Дата документу 16.10.2018 Справа № 331/2854/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/15/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/2854/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжявід 08 травня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, громадянина України, освіта середня, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу вирком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.02.2016 за ч.2 ст.185, ст.ст.75, 76 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік;

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років;
- за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового приєднання покарання, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2016 р., призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч.1 ст.71 КК України шляхом часткового приєднання покарання, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2016 р., призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією всього належного йому майна.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 22 лютого 2016 р.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбутого покарання термін попереднього ув`язнення з 22 лютого 2016 р. до набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Зараховано ОСОБА_7 у строк відбутого покарання термін попереднього ув`язнення строком один день (16.01.2015 р.) з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Цивільний позов ОСОБА_10 у розмірі 2933 гривні залишено без розгляду.
Вирішена доля речових доказів в порядку ст.100 КПК України.

Згідно зі змістом вироку, ОСОБА_7 , будучи особою, раніше засудженою за розбій, судимість за який не знята та не погашена в установленому законом порядку, на шлях виправлення та перевиховання не став і знову вчинив аналогічний злочин за наступних обставин.
16 січня 2015 року, приблизно о 09 год. 00 хв., ОСОБА_7 , маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, зайшов до під`їзду № 4 будинку АДРЕСА_2 , обігнавши ОСОБА_11 , яка відкрила вхідні двері під`їзду ключем від домофону та пройшла до ліфтової кабіни, куди першим зайшов ОСОБА_7 .
У подальшому, ОСОБА_7 , відвертаючи увагу потерпілої, запитав у неї, на який поверх їй потрібно проїхати, та напав на ОСОБА_11 , застосувавши насильство, яке є небезпечним для її життя та здоров`я, що виразилося в нанесенні одного удару невстановленим під час досудового розслідування тупим предметом в область обличчя потерпілої, чим спричинив ОСОБА_11 згідно висновку експерта № 217 від 16.01.2015 р. крововилив з набряком м`яких тканин в області підборіддя справа з переходом на область правої щоки, крововиливи 1-2 пальців лівої стопи, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, від чого потерпіла втратила свідомість та впала на підлогу ліфтової кабіни.
Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , скориставшись тим, що потерпіла ОСОБА_11 знаходилась на підлозі у безпорадному стані внаслідок втрати свідомості після застосування до неї насильства, яке є небезпечним для її життя чи здоров`я, заволодів належними потерпілій грошовими коштами у сумі 1636 гривень, які знаходились у поліетиленовому пакеті, що перебував у руці потерпілої, після цього з міста злочину зник, чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 1636 гривень.
17 серпня 2015 року, приблизно о 13 год.30 хв., ОСОБА_7 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи повторно, з корисливих мотивів, зайшов за потерпілим ОСОБА_12 до під`їзду № 2 будинку № 7 по вул. Омельченка в м. Запоріжжя, піднявся за потерпілим на сходовий майданчик між другим та третім поверхами. Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , знаходячись на сходовому майданчику між другим та третім поверхами під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_3 , підійшов ззаду до ОСОБА_12 та, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс один удар невстановленим під час досудового розслідування предметом по голові потерпілому, чим спричинив останньому фізичний біль та подавив волю ОСОБА_12 до опору. Після цього, ОСОБА_7 шляхом ривку відкрито викрав з рук ОСОБА_12 барсетку, в якій знаходився гаманець із грошовими коштами в сумі 2500 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 2500 гривень.
22 лютого 2016 року, приблизно о 15 год. 15 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, діючи з корисливих мотивів, маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я потерпілого ОСОБА_10 , знаходячись на першому поверсі під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_4 , підійшов до ОСОБА_10 ззаду та наніс один удар кулаком в область голови потерпілого, чим спричинив згідно висновку експерта № 666 від 23.02.2016 р. ОСОБА_10 синець та садно над верхньою губою, синець в лівій тім`яній області, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Від отриманого удару ОСОБА_10 упав на підлогу та втратив свідомість. Тим самим ОСОБА_7 застосував до потерпілого насилля, яке є небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу.
Не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_7 , з метою доведення свого злочинного наміру до кінця, пригнітивши волю потерпілого до опору, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу заволодів належним ОСОБА_10 майном, а саме:
- мобільним телефоном «Samsung SGH-X460» у корпусі сірого кольору вартістю 200 гривень, в якому знаходилась сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар», яка не представляє для потерпілого матеріальної цінності;
- наручним годинником фірми «Чайка» в корпусі жовтого кольору з металевим браслетом вартістю
2000 гривень;
- грошовими коштами в сумі 300 євро, що за курсом НБУ становило 8799 гривень;
- пенсійним посвідченням на ім`я ОСОБА_10 , яке не представляє для потерпілого матеріальної цінності,
чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 10999 гривень.

