Справа №591/2530/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/595/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2017 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 591/2530/16-к за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Сум від 22 травня 2017 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний невинуватим в пред`явленому обвинуваченні та виправданий у зв`язку з недоведеністю того, що був вчинений злочин, передбачений ч.2 ст.309 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:
В поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. Свої вимоги обгрунтовує тим, що суд безпідставно визнав протокол обшуку недопустимим доказом, не взяв до уваги показання працівників поліції та свідка ОСОБА_12 , врахувавши при цьому пояснення дружини обвинуваченого, яка є заінтересованою особою, не було враховано і результатів медичного огляду про те, що ОСОБА_9 перебував у стані наркотичного сп`яніння, показання останнього нічим не підтверджуються. Також зазначає, що суд не зазначив в мотивувальній частині вироку якою частиною ст.284 КПК України він керувався при ухваленні рішення, а також, що не вирішив питання долі речових доказів.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_10 просить залишити вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, оскільки суд першої інстанції надав об`єктивну правову оцінку всім наданим стороною обвинувачення доказам і його висновки в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до обвинувального акта органами досудового розслідування ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення в тому, що він будучи особою, яка раніше вчинила злочини, передбачені ст.ст.307 і 317 КК України, діючи повторно, 07.04.2016 за місцем свого мешкання по АДРЕСА_1 незаконно виготовив наркотичний засіб «опій ацетильований», який вжив, а медичний шприц та фрагмент вати з залишками виготовленої наркотичної речовини залишив собі без мети збуту. 07.04.2016 в період часу з 10-00 години до 10-30 години під час проведення працівниками поліції обшуку за вказаною адресою було виявлено та вилучено медичний шприц об`ємом 5 мл із залишками речовини коричневого кольору та фрагмент вати з нашаруванням речовини коричневого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом «опієм ацетильованим» загальною вагою в перерахунку на суху речовину 0,06 г.

Розглянувши кримінальне провадження та дослідивши всі надані як стороною обвинувачення, так і стороною захисту докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що покладені в основу обвинувачення докази не підтверджують факт вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, внаслідок чого визнав ОСОБА_9 невинуватим та виправдав його за недоведеністю того, що був вчинений злочин, у якому він обвинувачується.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, просила скасувати вирок суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про невинуватість ОСОБА_9 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.309 КК України та виправдання його за недоведеністю вчинення даного злочину за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження та ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах.

Що стосується тверджень прокурора у кримінальному провадженні про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав одні докази недопустимими, а інші не взяв до уваги, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки обставини вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину були ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні і наданим в судовому засіданні доказам була дана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження органами досудового розслідування ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення в тому, що будучи особою, яка раніше вчинила злочини, передбачені ст.ст.307 і 317 КК України, діючи повторно, він 07.04.2016 за місцем свого мешкання в квартирі АДРЕСА_2 незаконно виготовив без мети збуту наркотичний засіб та цього ж дня в період часу з 10-00 години до 10-30 години під час проведення працівниками поліції обшуку за вказаною адресою було виявлено та вилучено медичний шприц об`ємом 5 мл із залишками речовини коричневого кольору та фрагмент вати з нашаруванням речовини коричневого кольору, які є особливо небезпечним наркотичним засобом «опієм ацетильованим» загальною вагою в перерахунку на суху речовину 0,06 г.

В основу обвинувачення прокурором були покладені такі докази:

- протокол обшуку від 07.04.2016, відповідно до якого під час проведення санкціонованого обшуку в квартирі АДРЕСА_2 було виявлено та вилучено шприц 5 мл та ватний тампон із залишками речовини коричневого кольору, а також пляшка 0,5 л з частиною рідини, що містить запах розчинника;

- висновок експерта за № 565 від 12.04.2016, відповідно до якого надані на дослідження залишок рідини в шприці та речовина-нашарування на фрагменті вати є особливо небезпечним наркотичним засобом «опієм ацетильованим» загальною масою в перерахунку на висушену речовину 0,06 г;

