ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА
08 грудня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

з секретарем ОСОБА_2

за участю:

заявника ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

підозрюваного ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро внесене під час досудового розслідування кримінального провадження №0001028 клопотання захисника ОСОБА_3 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 , про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт у нічний час щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, із вищою освітою, раніше не судимого, розлученого, маючого на утриманні малолітню дитину, працюючого на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Захисник ОСОБА_3 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 звернулась з клопотанням до суду про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт у нічний час.

В обґрунтування свого клопотання захисник вказала на те, що 08.09.2017 року слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було задоволено клопотання слідчого, погоджене з прокурором та застосовано до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з кінцевим строком 06 листопада 2017 року та встановлено заставу у розмірі 400 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 640 000 грн.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області було змінено вищезазначену ухвалу суду першої інстанції, а саме збільшено розмір застави до 2000000 грн.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.11.2017 року, строк дії застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжено до 29 грудня 2017 року.

В своєму клопотанні захисник ОСОБА_3 вказала на те, що в межах даного кримінального провадження з моменту обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з останнім не було проведено жодної слідчої чи процесуальної дії, хоча в групи слідчих та прокурорів по цій справі декілька осіб і можливість проведення слідчих дій з ОСОБА_6 була. Також, захисник зазначила, що рівень обґрунтованості підозри на начальному етапі затримання особи та обрання відносно неї запобіжного заходу не може залишатися незмінним протягом проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Розслідування повинно проводитися в розумні строки та добросовісно з метою, щоб або підтвердити конкретні підозри або їх спростувати.

Також захисник вказала на те, що ОСОБА_6 не вчиняв жодних спроб незаконно впливати на свідків або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Враховуючи, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, до затримання мав постійне місце роботи та проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки, оскільки на його утриманні перебуває малолітня дитина, не перебуває на обліках у лікаря-нарколога та психіатра, просила слідчого суддю при розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу врахувати обставини, які зазначені в її клопотанні та змінити підозрюваному ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у нічний час.

Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні на задоволені клопотання наполягали, просили змінити запобіжний захід з тримання під вартою на інший, а саме домашній арешт у нічний час.

Прокурор у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував.

Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали клопотання, суд, приходить до наступних правових висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 201 КПК України слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання підозрюваного, обвинуваченого про зміну запобіжного заходу згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Стосовно доводів захисника про необґрунтованість підозри, суд враховує, що наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин рішення від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства», що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, (рішення від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства»). При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування (рішення від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії»).

Оцінюючі дослідженні матеріали, суд вважає, що їх сукупність є достатньою для висновку про доведеність обґрунтованості підозри у вчиненні інкримінованому ОСОБА_6 злочині в обсязі, необхідному для вирішення питання про застосування запобіжного заходу на стадії досудового розслідування кримінального провадження, завданням якого і є підтвердження підозри доказами, або спростування її.

Щодо доводів захисника про відсутність ризиків, які враховувалися при вирішенні питання про проводження строку тримання під вартою, суд враховує, що обов`язок доведення існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України покладено на прокурора (ч.ч. 2, 4 ст. 194 КПК України). При цьому, ризики не можуть оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку; це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування таких ризиків, або свідчити про такий їх незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення (Рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року, серія А, №254-А, п. 33). З плином часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання підозрюваного під вартою: за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевірок, дачі показань (Clooth v. Belgium (Клоот проти Бельгії), 12 грудня 1991, Серії A № 225, § 44; рішення у справі Neumeister v. Austria (Ноймайстер проти Австрії), 27 червня 1968, Серії A № 8, § 10

Оцінюючи докази, надані сторонами кримінального провадження під час розгляду клопотання, а також оцінюючи обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, вагомість наявних доказів, якими обґрунтовується повідомлення про підозру, відомості про особу підозрюваного ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сталі соціальні зв`язки в місці постійного проживання, має на утриманні малолітню дитину, працює, характеризується позитивно, враховуючи час, проведений ОСОБА_6 під вартою, суд вважає, що передбачені п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризики з плином часу зменшилися настільки, що перестали існувати. Також, суд враховує, що існування цих ризиків на час розгляду клопотання прокурором не доводилися жодними доказами. Сама по собі тяжкість покарання, яка може загрожувати ОСОБА_6 , у випадку визнання його винуватим, не може свідчити про існування цих ризиків, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови), № 9190/03, 4 жовтня 2005 р., § 58; рішення Clooth v. Belgium (Клоот проти Бельгії), 12 грудня 1991, Серії A № 225 , § 40).

Що стосується раніше встановлених ризиків, передбачених п.п. 3-4 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає, що з огляду на те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, слідчим органом на даний час не проведено всіх запланованих слідчих дій, вказані ризики існують. Однак, хоча ці ризики на початковому етапі й виправдовували тримання ОСОБА_6 під вартою, за нормального перебігу подій та проведення досудового розслідування поступово, у міру того, як були проведені допити декількох свідків у справі, призначені судові експертизи і розслідування просувалося, неминуче зменшилися. Наведе відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1998 року у справі «І.А. проти Франції», заява № 28213/95, п. 110). Також, суд враховує, що прокурором під час розгляду клопотання не було надано суд жодних доказів тому, що з часом постановлення попередньої ухвали слідчого судді про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою, ризики, передбачені п.п. 3-4 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшилися.

