Справа № 426/8157/17
Провадження № 11-кп/782/439/17
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«19» березня 2018 року місто Сєвєродонецьк
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:
Головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря судового засідання - ОСОБА_4
спеціаліста - ОСОБА_5
за участю прокурора - ОСОБА_6
потерпілої - ОСОБА_7
обвинуваченого - ОСОБА_8
захисника - ОСОБА_9
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Новоселівське Сватівського району Луганської області, українець, громадянин України, освіта середня, не одружений, який не має на утриманні малолітніх дітей, не працює, відповідно копії паспорта зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, в останнє: 27.02.2017 року Сватівським районним судом Луганської області за ст.185 ч.3 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнено з іспитовим строком 2 роки, -
визнаний невинуватим у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.289 КК України, та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.
Скасовано ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою та звільнено його з-під варти негайно в залі суду.
В С Т А Н О В И Л А:
Виправдовуючи ОСОБА_8 суд першої інстанції у своєму вироку дійшов висновку, що в діях обвинуваченого відсутня як об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, так і суб`єктивна, оскільки в його діях відсутній прямий умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, оскільки категоричної заборони на використання даного автомобіля від ОСОБА_7 не було.
Як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні не здобуто доказів того, що ОСОБА_8 мав умисел на вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, передбачав спільну небезпеку цих дій та бажав їх настання.
В апеляційній скарзі прокурор Сватівського відділу Старобільської місцевої прокуратури ОСОБА_10 вважає, що вказаний вирок підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.
В обгрунтування своїх доводів прокурор посилається на те, що згідно з приміткою до ст.289 КК України під незаконним заволодінням транспортним засобом, слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.
При цьому, як зазначається в апеляційній скарзі, відповідно до п.15 ППВСУ від 23.12.2005р. №14 «Про застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», злочин, передбачений ст.289 КК України визнається закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування.
Суб`єктивну сторону даного злочину відображає умисна форма вини. Мотив і мета злочину можуть бути різними і на кваліфікацію не впливають.
Натомість, як вказує апелянт, за результатами розгляду справи суд дійшов хибного висновку про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, та вплинуло на вирішення питання про невинуватість обвинуваченого.
Так, зазначається в апеляційній скарзі, при дослідженні доказів судом встановлено факт заволодіння ОСОБА_8 автомобілем, який належить ОСОБА_7 . Під час допиту ОСОБА_8 повідомив, що 14.04.2017р., через годину після того, як ОСОБА_7 лягла спати, останній без згоди сестри, вважаючи, що вона йому довіряє та дозволяє керувати автомобілем, заволодів останнім та поїхав до магазину. Після користування автомобілем протягом певного часу ОСОБА_8 приїхав додому, поставив автомобіль, витягнув ключі і автоматично поклав собі в кишеню.
Тобто, як зазначає апелянт, з показань учасників кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, користуючись тим, що ОСОБА_7 спала, без її дозволу, тобто усупереч волі користувача, взяв ключі від автомобіля, після чого, не отримавши необхідного дозволу, незаконно заволодів останнім.
Під час повторного допиту ОСОБА_7 наголошувала, що її дозвіл був обов`язковою умовою для користування ОСОБА_8 автомобілем. Водночас, 14.04.2017р. ОСОБА_7 такого дозволу не надавала.
Про наявність у ОСОБА_8 умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом, на думку прокурора, свідчить усвідомлення обвинуваченого того, що ОСОБА_7 не дозволяла йому користуватися автомобілем. Попри це ОСОБА_8 таємно взяв ключі від автомобіля з кишені куртки ОСОБА_7 , після чого таємно заволодів автомобілем. Наведені обставини вчинення кримінального правопорушення, як зазначає апелянт, підтверджуються матеріалами кримінального провадження та показаннями його учасників.
До мотивів реабілітуючого рішення судом віднесено відсутність категоричної заборони потерпілої ОСОБА_7 на користування ОСОБА_8 згаданим автомобілем. Водночас така позиція суду, на думку апелянта, не витримує критики, оскільки відсутність «категоричної заборони» не означає наявність доброї волі власника (користувача) та не створює жодних правомочностей на майно, зокрема не дає особі права володіння та користування майном.
Таким чином, як зазначається в апеляційній скарзі, висновки суду про відсутність у діях ОСОБА_8 складу злочину, а саме відсутність прямого умислу на його вчинення, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та суперечать засадам оцінки доказів, передбаченим ст.94 КПК України.
З огляду на викладене, прокурор у своїй апеляційній скарзі просить виправдувальний вирок Сватівського районного суду від 26.10.2017 р. стосовно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити апеляційним судом новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.
