АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/902/2017 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в
смт. Краснопілля Сумської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в
смт. Краснопілля Сумської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,
за участю: прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11
захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2015 року

ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Цим же вироком ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк

4 роки 6 місяців.

Як встановлено судом у вироку, 19 лютого 2015 року о 20 год. 30 хв. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , знаходячись по вул. Либідській, 1-Б в м. Києві, побачили раніше їм невідому потерпілу ОСОБА_14 , яка йшла в сторону залізничних колій. У цей час ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вступили в змову між собою, з метою викрадення речей належних потерпілій ОСОБА_14 та направились слідом за нею, наздогнавши ОСОБА_14 на залізничних коліях, що ведуть до залізничної станції «Протасів Яр». Потерпіла почула кроки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які прямували за нею і озирнулась. В цей час ОСОБА_9 вхопив жіночу сумку, яка знаходилась при ОСОБА_14 та почав намагатись її вихопити. ОСОБА_14 почала чинити опір, тому ОСОБА_9 штовхнув її, внаслідок чого вона впала на щебінь та наніс кілька ударів кулаком по обличчю. ОСОБА_8 в цей час знаходився поруч, на відстані приблизно 2 метрів, спостерігаючи за подією. В подальшому ОСОБА_9 вирвав у ОСОБА_14 сумку і разом з ОСОБА_8 , заволодівши зазначеною сумкою, вартістю 120 грн., в якій знаходились ліхтарик, вартістю 20 грн., мобільний телефон «Нокіа», вартістю 100 грн., мобільний телефон «Інтертелеком», вартістю 100 грн., гаманець вартістю 20 грн. з грошима в сумі 55 грн., загальною вартістю 415 грн., з місця вчинення злочину зникли.

В остаточній редакції апеляційної скарги зі змінами та доповненнями захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині, яка стосується ОСОБА_8 та закрити щодо ОСОБА_8 кримінальне провадження на підставі ст.ст. 284, 427 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

За доводами апеляційної скарги захисника, висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки суд неправильно оцінив показання потерпілої ОСОБА_14 , яка в суді не підтвердила участь ОСОБА_8 у її пограбуванні та стверджувала, що жодних дій стосовно неї ОСОБА_8 не вчинив. Зазначена позиція потерпілої повністю узгоджується з показаннями обвинувачених, з яких слідує, що ОСОБА_8 не був обізнаний про наміри ОСОБА_9 , котрий неочікувано для нього вихопив у потерпілої сумку та почав тікати, тому і ОСОБА_8 побіг за ним. Отже доказами у справі не доводиться наявність між обвинуваченими попередньої змови на вчинення злочину щодо ОСОБА_14 та взагалі участь ОСОБА_8 у його вчиненні, а тому суд постановив щодо ОСОБА_8 незаконний вирок.

В апеляційній скарзі з доповненнями та змінами, враховуючи, що саме таке прохання було підтримано в суді апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати щодо нього вирок і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Вважає, що пред`явлене йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не знайшло свого підтвердження в суді, він участі у цьому злочині не брав та жодних неправомірних дій стосовно ОСОБА_14 не вчинив, про свої наміри ОСОБА_9 йому не повідомляв, а його присутність на місці скоєння злочину не доводить його участі у вчиненні злочину.

Звертає увагу на те, що потерпіла фактично підтвердила в суді, що він ніяких дій щодо неї не вчиняв і такі її показання узгоджуються з його показаннями та показаннями ОСОБА_9 , отже висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження. До того ж суду не було надано жодних доказів наявності у потерпілої майна, яким він з ОСОБА_9 нібито заволоділи.

Апелянт також вважає несправедливим і призначене йому судом покарання.

В апеляційній скарзі з доповненнями та змінами обвинувачений ОСОБА_9 просить або скасувати вирок суду і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, бо судом були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, в тому числі і його право на захист, або змінити вирок щодо нього та за ч. 1 ст. 186 КК України призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_9 , судовий розгляд був неповним, оскільки не були допитані в суді всі свідки (прокурор не забезпечив їх явку та відмовився від допиту), а тому залишилися нез`ясованими ті обставини, з`ясування яких має значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення; суд вибірково оцінив показання потерпілої та обвинувачених, безпідставно не врахував показання ОСОБА_14 , які частково узгоджуються з його показаннями, зокрема, в тій частині, що злочин він вчинив самостійно, а ОСОБА_8 про свої наміри забрати у потерпілої сумку з речами не повідомляв і ОСОБА_8 участі в злочині не брав, про що і сказала потерпіла в суді, отже суд неправильно встановив фактичні обставини провадження; в суді не було досліджено жодного доказу, який би доводив завдання ним будь-яких тілесних ушкоджень потерпілій, яка в цій частині його обмовляє.

Обвинувачений стверджує, що пограбував потерпілу самостійно, ніякого насилля до неї не застосовував, а тому повинен нести відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, за який, на його думку, заслуговує покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та захисників, які підтримали апеляційні скарги та просили скасувати вирок суду в частині засудження ОСОБА_8 і закрити кримінальне провадження щодо нього у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а щодо ОСОБА_9 змінити вирок та за ч. 1 ст. 186 КК України призначити покарання в межах вже відбутого ним; заперечення прокурора щодо доводів апеляційних скарг; частково дослідивши докази у провадженні, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були дотримані.

Розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у провадженні та з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Під час перевірки доводів апеляційних скарг, які в цілому зводяться до того, що в діях обвинуваченого ОСОБА_8 відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а дії ОСОБА_9 відповідають правовій кваліфікації за ч. 1 ст. 186 КК України, тобто доводів щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, колегією суддів установлено, що викладені у вироку суду обставини ґрунтуються на досліджених судом доказах, які є належними, допустимими та достатніми у своєму взаємозв`язку для висновку про доведеність висунутого ОСОБА_9 і ОСОБА_8 обвинувачення.

Так, свої висновки суд першої інстанції обґрунтував, проаналізувавши у вироку показання в суді:

потерпілої ОСОБА_14 про те, що 19.02.2015 близько 20.30 вона вийшла з електрички та йшла на роботу вздовж залізничних колій в напрямку залізничної станції "Протасів Яр", побачила двох хлопців, як потім довідалася ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , котрі спочатку йшли їй назустріч, пройшли на певну відстань, а потім, почувши кроки і обернувшись, вона побачила, що вони вже йдуть за нею. В цей же час ОСОБА_9 підбіг до неї, схопив за сумку і став тягнути, але вона міцно її тримала, тому ОСОБА_9 штовхнув її, вона впала на щебінь, але продовжувала тримати сумку, кричала, що в сумці немає цінних речей та кликала про допомогу. ОСОБА_8 стояв поряд, на відстані близько двох метрів, нічого не казав, але не намагався зупинити ОСОБА_9 , спостерігав за тим, що відбувалося. Далі ОСОБА_9 декілька разів вдарив її кулаком по обличчю та сильно потягнув за сумку, від чого у сумки відірвалися ручки, які залишилися в її руках, а сумка - у ОСОБА_9 , після чого і ОСОБА_9 , і ОСОБА_8 стали тікати від неї в одному напрямку. Через недовгий проміжок часу їх затримали, сумку з речами їй повернули;

свідка ОСОБА_15 про те, що 19.02.2015 близько 20.30 він перебував по вул. Либідській у м. Києві, коли повз нього пробігли двоє хлопців (як пізніше дізнався ОСОБА_8 і ОСОБА_9 ). Через кілька хвилин до нього звернулася жінка, яка повідомила, що її щойно пограбували двоє хлопців, забрали сумку. Він побіг в тому ж напрямку, в якому бігли обвинувачені коли він їх вперше бачив та одночасно зателефонував до Управління державної служби охорони, яке знаходилось неподалік, до переслідування обвинувачених долучилися інші співробітники служби охорони, які їх затримали;

свідка ОСОБА_16 щодо обставин затримання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ;

а також досліджені під час судового розгляду документи, зокрема, протокол огляду місця події від 19.02.2015, протоколи про пред`являння особи для впізнання від 20.02.2015.

Таким чином, оцінивши указані докази в їх сукупності та належним чином вмотивувавши свої висновки, в тому числі й щодо нещирості показань обвинувачених про начебто непричетність ОСОБА_8 до скоєного виключно ОСОБА_9 грабежу, під час якого ніякого фізичного насильства по відношенню до потерпілої вчинено не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що винуватість як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, зокрема за кваліфікуючими ознаками як грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, знайшла своє підтвердження під час судового розгляду.

Посилання в апеляційних скаргах на неправильну оцінку судом першої інстанції показань потерпілої ОСОБА_14 , яка, на думку апелянтів, в суді не підтвердила участь ОСОБА_8 у вчиненні злочину, оскільки повідомила, що ОСОБА_8 щодо неї ніяких дій не здійснив, є надуманими.

Аналізуючи показання потерпілої в суді першої інстанції про те, що обвинувачені спочатку йшли їй назустріч, пройшли повз неї, а потім повернулися і стали її переслідувати, коли ж вона, почувши їх кроки, обернулася, ОСОБА_9 відразу ж схопив її за сумку, а ОСОБА_8 залишився на незначній відстані від них, спостерігав за діями ОСОБА_9 , який безпосередньо вирвав з її рук сумку, але зупинити ОСОБА_9 не намагався, не дивлячись на те, що вона кричала і кликала про допомогу, далі разом з ОСОБА_9 став тікати з місця вчинення злочину, а вже після затримання вони разом просили у неї вибачення і щоб вона не подавала заяву про злочин, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про узгодженість між собою дій ОСОБА_9 і ОСОБА_8 під час вчинення злочину стосовно потерпілої, що доводить наявність між ними попередньої змови на відкрите викрадення майна ОСОБА_14 .

До того ж за показаннями свідка ОСОБА_15 , потерпіла, звернувшись до нього за допомогою, відразу ж повідомила, що її пограбували двоє чоловіків. Про такі ж обставини вона вказала і в повідомленні про вчинене кримінальне правопорушення.

Отже, показання обвинувачених в суді щодо відсутності між ними попередньої змови на вчинення злочину, який скоїв виключно ОСОБА_9 , не повідомляючи при цьому про свої наміри ОСОБА_8 , суд першої інстанції обґрунтовано відкинув як такі, що спростовуються дослідженими судом доказами, в тому числі і показаннями потерпілої.

Твердження ОСОБА_9 про те, що ніякого насильства він до потерпілої не застосовував, також не заслуговують на увагу, оскільки не викликає сумнівів правдивість показань потерпілої в частині того, що ОСОБА_9 , намагаючись вирвати з її рук сумку, спочатку штовхнув її, внаслідок чого вона впала, а далі декілька разів вдарив кулаком в обличчя, від чого вона відчула біль, але в подальшому за медичною допомогою не зверталася.

Посилання апелянтів на те, що в суді взагалі не була доведена наявність у потерпілої будь-якого майна безпідставні, оскільки обвинувачені під час судового розгляду в суді першої інстанції не оспорювали а ні переліку, а ні вартості викрадених у потерпілої ОСОБА_14 речей, які їй були повернуті після їх затримання.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_9 в апеляційній скарзі про порушення його права на захист під час судового розгляду в суді першої інстанції, які він обґрунтовує тим, що суд примусив його відмовитися від правової допомоги захисника, яку він потребував, але не мав змоги самостійно залучити захисника, то вони не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами провадження, з яких слідує, що обвинуваченому ОСОБА_9 в суді, як під час підготовчого судового засідання 17.04.2015, так і під час судового розгляду, зокрема 23.04.2015, вручалася пам`ятка про права та обов`язки, отже він був обізнаний про своє право на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених КПК України, але своїм правом мати захисника не скористався, будь-яких клопотань щодо залучення захисника за призначенням для його захисту не заявляв, між тим участь захисника в цьому кримінальному провадженні не є, виходячи з положень ст. 52 КПК України, обов`язковою.

Твердження обвинувачених в апеляційних скаргах про те, що в суді не були допитані всі свідки, зокрема свідки сторони обвинувачення, отже, на їх думку, не з`ясовані всі обставини кримінального провадження, також є безпідставними.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК.

Як убачається з матеріалів провадження, протягом усього судового розгляду обвинуваченим ОСОБА_9 не заявлялося жодних клопотань про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, а після відмови прокурора від допиту в суді двох свідків - співробітників служби охорони, які брали участь у затриманні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , обвинувачені, які взагалі не оспорювали в суді обставин їх затримання, не наполягали на допиті цих свідків та будь-яких клопотань при з`ясуванні питання про можливість закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами не заявили.

Отже усі доводи апелянтів щодо неповноти судового розгляду не заслуговують на увагу.

Не встановлено колегією суддів і істотних порушень під час судового розгляду вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а посилання обвинувачених на певні процесуальні норми, які, на їх думку, не були дотримані судом, без вказівки про конкретне порушення, не підлягають в даному випадку з указаних обставин окремій перевірці.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідивши обставини злочину та давши належну оцінку доказам у їх сукупності, визнавши їх належними та допустимими, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_9 у вчиненні за попередньою змовою групою осіб відкритого викрадення чужого майна, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого. В той же час всі доводи апеляційних скарг щодо відсутності в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, і наявності правових підстав для закриття кримінального провадження в цій частині, як і доводи щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_9 з проханням щодо їх перекваліфікації з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 186 КК України, як такі що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону, не підлягають задоволенню.
Що стосується покарання, то при вирішенні цього питання, суд першої інстанції відповідно до ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_8 , дані про особу кожного з обвинувачених, які в цілому характеризуються посередньо та, застосувавши принцип індивідуалізації покарання, з огляду й на конкретні дії кожної винної особи, призначив ОСОБА_9 і ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, дійшовши при цьому до висновку про те, що виправлення та перевиховання обвинувачених повинно відбуватися в умовах ізоляції від суспільства. На переконання колегії суддів, призначене судом першої інстанції ОСОБА_9 і ОСОБА_8 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, отже відсутні підстави для його пом`якшення.

З огляду на викладене, оскільки вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відповідає вимогам ст.ст. 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, колегія суддів, не встановивши підстав для його зміни або скасування, відмовляє в задоволенні всіх поданих апеляційних скарг.

Разом з цим, враховуючи вимоги ст. 5 КК України та зміни, які відбулися в ст. 72 КК України, колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 рокуі зарахувати в строк покарання час попереднього ув`язнення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в межах цього кримінального провадження за правилами вказаної норми закону з 20 лютого 2015 року по 30 березня 2016 року включно та з 26 січня 2017 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2015 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року зарахувати у строк покарання час попереднього ув`язнення ОСОБА_8 в межах цього кримінального провадження з 20 лютого 2015 року по 30 березня 2016 року включно та з 26 січня 2017 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_8 з-під варти в залі суду у зв`язку з відбуттям покарання, призначеного вироком Голосіївського районного суду м. Києва.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року зарахувати у строк покарання час попереднього ув`язнення ОСОБА_9 в межах цього кримінального провадження з 20 лютого 2015 року по 30 березня 2016 року включно та з 26 січня 2017 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4