АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2043/17 Справа № 206/5494/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001206 від 15 липня 2014 року за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року, ухваленого відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 6 місяців виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням в дохід держави щомісячно 15 відсотків заробітної плати. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України обвинуваченого звільнено від кримінального покарання, у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за наступних обставин.
11.07.2014 року близько 23.30 години у ОСОБА_7 , який знаходився за місцем свого проживання, в квартирі АДРЕСА_3 , на ґрунті неприязних відносин, які склалися після розірвання шлюбу між ним і його колишньою дружиною ОСОБА_9 та розподілу спільного майна подружжя, під час сварки раптово виник умисел, спрямований на спричинення останній тілесних ушкоджень.
Реалізуючи свій умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 близько 23 години 30 хвилин 11.07.2014 року, знаходячись в приміщенні кухні вище зазначеної квартири, стоячи обличчям до ОСОБА_9 , умисно наніс їй один удар рукою в плече, від чого остання вдарилась об стіну спиною та головою. Намагаючись уникнути конфлікту, ОСОБА_9 стала покидати приміщення кухні, однак ОСОБА_7 продовжуючи злочинні дії, своєю ногою вдарив ОСОБА_9 по спині, спричинивши потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: забою, підшкірних гематом в поперековій області та правого плечового суглобу, які згідно висновку судово-медичного експерта №4561-е від 24.11.2014 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
В апеляції захисник обвинуваченого просить вирок суду скасувати та справу закрити. Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній сказі вимоги, адвокат посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Адвокат зазначає, що висновки суду щодо локалізації та механізму завданих потерпілій тілесних ушкоджень суперечать іншим наявним в матеріалах провадження доказам, зокрема показанням самої потерпілої, протоколу слідчого експерименту, а також висновку експертизи. Поряд з цим, захисник вказує на те, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив поза увагою клопотання сторони захисту про дослідження висновку експертизи, який вказує на те, що обвинуваченому також були нанесені тілесні ушкодження. Адвокат зазначає, що матеріали провадження містять достатні докази на підтвердження належності та допустимості зазначеного доказу, як й позиції самого потерпілого в цій частині, однак суд необґрунтовано залишив їх поза увагою, надавши перевагу показанням потерпілої та її доньки. При цьому, з позиції захисника, показання доньки потерпілої, як свідка сварки, не можна вважати об`єктивними, оскільки остання проживає з потерпілою та перебуває на її утриманні, що ставить під сумнів незалежність її думки.

В апеляції прокурор просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги прокурор обґрунтовує істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість покарання. Прокурор вказує на те, що суд необґрунтовано вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, визнавши обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Прокурор вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки висновку експертизи щодо локалізації та механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілої та безпідставно виключив з обвинувачення частину таких ушкоджень, зокрема завданих з необережності, оскільки останні розподілу та окремій оцінці не підлягають. Поряд з цим, на думку прокурора, суд не надав належної оцінки обставинам провадження та даним про особу обвинуваченого та призначив останньому занадто м`яке покарання.

В запереченнях на апеляцію захисник обвинуваченого не погоджується з апеляційною скаргою прокурора та вважає що вирок суду підлягає скасуванню, однак не з мотивів, зазначених прокурором в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, що підтримує державне обвинувачення у суді апеляційної інстанції, який підтримав апеляцію прокурора у кримінальному провадженні, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляцію захисника, думку потерпілої, яка просила вирок суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи, що містяться в апеляційних скаргах, зіставивши їх з наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Виходячи з положень, закріплених у ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, що передбачає його ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, а також вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Частина 3 ст. 374 КПК України передбачає, що у мотивувальній частині вироку зазначається, у разі визнання особи винуватою формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції вказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримався.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК України, однак не навів переконливих мотивів свого рішення.

Так, дійшовши висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції посилався на отримання потерпілою тілесних ушкоджень у вигляді травми голови (закритої черепно-мозкової травми, забою мозку), що кваліфіковано органом досудового розслідування як легкі тілесні ушкодження за кваліфікуючою ознакою короткочасному розладі здоров`я не від умисних дій обвинуваченого, а від удару останньою об поверхню стіни потиличною частиною голови після придання їй прискорення від удару в плече. З зазначених підстав суд дійшов висновку про необережне спричинення потерпілій зазначеної травми голови, посилаючись лише на відсутність прямого удару рукою обвинуваченого в область голови потерпілої, тобто виходив лише з об`єктивних обставин вчинення, а саме способу його вчинення без належного дослідження інших обставин справи, які б вказували на суб`єктивне ставлення обвинуваченого до інкримінованих йому дій.

Між тим, відповідно до п.3 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Питання ж про умисел обвинуваченого, як суб`єктивної сторони злочину, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, кількість, характер і локалізацію поранень та інші тілесні ушкодження, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Як вбачається з оскаржуваного вироку, вирішуючи питання про оцінку дій обвинуваченого, зокрема щодо його умислу з посиланням на відповідні докази, суд першої інстанції не надав їм оцінку та спрямованість умислу останнього належним чином не дослідив.

Між тим, зазначаючи у вироку про відсутність умислу на спричинення зазначених тілесних ушкоджень потерпілої в області голови та прийшовши до висновку про кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.1 ст.125 КК України, суд в установчій частині вироку залишив, зазначаючи обставини скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, спричинення потерпілій ушкодження в області голови при механізмі утворення як його інкриміновано органом досудового розслідування, а саме внаслідок удару о стіну.

За таких обставин, погодитись з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може.

Крім того, як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, оцінивши докази у кримінальному провадженні, дійшов до висновку про необхідність зміни обвинувачення в суді.

Однак, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ст. 338 КПК України, змінити обвинувачення у кримінальному провадження уповноважений лише прокурор. Отже, перебираючи на себе функції обвинувачення, таке формулювання судом необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за іншою частиною статті закону України про кримінальну відповідальність в даному випадку є неприпустимим.

Отже, судом першої інстанції при постановленні вироку зазначену вище неповноту усунуто не було та у вироку суду встановленим фактичним даним та доказам, якими суд обґрунтував доведеність вини обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому навмисного злочину, належної оцінки не надано та допущено зазначені вище суттєві порушення кримінального процесуального закону.

Згідно з п.п. 1,2,3 ч. 1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому, колегія суддів зазначає, що оскільки відповідно до ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції, а в апеляційній скарзі прокурора питання про постановлення нового вироку судом апеляційної інстанції та відповідне дослідження доказів, не ставиться, то у суду апеляційної інстанції відсутні будь які апеляційні підстави для прийняття свого рішення. У зв`язку з чим, судова колегія вважає за необхідне, керуючись ч. 2 ст. 9 КПК, яка передбачає обов`язок надання належної правової оцінки обставинам кримінального провадження, а також, ч. 6 ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені зокрема п.п.2,15,16 ч.1 ст.7 КПК, скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційних скарг захисника та прокурора та вважає, що останні знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду.

При новому судовому розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , суду необхідно всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити доводи, які викладені в апеляційних скаргах захисника та прокурора, прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 370, 374, 376, 404, 405, 409, 410, 415 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року, відносно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді: