Апеляційний суд Кіровоградської області
Провадження № 11-кп/781/72/18 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.01.2018 року. м. Кропивницький
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження № 20010960, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.11.2015 року за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 жовтня 2017 року.

Цим вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Уладівка Літинського району Вінницької області, українця, громадянина України, одруженого, із середньою спеціальною освітою, працюючого апаратником гідратацій на ТОВ «Придніпровський маслоекстракційний завод», зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , не судимого, -
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 5100 грн.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 825 грн. судового збору сплаченого при пред`явлені позову.
В решті заявлених потерпілою ОСОБА_7 позовних вимог відмовлено
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь Кіровоградської обласної лікарні управління охорони здоров`я Кіровоградської обласної державної адміністрації 6 052 грн. 34 коп. в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілої ОСОБА_7 .
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз у розмірі 1603 грн. 10 коп.
Долю речових доказів вирішено відповідно ст. 100 КПК України.

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, за таких обставин.

Так, ОСОБА_10 13.11.2015 року близько 17 год. 15 хв., керуючи автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належного на праві приватної власності ОСОБА_11 , рухаючись в темну пору доби по вул. Бобринецький шлях (40 років Перемоги), навпроти будинку № 7 зі сторони вул. Садової в напрямку провулку Арнаутовський в м. Кропивницький допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (б) і (д) ПДР України (п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну..., технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху) не вірно відреагував на дорожній знак 1.33 ПДР України «Діти» (Ділянка дороги, на якій можлива поява дітей з території дитячого закладу ...., що прилягає безпосередньо до дороги), який встановлений справа по ходу його руху, проявив особисту неуважність і безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем, при цьому порушуючи вимоги п.п. 12.2, 12.3 ПДР України (п. 12.2. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги; п.12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу ...), в момент виникнення небезпеки для подальшого руху, не вірно відреагував на зміну дорожньої обстановки, яка полягала у вибіганні на проїзну частину пішохода ОСОБА_7 , разом з малолітньою дитиною ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на смугу його руху.
Як наслідок, водій ОСОБА_10 , рухаючись по своїй смузі, своєю неуважністю до дорожньої обстановки та в момент появи пішоходів на проїзній частині, які перебігали справа наліво відносно його напрямку руху, завчасно не застосував заходів до зменшення швидкості руху, керованого транспортного засобу, аж до його повної зупинки, чим створив умови при яких стався наїзд передньою частиною автомобіля «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_7 та малолітнього ОСОБА_12 .
Всі вищевикладені невідповідні та протиправні дії водія ОСОБА_10 та порушення ним вимог п.п. 1.5, 2.3 (б) і (д), 12.2 та 12.3 ПДР України знаходяться в технічному причинному зв`язку з фактом наїзду на пішохода.
У наслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 згідно висновку судово-медичної експертизи № 1933 від 23.12.2015 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому шийки лівого плеча зі зміщенням; закритого перелому голівки правої малогомілкової кістки, забій грудної клітини; гематоми в поперековій ділянці зліва, вказані тілесні ушкодження несуть ознаки середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я. А малолітній пішохід ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 618 від 23.05.2017 року, встановлено наступне: згідно медичної документації, будь-яких видимих тілесних ушкоджень у вигляді синців, саден, ран не описано. Виставлений діагноз забій м`яких тканин голови та лівого передпліччя по ступеню тяжкості не оцінюється, так як не підтверджений об`єктивними даними.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 3 роки. Враховуючи визнання вини обвинуваченим, часткове відшкодування завданої злочином шкоди, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки. Крім того, встановити обмеження, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. В решті вирок суду залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтував тим, що покарання, призначене судом обвинуваченому, не відповідає вимогам ст.65 КК України та суперечить п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Вказав, що призначене судом ОСОБА_10 покарання у виді штрафу, не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, оскільки в результаті ДТП постраждало дві особи, у тому числі малолітня дитина. Судом при призначені покарання ОСОБА_10 помилково зазначено як обставину, що пом`якшує покарання - добровільне відшкодування завданих збитків, хоча разом із обвинувальним актом судом розглядався і позов потерпілої щодо стягнення з обвинуваченого матеріальної та моральної шкоди.