- показання свідків (працівників поліції) ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , згідно яких в квітні 2016 р. з метою виконання ухвали слідчого судді про проведення обшуку в першій половині дня вони прибули за місцем проживання ОСОБА_9 . Відчинивши двері та дізнавшись про наявність ухвали на проведення обшуку, ОСОБА_9 почав тікати в квартиру, а вони забігли за ним та з метою уникнення тілесних ушкоджень і запобігти знищенню речових доказів наділи на останнього кайданки. В ході проведення обшуку в кухні було виявлено шприц, вата, розчинник та насіння маку. Після цього вони привели понятих та в їх присутності вилучили відшукані речі. Крім того вони пояснили, що до ОСОБА_9 ніхто психічного насильства не застосовував та не пропонував йому здійснити оперативну закупку;

- показання свідка ОСОБА_12 , відповідно до яких він є сусідом ОСОБА_9 . Оскільки з квартири останнього певний період часу на початку весни 2016 р. було чутно запах розчинника, то він подумав, що ОСОБА_9 варить наркотики, і він звернувся із заявою до правоохоронних органів.

Відповідно до ст.94 («Оцінка доказів») КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч.1 ст.84 КПК).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ст.86 КПК).

Відповідно до положень ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а згідно ч.2 цієї статті суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, п.1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду з порушенням його суттєвих умов.

Таким чином, допустимість доказу визначається виходячи, насамперед, із обставин його отримання і залучення до кримінального провадження. Умовами допустимості доказів є:

- одержання фактичних даних із належного джерела, належним суб`єктом, в належному процесуальному порядку;

- належне оформлення (фіксування) джерела фактичних даних.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що протокол обшуку за місцем мешкання ОСОБА_9 є недопустимим доказом, оскільки він був проведений з порушенням його суттєвих умов належного процесуального порядку.

Зокрема, будучи допитаним під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 категорично заперечив свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, пояснивши, що 07.04.2016 близько 08 год. 30 хв. він збирався виходити з квартири і коли відкрив двері, то побачив працівників поліції, які завели його назад до приміщення, одягли кайданки та почали пропонувати йому провести оперативну закупку у його знайомого, погрожуючи тим, що у випадку його незгоди вони знайдуть у нього наркотики. При цьому понятих не було, а самі працівники поліції вільно рухалися по квартирі. Потім його завели на кухню, де на столі він побачив шприц та вату, які йому не належали. Після довгих вмовлянь працівниками поліції він погодився здійснити оперативну закупку. Близько 10 год. 00 хв. працівники поліції привели понятих, у присутності яких вилучили вказані предмети, і внаслідок тиску він змушений був визнати, що вони належать йому, а також, що він зранку вжив наркотичний засіб. Через деякий час він дізнався, що відносно нього існує кримінальне провадження за фактом вилучення в його помешканні наркотичного засобу. Крім того, пояснив, що в період з восени 2015 року до травня 2016 року у нього в квартирі був ремонт, тому можливо сусіди і чули запах, схожий на запах розчинника. Наркотичні засоби він вжив 04.07.2016 і вони були придбані ним у невідомої особи.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що є дружиною обвинуваченого і у них в квартирі був ремонт, в березні 2016 фарбували батареї. 07.04.2016 вона пішла на роботу о 07:00 год. ранку, а коли повернулася о 17:40 год., то чоловік їй розповів, що приходили працівники поліції та підкинули йому наркотичні засоби. На той час її чоловік працював і зазвичай на роботу виходив о 08:30 год. Їй не відомо, щоб її чоловік виготовляв в квартирі наркотичні засоби.

Як пояснили допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , працівники поліції запросили їх бути понятими при проведенні обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 . Коли вони зайшли до квартири останнього, то побачили, що ОСОБА_9 сидів на стільці в наручниках, а коло нього було три працівника поліції. Також було видно, що в квартирі проводять ремонт. Вони одразу пройшли на кухню, де на столі лежали пляшка розчинника, вата та шприц, які в їх присутності вилучили працівники поліції. Крім того на столі було насіння маку, яке не вилучалося. ОСОБА_9 пояснив, що це його речі. Працівники поліції при них обшуку квартири не проводили.

Відповідно до ч.1 ст.234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а згідно ч.7 ст.223 цього Кодексу, обшук житла здійснюється з обов`язковою участю не менше двох понятих.