Згідно з вимогами ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Сватівського районного суду Луганської області від 27.02.2017р. у вигляді 1 року позбавлення волі та остаточно за сукупністю вироків призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, взявши того під варту в залі суду.
Захисник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просить відхилити апеляційну скаргу, а виправдувальний вирок суду залишити без змін, як такий, що є законним, справедливим та постановленим на доказах, які здобуті та перевірені в судовому засіданні.
В порядку ст.403 КПК України потерпіла ОСОБА_7 відмовилась від поданої нею апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, вислухавши думку потерпілої ОСОБА_7 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора, погодилась з виправдувальним вироком суду щодо виправдання ОСОБА_8 та заявила, що не бажає притягати останнього до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.289 КК України, вислухавши думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали виправдувальний вирок суду законним та обгрунтованим, при цьому обвинувачений ОСОБА_8 просив апеляційний суд закрити провадження у кримінальному провадженні у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення щодо нього, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Згідно з положеннями ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.
Зокрема законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвалюючи вирок про визнання невинуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину та про виправдання останнього, суд першої інстанції, навівши у своєму рішенні покази обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та досліджені під час судового розгляду письмові докази, зазначив, що законодавець визначив, що склад злочину, передбачений ст.289 КК України, утворюється при наявності прямого умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом. Особа повинна розуміти, що протиправно заволодіває транспортним засобом, усвідомлювати суспільну небезпеку цього діяння і бажати його вчинення.
При цьому суд зазначив про відсутність категоричної заборони з боку потерпілої ОСОБА_7 на використання її автомобіля ОСОБА_8 .
Між тим, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду з огляду на таке.
Як зазначено у п.1 примітки до ст.289 КК України та роз`яснюючих положеннях, що містяться у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», з наступними змінами, незаконне заволодіння транспортним засобом (ст.289 КК) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його збудь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.
При цьому за змістом ст.24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий.
Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
Отже суд першої інстанції, не спростовуючи доводи сторони обвинувачення щодо обставин заволодіння обвинуваченим ОСОБА_8 автомобілем потерпілої ОСОБА_7 , не врахував наведені норми кримінального закону та не дав оцінку діям обвинуваченого з точки зору наявності чи відсутності у нього непрямого умислу на заволодіння транспортним засобом потерпілої.
Свідок ОСОБА_15 в суді першої інстанції показала, що не пам`ятає якого числа, їй подзвонила ОСОБА_7 та повідомила, що ОСОБА_8 взяв у неї автомобіль. При цьому пояснила, що автомобіль стоїть на подвір`ї, але ключів не має, а колесо спущене. В той же день, приблизно о 10.00-11.00 годині, вона зустріла ОСОБА_8 біля свого двору, забрала у нього ключи від автомобіля та віднесла їх ОСОБА_7 .
Відповідно до п.2 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Згідно з положеннями ст.411 цього Кодексу судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:
1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;
2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;
3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;
4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та така невідповідність вплинула на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що під час судового розгляду судом першої інстанції у повні мірі не з`ясовано, на яких саме законних підставах потерпіла ОСОБА_7 володіла автомобілем ВАЗ 21013, державний номер НОМЕР_1 , що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 зареєстрований на ім`я ОСОБА_11 та яким за версією сторони обвинувачення незаконно заволодів обвинувачений ОСОБА_8 , на що слушно посилається сторона захисту у своїх запереченням проти апеляційної скарги прокурора. Як вбачається з наведених у вироку показань потерпілої, цей автомобіль вона придбала у матері свого колишнього чоловіка на підставі розписки. Однак у вироку суду відсутнє посилання, як на доказ, на цю розписку, а особа, у якої потерпіла ОСОБА_7 придбала автомобіль, взагалі судом не допитана.
Відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо, зокрема, потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
За змістом п.3 ч.1 ст.477 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, зокрема, щодо кримінального правопорушення, передбаченого частинами першою та другою статті 289 КК України, якщо вони вчинені чоловіком (дружиною) потерпілого, іншим близьким родичем чи членом сім`ї потерпілого, або якщо вони вчинені особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 є рідним братом потерпілої ОСОБА_7 та яка під час апеляційного розгляду подала заяву про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення проти ОСОБА_8 , що є підставою для закриття кримінального провадження.

Однак, за змістом ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, може скасувати лише обвинувальний вирок і закрити кримінальне провадження.
Враховуючи, що відносно обвинуваченого ОСОБА_8 було ухвалено виправдувальний вирок, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити рішення про закриття кримінального провадження та це питання повинно бути вирішено під час нового судового розгляду.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді першій інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 411, 415, 417 та ст.ст.418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Сватівського відділу Старобільської місцевої прокуратури Луганської області ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Сватівського районного суду Луганської області від 26 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_8 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.2 ст.289 КК України в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3