Крім того, вказав, що суд постановляючи вирок помилково прийшов до висновку щодо відсутності підстав для застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Тобто, в даному випадку в тексті санкції статті між основними видами покарання і додатковим наявний такий розділовий пунктуаційний знак як "кома", а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк може бути застосоване разом із призначенням будь-якого, передбаченого санкцією статті, основного покарання. Таким чином судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Також вказав, що при постановленні вироку, в його резолютивній частині судом не зазначено про незастосування додаткового покарання, що є порушенням ч. 4 ст. 374 КПК України та свідчить про невідповідність мотивувальної частини рішення резолютивній.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просив змінити оскаржуваний вирок в частині що стосується інтересів потерпілої, відшкодування (компенсації) шкоди у кримінальному проваджені, стягнувши з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 4172 гривень та моральну (немайнову) шкоду в розмірі 55 000 грн. Свої вимоги обґрунтував тим, що на підтвердження вини обвинуваченого суд посилається на його розписки надані потерпілій на лікування в період з 15.03.2015 року по 13.11.2015 року на загальну суму 2560 грн., а уточнену позовну заяву на 2766 грн. безпідставно не взяв до уваги, мотивуючи тим, що 1767 грн. не підлягають стягненню, так як, благодійні внески не є витратами на лікування і задоволенню не підлягають. Уточнені позовні вимоги ґрунтуються на витратах понесених потерпілою на лікування в червні 2017 року, тобто грошові кошти надані обвинуваченим на лікування не можуть бути зараховані до загальної суми відшкодування, які були витрачені на лікування в інший період, враховуючи 1766 грн. які згідно довідки обласної лікарні від 11.10.2017 р. №4697/15 були використані на операцію, а перше цільове призначення цих коштів було помилково визначено працівниками лікарні. Судом першої інстанції безпідставно відхилено матеріальні витрати потерпілої які вона понесла в 2015, 2016 та 2017 роках на загальну суму 1406 грн. Загальна сума матеріальних витрат понесених потерпілою яка повинна бути відшкодована становить (2766 + 1406=4172) грн. Зазначив, що на протязі тривалого часу, фактично двох років потерпіла потерпає від фізичних страждань в зв`язку з ушкодженням суглобів та посттравматичними симптомами психологічного стресу що спричиняють головну біль і заважають нормальному життю та потребують додаткових матеріальних затрат на придбання відповідних ліків. В 2017 році потерпіла два рази знаходилася в травматологічному відділені Кіровоградської обласної лікарні на лікуванні з діагнозом консолідований перелом шийки лівої плечової кістки, що підтверджується виписками із медичної карти відповідно від 12.06.2017 року №10147 та 26.06.2017 року №11091. Фактично, якимсь чином суд першої інстанції, без відповідної експертизи, без врахування фізичних страждань, стану здоров`я, вимушених змін у життєвих стосунках потерпілої визначив розмір моральної (немайнової) шкоди в розмірі 1000 грн.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 просив залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни, посилаючись на те, що згідно даних характеристик за місцем роботи та за місцем проживання, які знаходяться в матеріалах справи. ОСОБА_10 характеризується виключно з позитивної сторони.

Судом першої інстанції при винесенні вироку були враховані ст. 65 КК України та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та докази, які характеризують обвинуваченого.

Прокурором у скарзі зазначається, що в результаті ДТП постраждало дві особи, в тому числі малолітня дитина. Дані твердження не відповідають дійсності. Жодних доказів того, що постраждала малолітня дитина в кримінальному провадженні з вини обвинуваченого, немає.

Зазначив, що погоджується з висновком експерта Кіровоградського НДЕКЦ від 05.05.2017 року за № 142 та звертає увагу суду на ті факти, що потерпіла переходили проїзну частину не в установленому місці. Також у висновку зазначено, що швидкість автомобіля не перевищувалася. Висновок також містить дані про те, що водієм було правильно виконано н. 12.3 Правил (тобто при виявленні пішохода, який вийшов на проїзну частину, водій повинен здійснити екстрене гальмування).

В запереченні на апеляційну скаргу представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просив залишити вирок суду першої інстанції без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення мотивуючи тим, що потерпілою по справі заявлено цивільний позов у розмірі 4 171 грн. 84 коп. (1405 грн. 84 коп. + 2766 грн.). В додатках до позову зазначено суму у розмірі 1740 грн. як благодійний внесок (від 23.06.2017 року). Вважає, що дана сума коштів не підлягає відшкодуванню, так як витрачена не у зв`язку з вчиненим ДТП. ОСОБА_10 було відшкодовано майнову шкоду (збитки) в наступному розмірі: в грошовій формі 2560,00 грн. (згідно розписок потерпілої), 5851 грн. 92 коп. згідно чеків (витрати на ліки та ін.), 6970 грн. - набір металоконструкція (для операції). Загальна сума 15381 грн. 92 коп.

Однак розмір моральної шкоди є непомірно великим для ОСОБА_10 враховуючи його фінансовий стан (він працює робочим на заводі, дружина отримує мінімальну пенсію).

Зазначив, що основною підставою цивільного позову є посилання потерпілої на те, що у неї «фактично перестали функціонувати рука та нога».

Вважає, що дані твердження не підтверджені матеріалами справи, сама потерпіла самостійно приходила на судові засідання, будь-яких засобів для пересування не використовує, тому відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн. буде достатнім і законним.

Заслухавши доповідача, прокурора який просив задовольнити його апеляційну скаргу та апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та самої потерпілої ОСОБА_7 які просили задовольнити апеляційну скаргу захисника та прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах адвоката ОСОБА_9 які заперечили проти апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні з таких підстав.

