Ухвала
іменем україни
26 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційні скарги прокурорів, які брали участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на вирок Таращанського районного суду Київської області від 11 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000088, за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки смт Рокитне Київської області, мешканки АДРЕСА_1 , такої, що не має судимості,
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки смт Рокитне Київської області, мешканки АДРЕСА_1 , такої, що не має судимості,
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянки України, уродженки та мешканки АДРЕСА_2 , такої, що не має судимості,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК,
за участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
виправданих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком суду першої інстанції, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 визнано невинуватими та виправдано у зв`язку з відсутністю в їх діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК.
Органами досудового слідства, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачувалися у тому, що вони в період часу з 08 листопада 2013 року до 26 лютого 2014 року, будучи найманими працівниками невстановленою досудовим слідством особою на ім`я ОСОБА_10 , який у орендованому приміщенні по АДРЕСА_3 організував гральний бізнес, який в Україні є забороненим видом господарської діяльності, виконували функції адміністраторів грального закладу. Зокрема, з метою приховування незаконного грального бізнесу від правоохоронних органів та інших громадян, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за попередньою домовленістю по телефону з гравцями, надавали доступ до вказаного приміщення, обладнаного гральними автоматами з купюроприймачами та компютерною технікою, вхід до якого був можливий лише з їхнього дозволу, більше ніж 70 особам, до моменту виявлення цього закладу співробітниками правоохоронних органів 27 лютого 2014 року, чим вчинили приховування особливо тяжкого злочину.
Виправдовуючи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд дійшов висновку, що винуватість останніх у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 396 КК при обставинах викладених в обвинувальному акті, не доведена у повному обсязі, оскільки жодна з осіб, по найму в яких працювали обвинувачені, не притягувалася до кримінальної відповідальності та не визнана винною вироком суду у вчиненні злочину, передбаченого ст. 203-2 КК, а тому кримінальна відповідальність за заздалегідь необіцяне приховування особливо тяжкого злочину, не може мати місце за відсутністю встановленого факту вчинення такого злочину.
У касаційних скаргах, які є аналогічними за вимогами, прокурори просять скасувати зазначені судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказують на те, що оскаржувані рішення не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, оскільки поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишився ряд доказів сторони обвинувачення, за допомогою яких органами досудового слідства встановлено, що організатором грального бізнесу, у приховуванні якого обвинувачувалися ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , був громадянин ОСОБА_11 , котрого за вироком суду визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 203-2 КК. Зазначають про порушення статей 23, 94, 404, 405 КПК, оскільки за наявності клопотання прокурора, суд апеляційної інстанції не дослідив повторно доказів кримінального провадження, чим порушив принцип безпосередності дослідження доказів. Вказують на те, що апеляційний суд не урахував правову позицію Верховного Суду України з приводу кола суб`єктів злочину, передбаченого ст. 203-2 КК та безпідставно не прийняв свого рішення про застосування закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню.
На касаційні скарги прокурорів надійшло заперечення від захисника ОСОБА_9 , в якому він стверджує про безпідставність викладених у скаргах доводів, у зв`язку з чим просить залишити їх без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції ? без зміни.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку касаційних скарг, думку захисника ОСОБА_9 , а також виправданих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок. Колегія суддів установила, що суди першої та апеляційної інстанцій дотримались цих вимог закону.
Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У силу ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Суд апеляційної інстанції, згідно зі ст. 404 КПК, переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, з дотриманням меж судового розгляду, встановлених ст. 337 КПК, та не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте у суді першої інстанції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органами досудового розслідування ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було обвинувачено у заздалегідь необіцяному приховуванні особливо тяжкого злочину, і їх дії кваліфіковано за ч. 1 ст. 396 КК.
Місцевий суд здійснив розгляд цього провадження в межах висунутого обвинувачення у відповідності до вимог ст. 337 КПК. Прокурор, відповідно до вимог ст. 338 КПК, обвинувачення під час судового розгляду не змінював.
Однак, як убачається з касаційної скарги, в ході апеляційного перегляду вироку щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 сторона обвинувачення не дивлячись на те, що в апеляційній скарзі ставилось питання про скасування вироку та постановлення свого вироку апеляційним судом, яким визнати винним засуджених у вчиненні інкримінованого їм органами досудового розслідування злочину через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, змінила свою позицію, посилаючись на рішення Верховного Суду України з приводу розширення кола суб`єктів злочину, передбаченого ст. 203-2 КК.
Втім, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які письмові документи, що свідчать про бажання органів обвинувачення змінити або доповнити апеляційну скаргу під час апеляційного провадження, не порушуючи при цьому положень ст. 403 КПК.
Отже, місцевий і апеляційний суди не мали згідно з кримінальним процесуальним законом підстав для урахування позиції сторони обвинувачення щодо наявності в діях обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ст. 203-2 КК, адже останнім не висувалося обвинувачення у тому, що вони брали участь у забезпеченні діяльності пов`язаної з наданням можливості доступу до азартних ігор, організатором яких був громадянин ОСОБА_11 . Якби суди зробили це, то погіршили б становище обвинувачених і порушили б їхнє право на захист (ст. 20 КПК).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 337 КПК суд має право самостійно вийти за межі висунутого обвинувачення лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суди першої та апеляційної інстанції діяли в межах наданих їм повноважень, не порушуючи при цьому кримінальний процесуальний закон. Судові рішення достатньо умотивовані та відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Системне тлумачення норм КПК свідчить, що право прокурора ставити питання в касаційній скарзі про скасування судових рішень у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інший спосіб погіршити становище засудженого обмежене змістом висунутого особі обвинувачення, від якого вона захищалася.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які би тягли за собою скасування судових рішень, про що йдеться у касаційних скаргах, колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Вирок Таращанського районного суду Київської області від 11 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2016 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурорів, які брали участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій без задоволення.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3