідчих (розшукових) дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому статтею 220 цього Кодексу. Постанова слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій може бути оскаржена слідчому судді.
Відповідно до статті 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Посилаючись на відеозаписи, як на доказ вини обвинувачених, сторона обвинувачення стверджувала, що їх слідству надав потерпілий, який цю обставину в судовому засіданні заперечив.
Згідно ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку). Тимчасовий доступ до електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку здійснюється шляхом зняття копії інформації, що міститься в таких електронних інформаційних системах або їх частинах, мобільних терміналах систем зв`язку, без їх вилучення. Тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.
Доказів того що відеозаписи були здобуті у відповідності до вимог кримінального процесу надано не було. Прокурор не надав суду ні ухвалу слідчого судді, ні заяву власників відеокамер, ні процесуальне рішення, яким диск із відеозаписами було визнано речовим доказом та приєднано до кримінального провадження. За таких обставин цей диск суд визнає недопустимим доказом.
Потерпілий ОСОБА_5 у судовому засіданні показав, що 31.10.2016 р., близько 07-ї год., він залишив автомобіль марки "ВАЗ 217030", н/з НОМЕР_1 , напроти ресторану "Статус" та пішов на АЗС «ВАКОС». Ключі від замка запалювання залишив у автомобілі. По дорозі зустрів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з каністрою у руках, які йшли з боку АЗС. Поговоривши кілька хвилин із працівниками АЗС він пішов оглянути ділянку позаду ресторану «Статус», а коли повернувся на місце де залишив автомобіль, його вже не було. Про крадіжку повідомив працівників поліції. Наступної доби, біля 03-ї години, йому зателефонували працівники поліції та відвезли його у парк смт. Буштино, де знаходився його автомобіль. Працівники поліцій розповіли, що з камер відеоспостереження видно як ОСОБА_9 сів за кермо його автомобіля, розвернувся у напрямку м. Хуст, а потім у автомобіль сів ОСОБА_8 . Вони проїхали біля пекарні по вул. Б. Хмельницького, в смт. Буштино, де їх зафіксувала відеокамера. Претензій до обвинувачених не має та просить їх суворо не карати;
Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні показав, що працює на АЗС «ВАКОС», у смт. Буштино. Біля 07-ї години, точну дату не пам`ятає, на станцію прийшов потерпілий, який запитав чи не бачив він його корову, а потім пішов подивитися позаду ресторану "Статус". О 07-й годині закінчується його зміна тому він почав прибирати територію. У цей час побачив двох молодих чоловіків з каністрою, які йшли від АЗС у бік смт. Буштино. Згодом він почув звук двигуна автомобіля, який розвернувся зі скрипом шин і поїхав у напрямку смт. Буштино. На іншому боці стояв чоловік з каністрою, біля якого автомобіль зупинився і він сів у салон. Котрий із чоловіків сідав за кермо автомобіля, а котрий потім сів на місце пасажира, він сказати не може. Через п`ять хвилин прибіг потерпілий і попросив телефон, тому що від нього вкрали автомобіль.
Аналізуючи та співставляючи показання потерпілого та свідка ОСОБА_16 суд приходить до висновку, що ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , у час коли відбулося незаконне заволодіння автомобілем Мацоли дійсно знаходилися на АЗС «ВАКОС», тобто на відстані приблизно 100 метрів від місця де знаходився автомобіль і рухалися в напрямку цього автомобіля. Цю обставину і самі обвинувачені не заперечують. Однак ні потерпілий ні свідок не ствердили, що бачили хто з них сідав за кермо автомобіля, а хто на пасажирське сидіння.
Приймаючи до уваги показання ОСОБА_16 про те, що один чоловік сів у автомобіль і почав ним керувати, а другий знаходився на протилежному боці дороги і сів у автомобіль після того як той від`їхав з місця стоянки, є підстави вважати, що незаконне заволодіння транспортним засобом вчинила одна особа. В чому полягає вина кожного із обвинувачених, хто з них сидів за кермом, у яких діях проявилася участь іншої особи у вчиненні незаконного заволодіння транспортним засобом - у обвинувальному акті не зазначено, їхні дії не розмежовано.
Інших доказів винуватості обвинувачених письмові докази надані суду прокурором не містять.
Крім того, свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні ствердив, що 31.10.2016 р. ОСОБА_14 та ОСОБА_10 прийшли до нього дому після сьомої години і пробули приблизно 10 хвилин.
Ці показання належними та допустимими доказами не спростовані.
Отже у суду виникають сумніви щодо доведеності вини обвинувачених у вчиненні незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілого.
У відповідності до положень ч. 4 ст.17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи. Обов`язок доказування у кримінальному провадженні покладається на сторону обвинувачення.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя суди при розгляді кримінальних справ мають суворо додержуватись закріпленого у ст. 62 конституції України принципу презумпції невинуватості, згідно з яким ніхто не зобов`язаний доводити невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року та «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08 лютого 1996 року.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях й ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи в учиненні кримінального правопорушення. Підставою для обвинувального вироку суду є така сукупність достовірних доказів, що отримані з додержанням законодавства, розглянуті в судовому засіданні та є достатніми для безспірного висновку про те, що подія кримінального правопорушення мала місце, наявні ознаки складу кримінального правопорушення, вчинив це діяння обвинувачений і його вина у вчиненні цього кримінального правопорушення доведена судом. Забезпечення доведеності вини є одним з основних конституційних принципів основ судочинства.
З врахуванням норм ст.ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, суд, ухвалюючи вирок в даній кримінальній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, прийшов до висновку про недостатність доказів для визнання винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину.
Згідно вимог п. 2 ч.1 ст. 373 КПК України виправдальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено , що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Тому, керуючись ст.ст. 368, 374 КПК України суд,

У Х В А Л И В:
ОСОБА_8 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та виправдати його у зв`язку з недоведеністю, що в його діяннях є склад цього кримінального правопорушення.
ОСОБА_9 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та виправдати його у зв`язку з недоведеністю, що в його діяннях є склад цього кримінального правопорушення.
Запобіжний захід щодо засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не обирався.
Речовий доказ - автомобіль марки "ВАЗ 217030", н/з НОМЕР_1 залишити ОСОБА_5 .

Процесуальні витрати відсутні.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченим та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий: ОСОБА_1