Справа № 366/3271/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/276/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 28 12.03.2018

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
секретаря судових засідань ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 на вирок Іванківського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Русаки, Іванківського району, Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
-визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.267-1 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Іванківського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.267-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік. Остаточне покарання ОСОБА_8 визначене на підставі ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Іванківського районного суду Київської області від 16 липня 2015 року, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.
За вироком суду, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні закінченого замаху на переміщення за межі зони безумовного (обов`язкового) відселення промислової продукції без надання передбаченого законом дозволу та без проведення дозиметричного контролю, за наступних обставин.

12 серпня 2015 року, приблизно о 06 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , перебуваючи на своєму робочому місці у відселеному селищі Вільча, яке відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 106 від 23 липня 1991 року, належить до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, а саме до зони безумовного (обов`язкового) відселення, де поряд із наявною в цьому селищі залізничною колією помітив декілька її металевих відрізків, які вирішив перемістити за межі зони безумовного (обов`язкового) відселення до місця свого постійного проживання в с.Русаки, Іванківського району, Київської області, для використання у власних цілях.

Реалізуючи свій злочинний намір, в цей же день, близько 19 години, ОСОБА_8 , в порушення вимог режиму радіаційної безпеки, на автомобілі марки ВАЗ-2103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , прибув до місця знаходження вказаних металевих відрізків залізничної колії, загальна вага яких становила 250 кг, та завантажив їх до багажного відділення і салону автомобіля.

Однак, довести свій злочинний умисел з переміщення металевих відрізків залізничної колії з території зони безумовного (обов`язкового) відселення до свого місця проживання не зміг з причин, що не залежали від його волі, так як о 20 годині, 12 серпня 2015 року був затриманий працівниками міліції на КПП «Поліське».

Своїми умисними діями ОСОБА_8 порушив вимоги режиму радіаційної безпеки у спеціально визначеній зоні радіоактивного забруднення, тобто переміщав за межі зони безумовного (обов`язкового) відселення з використанням автомобіля, об`єкти промислової продукції за відсутності передбаченого законом дозволу і без проведення дозиметричного контролю, чим порушив вимоги ст.12 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої у зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення забороняється винесення або вивезення із зон будівельних матеріалів та конструкцій, машин і устаткування, хатніх речей, іншого рухомого майна без спеціального дозволу Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 , посилаючись на допущені судом першої інстанції неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок Іванківського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року, ухвалений відносно його підзахисного, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На підтвердження апеляційних вимог захисник зазначає, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи свої висновки шодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.267-1 КК України, послався на докази які, на його думку, є досить сумнівними з точки зору відповідності їх вимогам ст.ст. 85,86 КПК України щодо належності та допустимості доказів у кримінальному провадженні. Зокрема, апелянт звертає увагу на те, що показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на які посилається суд першої інстанції у вироку, жодним чином не підтверджують факт переміщення саме обвинуваченим ОСОБА_8 фрагментів залізничної колії із території зони безумовного (обов`язкового) відселення без відповідного дозволу, так як при затриманні на КПП «Поліське» в автомобілі, в якому знаходились частини залізничних рейок, перебували ще дві особи, які судом допитані не були. Так як показання зазначених вище свідків не підтверджують конкретних обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину, то вони, на думку захисника, є неналежними доказами.

Також, на переконання захисника, неналежним доказом, на який послався суд першої інстанції на підтвердження винуватості його підзахисного, є протокол огляду місця події від 12 серпня 2015 року, так як в ньому не зазначено відомостей щодо кількості та ваги вилучених виробів з металу. Крім того, апелянт вважає, що протокол зважування вилучених металевих виробів від 15 серпня 2015 року є недопустимим доказом, так як зазначена слідча дія проводилася старшим оперуповноваженим СКР відділу зони ЧАЕС ГУ МВС України у Київській області, повноваження якого, відповідно до ст.41 КПК України, в матеріалах кримінального провадження відсутні.

На думку апелянта, протокол огляду місця події, в ході якого проводився огляд автомобіля марки ВАЗ-2103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував обвинувачений ОСОБА_8 , та вилучалися фрагменти залізничної колії, є недопустимим доказом, так як був отриманий з порушенням вимог закону, а саме ст.ст. 233, 234, 237 КПК України, які передбачають можливість огляду володіння особи лише за згодою власника чи на підставі ухвали слідчого судді. Таким чином, на переконання захисника, вирок Іванківського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року, ухвалений відносно ОСОБА_8 , не відповідає вимогам ст.370 КПК України щодо його законності, обґрунтованості та вмотивованості, а тому підлягає безумовному скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, доводи прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги захисника, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно із ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні закінченого замаху на порушення вимог режиму радіаційної безпеки, а саме закінченого замаху на переміщення будь-яким способом за межі зони безумовного (обов`язкового) відселення без надання передбаченого законом дозволу і проведення дозиметричного контролю промислової продукції, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.267-1 КК України, є обґрунтованими, відповідають встановленим фактичним обставинам кримінального правопорушення, і підтверджені наявними доказами в їх сукупності, які перевірялися судом під час судового розгляду.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , фактичними даними, що містяться у протоколі огляду місця події, та іншими доказами, дослідженими судом першої інстанції.