Вирішуючи питання щодо можливості запобігання ризикам, передбаченим п.п. 3-4 ч. 1 ст. 177 КПК України, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, суд виходить з наступного. Статтею 5 §3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано право кожної особи, заарештованої або затриманої згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті на звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Згідно практики Європейського Суду з прав людини, існує презумпція звільнення затриманої особи, яка означає, що особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, завжди повинна бути звільнена з-під варти до суду, якщо тільки держава не може довести, що «є відповідні і достатні» причини, щоб виправдати триваюче тримання під вартою (див. справи Wemhoff v. Germany, рішення від 27 червня 1968 р., Series A № 7, стор. 24-25, п. 12; Yagci and Sargin v. Turkey, рішення від 8 червня 1995 р., Series A № 319-A, п. 52). Для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним за змістом пункту 1 статті 5 Конвенції, застосування такого заходу повинно також бути необхідним у конкретних обставинах (див. Рішення від 14 жовтня 2010 по справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), № 38717/04, п. 27). Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).

Обов`язок доведення тієї обставини, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України, покладено на прокурора (ч. 1 ст. 183 КПК України), а невиконання прокурором цього обов`язку, тягне за собою обов`язок слідчого судді постановити ухвалу про відмову у застосуванні запобіжного заходу (ч. 3 ст. 176, ч. 2 ст. 194 КПК України) та надає суду право застосувати більш м`який запобіжний захід (ч. 4 ст. 194 КПК України).

Оцінюючи докази, надані сторонами кримінального провадження під час розгляду клопотання, а також вищенаведені обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а також, зважаючи на те, що під час розгляду клопотання встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 3-4 ч. 1 ст. 177 КПК України, ступінь значення яких на даний час зменшилася настільки, що не може виправдовувати подальше продовжуване тримання ОСОБА_6 під вартою.

З метою унеможливлення ризиків, прокурор міг би звернутися до суду з клопотанням про відсторонення ОСОБА_6 від займаної посади, але цього зроблено не було, тобто і ризиків в цьому сенсі немає.

Щодо доводів прокурора про те, що тяжкість покарання, яка загрожує ОСОБА_6 свідчить про необхідність застосування виключного запобіжного заходу, яким є тримання під вартою, то згідно з практикою Європейського суду з прав людини суворість можливого вироку та тяжкість обвинувачення не можуть самі по собі виправдовувати тримання особи під вартою, а наявність підстав для позбавлення особи волі повинна оцінюватися з врахуванням ряду інших відповідних факторів (наприклад, рішення у справах «Панченко проти Росії» від 08 лютого 2005 р., заява № 45100, п.99, «Кляхін проти Росії» (Klyakhin v. Russia), №46082/99, від 30 листопада 2004 р., п. 65). Отже, сама по собі тяжкість обвинувачення та суворість можливого покарання, не можуть виправдовувати подальше тримання ОСОБА_6 під вартою, а інших доказів на підтвердження цієї обставини прокурором суду надано не було.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, при вирішенні питання щодо тримання особи під вартою діє презумпція на користь звільнення. При цьому тягар доведення обставин, що свідчать на користь утримання під вартою покладається саме на державу, в даному випадку слідчого та прокурора. Будь-які обставини, щодо доведеності яких або значення яких для вирішення питання про тримання під вартою залишається сумнів, мають тлумачитись на користь звільнення. Розподіл тягаря доведення надає судді можливість вирішити питання про звільнення обвинувачуваної або підозрюваної особи, якщо обвинувачення не надало доказів достатніх, щоб переконати суддю у необхідності тримання під вартою. Таким чином, якщо обвинувачення не впоралося із тягарем доведення, презумпція на користь звільнення стає достатньою підставою для звільнення, яка не потребує додаткового обґрунтування.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Органом досудового розслідування не було надано у судовому засіданні достатніх доказів в обґрунтування необхідності продовження строків тримання під вартою підозрюваному, не обстояно позицію щодо необхідності продовження саме найсуворішого виду із запобіжних заходів, а тому судом вважається за можливе здійснення контролю за поведінкою підозрюваного і без попереднього ув`язнення останнього, а саме в умовах домашнього арешту, таким чином змінивши ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

На підставі викладеного, враховуючи те, що під час розгляду клопотання сторони захисту прокурор довів наявність обставин, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а також, наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені п.п. 3-4 ч. 1 ст. 177 КПК України, але прокурор не довів існування обставин, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання цим ризикам, суд вважає за можливе клопотання захисника задовольнити та змінити щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у певний період доби, який здатен забезпечити нівелювання ризиків, встановлених судом під час розгляду судом клопотання сторони захисту.

Також, суд вважає за необхідне покласти на підозрюваного ОСОБА_6 обов`язки, передбачені п.п. 2,3 ч. 5 ст. 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 176, 178, 181, 194, 201 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
Клопотання захисника ОСОБА_3 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт задовольнити.

Застосувати відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком до 29.12.2017 року, заборонивши ОСОБА_6 в період з 23.00 год. до 06.00 год. залишати місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , без дозволу слідчого, прокурора або суду.

Зобов`язати підозрюваного ОСОБА_6 прибувати за кожною вимогою суду, слідчого та прокурора, а також покласти на нього обов`язки не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає (м. Дніпро) без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи, не спілкуватись із свідком ОСОБА_7 .

Встановити, що датою закінчення строку дії цієї ухвали є 29 грудня 2017 року.

Звільнити ОСОБА_6 з-під варти.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1