Перевіривши законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, в межах поданих апеляцій, колегія суддів доходить висновку, що досудове розслідування та судове слідство у кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про доведеність винності обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин фактично встановлених досудовим розслідуванням та досліджених судом першої інстанції під час судового розгляду справи, ґрунтуються на сукупності зібраних і досліджених у судовому засіданні доказах.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, крім визнання своєї вини, в повному обсязі доведена матеріалами кримінального провадження, які розглянуто судом першої інстанції в порядку ст.349 ч.3 КПК України.

При цьому, районний суд дотримався вимог змісту ч.3 ст.349 КПК України, допитав обвинуваченого і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.

На підставі викладеного, колегія суддів відповідно до ст.404 ч.1 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких, відповідно до вимог ст.349 ч.1 КПК України докази не досліджувались.

За таких обставин районний суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії невеликої тяжкості, вчинених з необережності, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, осудний, на обліках у лікарнях не перебуває, раніше не судимий, працює, а також поведінку обвинуваченого після вчинення злочину. Врахував наявність пом`якшуючих покарання обставин - щире каяття, визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданих збитків та відсутність обтяжуючих покарання обставин та дійшов правильного висновку, призначивши обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу, без позбавлення права керування транспортними засобами, яке є необхідним і достатнім для виправлення останнього та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним самим так і іншими особами.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що призначене судом ОСОБА_10 покарання у виді штрафу, не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, оскільки в результаті дорожньої транспортної пригоди постраждало дві особи, у тому числі малолітня дитина є безпідставними, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, що в даній дорожньо-транспортній пригоді постраждала малолітня дитина.

Крім того, як вбачається з обвинувального акту, органом досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_10 ставилось в провину порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_7 .

Більше того, як вбачається із висновку судово-медичної експертизи №618 від 23.05.2017 року малолітній пішохід ОСОБА_12 відповідно до медичної документації будь-яких видимих тілесних ушкоджень у вигляді синців, саден, ран не описано. Виставлений діагноз забій м`яких тканин голови та лівого передпліччя по ступеню тяжкості не оцінюється, так як не підтверджений об`єктивними даними.

Також безпідставними є доводи прокурора, що суд постановляючи вирок помилково дійшов висновку щодо відсутності підстав для застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження карається штрафом від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
На переконання колегії суддів призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, із урахуванням його особи, обставин вчинення кримінального правопорушення вчиненого ним з необережності, відношення до вчиненого, поведінки після вчинення кримінального правопорушення, часткового відшкодування шкоди, пом`якшуючих обставин покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин, повністю відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. Підстав для призначення обвинуваченому більш суворого основного покарання з позбавленням права керування транспортними засобами колегія суддів не вбачає. При цьому враховує, що разом із сім`єю обвинуваченого проживає матір його дружини досить похилого віку - 83 роки, яка хворіє і потребує постійного медичного нагляду, у зв`язку із чим обвинувачений користується автомобілем для доставляння її до медичних закладів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_10 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами.
Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як вбачається з апеляційної скарги представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 та підтверджено в судовому засіданні потерпілою ОСОБА_7 , в 2017 році вона два рази знаходилася в травматологічному відділені Кіровоградської обласної лікарні на лікуванні з діагнозом консолідований перелом шийки лівої плечової кістки, що підтверджується виписками із медичної карти відповідно від 12.06.2017 року №10147 та 26.06.2017 року №11091, що свідчить про моральні страждання потерпілої, а тому стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 судом першої інстанції моральної шкоди на користь потерпілої не відповідає тим моральним стражданням, які зазнала потерпіла внаслідок спричиненого дорожньо-транспортною пригодою.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги представника потерпілої в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 55 000 грн. підлягають частковому задоволенню, а саме сума в розмірі 20 000 грн. відповідатиме тим моральним стражданням, які зазнала потерпіла ОСОБА_7 внаслідок спричиненого ДТП.

Разом із тим, доводи представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 стосовно безпідставного відхилення судом першої інстанції матеріальних витрат потерпілої, які вона понесла в 2015, 2016 та 2017 роках на загальну суму 1406 грн. є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції в повній мірі досліджено розписки з яких вбачається, що ОСОБА_10 добровільно було відшкодовано потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду понесену нею на лікування у розмірі 2560 грн. 00 коп., а витрати, понесені потерпілою ОСОБА_7 в якості благодійних внесків на суму 1767 грн. не підлягають до стягнення, так як благодійні внески не є обов`язковими для сплати та сплачуються у добровільному порядку, а тому не є витратами на лікування та безпідставно включено потерпілою в розмір матеріальної шкоди.
Отже, беручи до уваги викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині вирішення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 жовтня 2017 року стосовно ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України - змінити у частині вирішення цивільного позову.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 20 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
У решті вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4