Справа №473/148/17 10.04.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/784/330/18 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 квітня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000199 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Веселинове Миколаївської області, неодруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, працюючого водієм ТОВ «Дружба», такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,
захисник ОСОБА_6

потерпіла ОСОБА_9

представник потерпілої ОСОБА_10

представник цивільного

відповідача ОСОБА_11 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.
Просить вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2017 року скасувати в частині вирішення цивільного позову потерпілої та відмовити в задоволенні позову потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення 18847 грн. матеріальних збитків та 300000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, з покладенням обов`язків передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
На підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, який набрав чинності 7 вересня 2017 року - звільнено ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання на підставі акту амністії.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь:
- потерпілої ОСОБА_9 18847 грн. матеріальної шкоди та 100000 грн. моральної шкоди;
- держави витрати за проведення експертиз 2531,50 грн.
Постановлено стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАНТА» на користь потерпілої ОСОБА_9 17400 грн. матеріальної шкоди та 17400 грн. моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника.
Не оспорюючи обставин кримінального правопорушення, встановлених судом першої інстанції, доведеності винуватості та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову таким, що підлягає скасуванню, оскільки, на думку апелянта, судом першої інстанції допущено істотні порушення кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Стверджує, що на час ухвалення вироку належних доказів, які б обґрунтовували матеріальну та моральну шкоду, завдану потерпілій ОСОБА_9 стороною обвинувачення та потерпілою не надано.
Посилаючись на вимоги ст. 129 КПК України, апелянт стверджує, що суд першої інстанції за відсутності єдиного належного засобу доказування - висновку експерта мав би відмовити у позові потерпілої.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_12 13 серпня 2016 року близько 14 години 50 хвилин в с. Олександрівка Вознесенського району, Миколаївської області, керуючи автомобілем марки «ЗАЗ 1105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вулиці Генерала Подзігуна зі сторони м. Южноукраїнськ у напрямку м. Вознесенськ зі швидкістю близько 71-74 км/год.
В районі перехрестя з вул. Гагаріна водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п. п. 2.3 «б», 12.4, 12.3 Правил дорожнього руху України, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки, не стежив за її змінами, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно його контролювати і мав таку можливість, у населеному пункті рухався зі швидкістю більше 60 км/год., при виявлені перешкоди в русі, не зменшив швидкість аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , який перебігав проїжджу частину вулиці Генерала Подзігуна у невстановленому для переходу місці зліва направо відносно напрямку руху автомобіля «ЗАЗ 1105», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційний скарзі, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, пояснення потерпілої, представника потерпілої та прокурора, які заперечували проти її задоволення, пояснення представника цивільного відповідача, який поклав вирішення апеляційної скарги на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) за обставин, наведених у вироку, доведена дослідженими судом першої інстанції доказами, що, як і кваліфікація дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також вид та розмір призначеного покарання, звільнення від відбування покарання, апелянтом не оспорюється, внаслідок чого, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.
Також не оспорюється цивільний позов до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАНТА».
Що стосується цивільного позову ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 , то він вирішений відповідно до ст. 127, 128, 129 КПК України, ст. 23, 1166, 1167, 1187 ЦК України.
Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався.
Так, суд першої інстанції, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру відшкодування за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_9 , виходив з доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у дорожньо-транспортній пригоді, що спричинило смерть потерпілому ОСОБА_13 .
Визначаючи розмір матеріальної шкоди судом першої інстанції враховано витрати потерпілої ОСОБА_9 на поховання сина ОСОБА_13 , який загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що склали, згідно оригіналам накладних (а.п. 192-198), 41197,12 грн., враховано сплачені родичами обвинуваченого потерпілій 5000 грн. та враховано межі пред`явленого цивільного позову про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди у розмірі 18847 грн.,
Належним чином умотивувавши, та зазначивши підстави, судом першої інстанції обгрунтовано ухвалено рішення про повне задоволення цивільного позову про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальної шкоди у розмірі 18847 грн.
З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується суд апеляційної інстанції.
Також, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо спричинення потерпілій ОСОБА_9 , в результаті протиправних дій обвинуваченого, і моральної шкоди, яка полягала у стражданнях пов`язаних у зв`язку з втратою сина ОСОБА_13 , та право потерпілої на відшкодування моральної шкоди.
Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції, відповідно до положень ч. 3 ст. 23 ЦК України, в повному обсязі враховано характер правопорушення, глибину душевних страждань потерпілої, ступеня вини обвинуваченого, інші обставини, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховано вимоги розумності і справедливості.
Твердження апелянта, щодо відсутності належних доказів завдання потерпілій ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди, є безпідставними.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду в суді першої інстанції підтвердив факт дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинув ОСОБА_13 , фактично не оспорював розмір матеріальної шкоди заявлений потерпілою, щодо розміру моральної шкоди висловлював позицію стягнення в розумних межах.
Як слідує з показань потерпілої ОСОБА_9 в суді першої інстанції, внаслідок трагічної смерті сина ОСОБА_13 вона понесла матеріальні витрати на поховання сина, зазнає душевних страждань.
Виходячи з даних оригіналів накладних (а.п. 192-198), витрати на поховання склали 41197,12 грн.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, у тому числі на які посилається апелянт, та які б були безумовною підставою для скасування вироку в частині вирішення цивільного позову, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Також не виявлено і порушень основних засад кримінального провадження, у тому числі верховенства права.
Виходячи з позиції сторони захисту в суді першої інстанції щодо цивільного позову ОСОБА_9 , у тому числі щодо розміру матеріальної та моральної шкоди, та беручи до уваги відсутність з цього приводу будь-яких клопотань, як під час розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, на думку апеляційного суду, посилання захисника в апеляційній скарзі щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, заподіяної кримінальним правопорушення, лише шляхом проведення експертизи, є такими, що не заслуговують на увагу.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,
п о с т а н о в и в:
Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: