Апеляційний суд міста Києва
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

31 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0007370 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, українця, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 3 серпня 2017 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2017 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Судом вирішено питання про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_10 просить вирок суду першої інстанції в частині ________________________________

Справа № 11-кп/796/1817/2017
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_11
Доповідач: ОСОБА_1
призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік і на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_9 та правильність кваліфікації його діяння, але вважає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, наслідки у виді смерті потерпілої, а також не мотивував свої висновки, не застосовуючи додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченого ОСОБА_9 і захисника ОСОБА_6 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_12 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_13 , за наступних обставин.

23 липня 2015 року близько 14 години ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем Skoda Octavia д/н НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом по проїзній частині дворової території будинку № 5-а на вул. Добрий Шлях в м. Києві в напрямку виїзду з двору, порушив вимоги п.п.2.3, 10.9 Правил дорожнього руху України (далі ПДР). Вказані порушення виразилися в тому, що ОСОБА_9 не був уважним, неправильно відреагував на зміну дорожньої обстановки, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, і за наявності потреби не звернувся за допомогою до інших осіб, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , яка знаходилася позаду автомобіля на проїзній частині, що узгоджувалося з вимогами п.26.1 ПДР, згідно з яким пішоходам дозволяється рухатися у житловій та пішохідній зоні як по тротуарах, та і по проїзній частині, і вони мають перевагу перед транспортними засобами. Від отриманих в результаті наїзду тілесних ушкоджень ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується за місцем проживання, обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, добровільне відшкодування потерпілій завданих збитків і відсутність обставин, що його обтяжують.

Тому вирок суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_9 основного покарання у виді позбавлення волі, а також висновки про можливість виправлення без відбування покарання на підставі ст.75 КК України, на підтвердження яких суд навів ґрунтовні мотиви, колегія суддів вважає правильними.

Оскільки апеляційні вимоги прокурора про призначення обвинуваченому більш суворого за розміром покарання та встановлення більш тривалого іспитового строку нічим не обґрунтовані, підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині немає.

Разом з тим, доводи прокурора про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не призначив засудженому додаткове покарання, заслуговують на увагу.

Злочин, який вчинив ОСОБА_9 внаслідок недотримання елементарних вимог ПДР, є тяжким, посягає як на суспільні відносини в сфері безпеки дорожнього руху, так і на життя людини, і спричинені діями обвинуваченого суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілої є невиправними. Наведені у вироку мотиви, які суд навів на користь рішення про відсутність підстав для призначення додаткового покарання, а саме, робота у таксі, яка є джерелом існування для ОСОБА_9 та членів його сім`ї, є голослівними, оскільки жодних даних про наявність такої роботи та складу сім`ї, членів якої утримує обвинувачений, справа не містить.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про можливість не призначати ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не ґрунтується на законі і є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Не спростовують таких висновків колегії суддів і надані стороною захисту дані про стан здоров`я обвинуваченого станом на 2013-2014 роки та специфіку роботи, на яку він влаштувався лише у червні 2017 року.

Відповідно до вимог ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Тому в даному випадку відповідно до вимог ст.ст.414, 420 КПК України невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, а саме, призначення додаткового покарання, і задоволення в цій частині апеляційної скарги прокурора.

Підстав для скасування вироку і ухвалення нового вироку з визнанням ОСОБА_7 винуватим у пред`явленому обвинуваченні з огляду на вимогу прокурора засудити обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України колегія суддів також не вбачає, оскільки в цій частині вирок ніким не оспорюється. А тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 3 серпня 2017 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_14 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 /три/ роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 /один/ рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 /один/ рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3