В апеляційні скарзі обвинувачений просить вирок змінити і перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.187 на ч.2 ст.186 КК України. Обвинувачений вважає, що в його діях не було насилля небезпечного для життя і здоров`я потеплілого. Зазначає, що потерпілі в своїй показах не вказували про нанесення їм ударів. Крім того вказує, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених стороною захисту клопотань, через що, на його думку, не було встановлені важливі обставини провадження, які свідчили про відсутність в його діях саме розбійного нападу. Звертає увагу, що органом досудового розслідування не були усуненні недоліки, про які зазначалося в ухвалах Апеляційного суду Запорізької області від 20.08.2015 і 29.09.2016.

При призначенні покарання за ч.2 ст.186 КК України просить врахувати, те що він є батьком п`ятьох дітей, визнання вини і каяття.

Крім того просить зарахувати в строк покарання строк його перебування під вартою з 16.01.2015 по 17.04.2015.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції. Зі змісту апеляційної скарги захисника випливає, що висновки суду про наявність в діях вини базувалися на доказах, які або ж не підтверджують його вину безсумнівно, або ж є неналежними та недопустимими.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні посилаючись невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість, просить вирок суду скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді 5 років позбавлення вол, за ч.2 ст.187 КК України у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна яке є його власністю. На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового приєднання покарання, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2016 р., призначити ОСОБА_7 покарання у виді 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ч.1 ст.71 КК України шляхом часткового приєднання покарання, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2016 р., призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
В обґрунтування своїх вимог зазначає що, суд призначаючи покарання не врахував, що обвинувачений раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, новий злочин вчинив в період іспитового строку, обставинами які обтяжують покарання є рецидив, вчинення злочину у стані наркотичного сп`яніння, щодо осіб похилого віку при тому що обставин, які пом`якшують покарання не встановлено.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора і заперечував проти доводів апеляційних скарг обвинуваченого і захисника; обвинуваченого та захисника, які в свою чергу підтримали свої апеляційні скарги і заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника - адвоката ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів вирок суду відповідає вказаним вимогам та вони були дотримані судом першої інстанції.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 свою вину у вчинених кримінальних правопорушень визнав частково. Зі змісту його пояснень випливало, що епізод обвинувачення від 17.08.2015 р. щодо потерпілого ОСОБА_12 він не визнавав, оскільки, не вчиняв цього злочину, за епізодами обвинувачення від 16.01.2015 р. та від 22.02.2016 р. щодо потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 фактично визнав частково, вважав, що в його діях відсутній розбій, майно цих потерпілих він викрав відкрито, тому він не погоджувався з кваліфікацією його дій.

Враховуючи позицію обвинуваченого та враховуючи думку учасників судового процесу, суд першої інстанції ухвалив визнати доцільним дослідження доказів у повному обсязі.

Натомість вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, які узгоджуються між собою.

Так, по епізоду від 16.01.2015 року вина обвинуваченого підтверджена частково поясненнями самого обвинуваченого, а також поясненнями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.01.2015 року від ОСОБА_11 , протоколом огляду місця події від 16.01.2015 року, протоколом огляду предметів від 16.01.2015 року, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.04.2015 року, протоколом проведення слідчого експерименту та фототаблиці до нього від 06.04.2015 року за участю потерпілої ОСОБА_11 , а також висновками експертиз: № 217 від 16.01.2015 року, №218 від 16.01.2015 року та №930д від 07.04.2015 року.

По епізоду від 17.08.2015 року, який за поясненнями обвинуваченого він не вчиняв, однак доведеність вини останнього у вчиненні кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_12 підтверджена наступними доказами: поясненнями потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_17 , протоколом огляду місця події та ілюстрованої таблиці до нього від 17.08.2015 року, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.08.2015 року, протоколом проведення слідчого експерименту від 29.03.2016 року.

По епізоду від 22.02.2016 року вина обвинуваченого підтверджена частково поясненнями самого обвинуваченого, а також поясненнями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , а також письмовими доказами, а саме: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 22.06.2016 року від ОСОБА_10 , протоколами огляду місця події та фототаблиці до них від 22.02.2016 року, протоколом огляду предметів та фототаблиці до нього від 23.02.2016 року, висновками експерта: №666 від 23.02.2016 року, №667-д від 23.02.2016 року, №443-д від 15.03.2016 року, №564 від 03.03.2016 року, №506 від 25.02.2016 року, №567 від 15.03.2016 року.

Згідно висновку щодо результатів медичного огляду №1606 від 23.02.2016 року, ОСОБА_7 перебував у стані наркотичного сп`яніння.

Вказані докази судом були вивчені і досліджені кожний окремо з точки зору належності, допустимості, і в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язку та всебічності, їм була дана належна оцінка.

Доводи викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника в частині неналежності доказів, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, за якими його засуджено.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано послався на покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а той факт, що вказані свідки є працівниками поліції, на думку колегії суддів, не свідчіть про їх необ`єктивність.

Стосовно тієї обставини, що потерпіла ОСОБА_11 не була допитана в судовому засіданні з приводу обставин події від 16.01.2015 року, судом першої інстанції вказано, що потерпіла ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому з об`єктивним підстав суд був позбавлений можливості допитати потерпілу.

Захисник обвинуваченого також ставить під сумнів протокол впізнання особи від 06.04.2015 року за участю потерпілої ОСОБА_11 , згідно якого остання зазначила, що особа дуже схожа на особу, яка заходила із нею до ліфтової кабіни.

Судом першої інстанції було надано оцінку вказаним доказам в сукупності, а не окремо, тому з урахуванням пояснень наданих потерпілою безпосередньо після вчинення злочину, свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які спостерігали за жінкою пенсійного віку та обвинуваченим, якого впізнали за прикметами, що йшов за останньою, якою виявилась потерпілою ОСОБА_11 та одразу після вчинення злочину затримали ОСОБА_7 .

Таким чином, вказані докази поза розумним сумнівом доводять факт вчинення кримінального правопорушення стосовно ОСОБА_11 саме обвинуваченим ОСОБА_7 .

Також сторона захисту посилається на упередженість показів свідка ОСОБА_17 , однак колегія суддів вважає їх послідовними об`єктивними та такими, що у своїй сукупності узгоджуються з показами потерпілого ОСОБА_12 та іншими письмовими доказами.

Оспорюючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_10 , стороною захисту знову ставиться під сумнів покази свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_18 , однак вказані свідки надали свої покази, які у своїй сукупності підтверджують правильність висновків суду щодо фактичних обставин провадження.

Стосовно самого потерпілого ОСОБА_10 , який не був допитаний в судовому засіданні, оскільки на час розгляду кримінального провадження помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , судом першої інстанції було оголошено протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 22.02.2016 року від потерпілого ОСОБА_10 .

Піддаючи сумніву покази свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 та посилаючись на ту обставину, що судом не було досліджено речові докази, на які сторона захисту посилалась як на докази вини обвинуваченого, у своїй апеляційній скарзі та під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції, ні обвинуваченим ні його захисником не було заявлено клопотання про дослідження таких доказів, та в свою чергу доказів на спростування висновків суду не надано.

Пояснення надані обвинуваченим в судовому засіданні щодо дати, часу та місць вчинених злочинів співпадають з викладеними обставинами кримінального провадження, однак останнім викладено іншу версію подій, яка в свою чергу не підтверджується жодними доказами, а навпаки спростована показами свідків та письмовими доказами.

Крім того, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника на предмет неправильної кваліфікації дій обвинуваченого, по суті є аналогічними тим, що були надані стороною захисту під час розгляду провадження в суді першої інстанції.

Вказаним доводам судом була дана повна і належна оцінка.

Колегія суддів вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 вірно кваліфіковані судом першої інстанції та висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими.

Відтак колегія суддів не погоджується з доводами зазначеними в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника щодо невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання за ч.2 ст.186 КК України судом першої інстанції належним чином враховано, всі обставини кримінального провадження, включаючи і наявність на утриманні обвинуваченого дітей. Щодо врахування при призначенні покарання визнання вини обвинуваченим та його каяття, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки як обвинуваченим та і його захисником оспорюються обставини вчинення злочинів, тому в даному випадку судом не може бути враховане визнання вини та каяття.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Щодо зарахування в строк покарання строку перебування обвинуваченого під вартою у період з 16.01.2015 по 17.04.2015, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції в цій частині встановлено, що даних щодо строку перебування під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 з 16.01.2015 року не надано. Під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження також не було надано доказів перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою з 16.01.2015 року, тому колегія суддів вважає, що період з 16.01.2015 року по 17.04.2015 року не підлягає зарахуванню в строк покарання.

Поряд з цим колегія суддів вважає також необґрунтованими, доводи апеляційної скарги прокурора, щодо м`якості призначеного покарання.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів. Судом також враховано сукупність фактичних обставин, які характеризують особу обвинуваченого, який раніше судимий, кримінальне правопорушення вчинив будучи умовно-достроково звільненим від відбуття покарання та під час іспитового строку за попереднім вироком, в стані наркотичного сп`яніння.

Усі обставини, які характеризують особу винного, обтяжують покарання, про які зазначав прокурор, були враховані судом при призначенні покарання.

Встановлені судом першої інстанції відомості про обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність обставини, які обтяжують покарання, на думку колегії суддів, навіть з урахуванням доводів прокурора наведених в апеляційній скарзі, хоча не знижують ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, однак також не дають підстав для призначення більш суворого покарання.

Покарання ОСОБА_7 судом було призначено в середніх розмірах, передбачених санкціями ч.2 ст.186 та ч.2 ст.187 КК України, і підстав вважати його надто м`яким, колегія суддів не знаходить.

Колегія суддів також вважає правильним застосований судом принцип призначеного ОСОБА_7 остаточного покарання, а його розмір вважає справедливим. Остаточне покарання призначене із дотриманням положень Загальної частини КК України і в повній мірі відповідає його меті.

Отже, остаточний висновок суду щодо виду та розміру покарання призначеного ОСОБА_7 за епізодами грабежу та розбою, а також щодо остаточного покарання на підставі ст.70, ч.4 ст.70 та ч.1 ст.71 КК України, можна визнати обґрунтованим.

Вирішуючи питання про розмір покарання ОСОБА_7 суд врахував відомості про особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості вчинених ним правопорушень, його наслідки, відсутність обставини, які пом`якшують та наявність обставин які обтяжують покарання.

Судом було встановлено, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, вчинив тяжкі злочини, поєднані з насильством, має постійне місце проживання, перебуває на диспансерному обліку в ЗОНД з 01.07.2000 року, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, сімейний стан має на утриманні неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, злочин вчинив в період іспитового строку.

З урахуванням всіх обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.50, 65 КК України та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого та запобіганню вчиненню нових злочинів.

Отже, висновок суду щодо розміру покарання призначеного ОСОБА_7 , в межах санкцій статей обвинувачення, можна визнати обґрунтованим.

Доводи зазначені в апеляційних скаргах правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника-адвоката ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , залишити без задоволення.
Вирок на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжявід 08 травня 2018 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4