Враховуючи те, що фактично поняті не були присутні з самого початку проведення обшуку та не були очевидцями зазначених в обвинувальному акті подій, зокрема щодо намагання ОСОБА_9 знищити речові докази при виді працівників поліції і застосування до нього наручників з цього приводу, а також виявлення цими ж працівниками поліції у ході обшуку шприца та вати із наркотичним засобом у відсутності будь-яких сторонніх та незаінтересованих осіб, то і протокол обшуку від 07.04.2017 не можна вважати допустимим доказом, оскільки, як зазначалося вище, його було складено в результаті проведеної слідчої дії з порушенням суттєвих умов обшуку, визначених як обов`язкові у ч.7 ст.223 КПК України.

Визнавши недопустимим доказом протокол обшуку, суд першої інстанції у відповідності до ч.6 ст.9 КПК України правильно, на думку колегії суддів, застосував концепцію «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема у справах «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 (Gafgen v. Germany) та «Яременко проти України» від 30.04.2015 (Yaremenko v. Ukraine), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази, а тому і послідуючий висновок експерта від 12.04.2016, що був складений на підставі вказаного вище протоколу обшуку також слід вважати недопустимим доказом («плід отруєного дерева»), відтак цей висновок не може бути використаний при ухваленні обвинувального судового рішення.

Як вбачається зі сталої практики ЄСПЛ щодо дії принципу верховенства права, «обвинувачений не розплачується своєю долею за помилки або зловживання органів кримінального переслідування, а також захисників та інших осіб, які стоять на його стороні. Тягар доведення хибності матеріалу покладено на сторону, яка вказує на його хибність. Якщо ця сторона продемонструє його хибність, тягар доведення допустимості матеріалу як доказу покладається на протилежну сторону».

У вирішенні питання про допустимість доказів колегія суддів враховує й істотність порушення прав і свобод ОСОБА_9 , що має важливе значення, оскільки не усі порушення закону, допущені під час збирання доказів сторонами, є підставою для визнання цих доказів недопустимими.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання працівників поліції ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , які безпосередньо проводили обшук, оскільки вони є заінтересованими особами, оскільки ці свідки не є безсторонніми, а є службовими особами державного органу кримінального переслідування та напряму зацікавлені у наслідках розгляду кримінального провадження, так як їх показання стосуються сумлінності виконання ними своїх посадових обов`язків, тому їх свідчення не можуть превалювати (мати перевагу, домінувати) над іншими доказами у справі, в тому числі над показаннями ОСОБА_9 , які останній надав в судах першої та апеляційної інстанціях.

До того ж показання вказаних свідків жодним чином не спростовують того факту, що обшук був здійснений останніми з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та прав і свобод людини, що випливає із проведеної ними слідчої дії, в той час як складений за наслідками її проведення протокол був визнаний недопустимим доказом.

Показання свідка ОСОБА_12 також ніяким чином не підтверджують факту вчинення ОСОБА_9 злочину і ґрунтуються виключно на припущеннях останнього, оскільки особисто він не бачив виготовлення та зберігання ОСОБА_9 наркотичного засобу, а та обставина, що з квартири обвинуваченого певний час було чутно запах розчинника сам по собі не є достатнім для підтвердження пред`явленого обвинувачення, як і той факт, що у день проведення обшуку ОСОБА_9 перебував у стані наркотичного сп`яніння.

На користь ОСОБА_9 свідчить і той факт, що згідно висновку дактилоскопічної експертизи № 480 від 07.07.2016 на вилучених під час проведення обшуку предметах слідів пальців його рук виявлено не було, що у сукупності з іншими встановленими обставинами, повністю підтверджує його показання і одночасно ставить під сумнів показання працівників поліції щодо необхідності проникнення до квартири обвинуваченої особи та проведення обшуку у відсутності понятих.

Крім того, у вироку обґрунтовано було зазначено, що у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження, які могли утворитися при застосуванні наручників, що в специфічному контексті цього кримінального провадження, на думку колегії суддів, могло викликати у останнього почуття страху, тривоги та, цілком можливо, з урахуванням його пояснень під час обшуку, зламати його моральний опір (рішення ЄСПЛ у справі «Ердоан Яіз проти Туреччини» (Erdogan Yagiz v. Turkey), а тому зазначені пояснення ОСОБА_9 щодо належності саме йому вилучених працівниками поліції предметів не можуть бути доказами в розумінні ст.84 КПК України та підтверджувати його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину, що і було вмотивовано судом першої інстанції.

Колегія суддів враховує також практику ЄСПЛ з цього питання (рішення у справі «Еркапіч проти Хорватії» від 25.04.2013 (Erkapic v. Croatia), а саме дотримання національними судами під час розгляду справ п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, згідно якої «за відсутності суттєвих підстав для протилежного, поняття справедливого судового розгляду вимагає надавати більшого значення свідченням, наданими у суді, порівняно з протоколами допитів осіб на попередньому слідстві, оскільки останні являють собою, передусім, процес збору стороною обвинувачення інформації на підтримку своєї позиції», тому безпосередні показання ОСОБА_9 в судах першої та апеляційної інстанціях мають більше значення для встановлення факту вчинення ним інкримінованого злочину, ніж його пояснення в ході досудового розслідування (обшуку).

Судом першої інстанції правильно був врахований і факт звернень ОСОБА_9 до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій працівників поліції.

Як вбачається з листа Сумського обласного бюро СМЕ, за 8 год. проходить виведення 80% дози морфіну, яка надійшла до організму; за 24 год. до 90%, а через 72-100 год. в сечі знаходять лише сліди морфіну.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_19 пояснив, що є експертом токсикологом і за своєю спеціалізацією може встановлювати лише наявність в біологічному середовищі наркотичних чи токсичних речовин та не встановлює наявність або відсутність наркотичного сп`яніння особи.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснив, що є лікарем наркодиспансеру і проводив огляд ОСОБА_9 , який перебував в стані наркотичного сп`яніння, оскільки в сечі останнього були виявлені опіати. При цьому вказав, що наркотичне сп`яніння може бути від кількох годин до 2-х діб після вживання наркотичних засобів залежно від вжитих наркотичних засобів та стану здоров`я особи, що не виключає факту вживання ОСОБА_9 наркотичного засобу 04.04.2016.

З висновку медичного огляду вбачається, що дійсно 07.04.2016 в 11:00 год. ОСОБА_9 знаходився в стані наркотичного сп`яніння, викликаного опіатами.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність будь-яких доказів того, що ОСОБА_9 вживав наркотичний засіб виключно за обставин, викладених в обвинувальному акті. При цьому, вірно було зазначено судом першої інстанції, що сам по собі факт вживання особою наркотичного засобу не тягне за собою обов`язкової кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до кримінальної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові, а згідно ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зазначене національне процесуальне законодавство України повністю узгоджується і з практикою ЄСПЛ, що сформульована у п.43 рішення Суду від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Згідно правової позиції ЄСПЛ розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Таким чином, під час розгляду судом першої інстанції кримінального провадження відносно ОСОБА_9 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, стороною обвинувачення не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку були б достатніми для прийняття рішення про доведеність вчинення злочину, що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про скасування цього судового рішення з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, є необґрунтованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що в мотивувальній частині вироку не зазначено якою саме частиною ст.284 КПК України керувався суд першої інстанції при ухваленні свого рішення, то вони також є необґрунтованими, оскільки ухвалюючи вирок суд як в мотивувальній, так і в резолютивній частинах рішення чітко і недвозначно зазначив підставу визнання ОСОБА_9 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та його виправдання, а саме недоведеність вчинення злочину, що узгоджується з положеннями ч.4 ст.374 КПК України та у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.373 цього Кодексу є підставою для ухвалення виправдувального вироку, чим суд і керувався.

Не можуть бути прийнятими до уваги також доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не вирішив питання долі речових доказів, оскільки незважаючи на те, що судом дійсно не було прийнятого відповідного рішення з цього приводу, цей факт не є підставою для скасування виправдувального вироку з огляду на приписи ст.ст.409 і 412 КПК України і порушене прокурором в апеляційній скарзі питання може бути вирішено без будь-якої шкоди в порядку ст.ст.537 і 539 КПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування вироку суду, як про це поставлене питання в апеляційній скарзі прокурором, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Вирок Зарічного районного суду м. Сум від 22 травня 2017 року відносно ОСОБА_21 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4