Зокрема, в судовому засіданні під час судового розгляду в суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 надав показання про те, що 12 серпня 2015 року він перебував на своєму робочому місці на контрольно-пропускному пункті «Поліське» зони безумовного (обов`язкового) відселення. Близько 20 години вечора на КПП заїхав автомобіль червоного кольору, марки якого він не пам`ятає, за кермом даного автомобіля перебував ОСОБА_8 , а в салоні знаходилося ще двоє пасажирів, які перебували в стані алкогольного сп`яніння. Візуально було видно, що автомобіль завантажений, і при перевірці було встановлено, що в багажнику та в салоні автомобіля знаходяться фрагменти залізничної колії, після чого була викликана слідчо-оперативна група.

Аналогічні показання в суді першої інстанції надав і свідок ОСОБА_10 , який доповнив, що до затримання автомобіля ВАЗ під керуванням ОСОБА_8 надійшла інформація про те, що невідомі особи на станції Вільча порізали залізничні рейки.

Відповідно до відомостей, які містяться в протоколі огляду місця події від 12 серпня 2015 року та фототаблиці до нього, у присутності понятих на КПП «Поліське» було затримано автомобіль марки ВАЗ-2103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , в багажному відділенні та салоні якого виявлено та вилучено металеві фрагменти залізничної колії у кількості 9 штук та металевий кутик. Зазначені промислові вироби ОСОБА_8 намагався вивезти за межі зони безумовного (обов`язкового) відселення без передбаченого законом дозволу і проведення дозиметричного контролю (а.с.17-22, т.1).

Згідно із постановою старшого слідчого СВ відділу зони Чорнобилської АЕС ГУ МВС України в Київській області від 13 серпня 2015 року, вироби із чорного металу, які були вилучені із автомобіля марки ВАЗ-2103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , що виїжджав за межі зони відселення через КПП «Поліське», визнані речовими доказами (а.с.24, т.1).

Як видно з довідки Державного агентства з управління зоною відчуження від 20 серпня 2015 року, ОСОБА_8 дозвіл не право переміщення виробів з металу за межі зони відчуження і зони безумовного (обов`язкового) відселення не надавався (а.с.35, т.1).

Відповідно до витягу з Постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23 липня 1991 року, смт. Вільча та смт. Поліське віднесені до зони безумовного (обов`язкового) відселення (а.с.37, т.1).

Таким чином, зазначений комплекс доказів підтверджує, що ОСОБА_8 намагався перемістити за межі зони безумовного (обов`язкового) відселення промислову продукцію, а саме фрагменти залізничної колії, без надання передбаченого законом дозволу і без проведення дозиметричного контролю, однак довести свій злочинний умисел до кінця не зміг, так як був затриманий на КПП «Поліське», а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.267-1 КК України.

Судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо недопустимості як доказу протоколу огляду місця події від 12 серпня 2015 року та інформації, що міститься в ньому, з тих мотивів, що зазначена слідча дія проведена з порушенням вимог кримінального процесуального закону, то, на переконання колегії суддів, зазначені доводи не заслуговують на увагу. Як видно з протоколу огляду місця події від 12 серпня 2015 року, огляд автомобіля марки ВАЗ-2103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , фактично був проведений за згодою особи, в користуванні якої він знаходився, а саме за згодою ОСОБА_8 , який підписав протокол огляду та будь-яких застережень в ньому не вказав, тим самим погодившись із зазначеною в ньому інформацією (а.с.17-22, т.1).
Твердження захисника про відсутність у протоколі огляду місця події від 12 серпня 2015 року інформації про кількість виявлених фрагментів залізничної колії в автомобілі під керуванням ОСОБА_8 не відповідають фактичним обставинам справи. У даному протоколі огляду конкретно зазначено кількість металевих фрагментів залізничної колії, що виявлені в автомобілі під керуванням ОСОБА_8 при виїзді із зони безумовного (обов`язкового) відселення (а.с.17-22, т.1).
Посилання захисника обвинуваченого на неналежність показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 як доказів вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у суді першої інстанції підтвердили факт вчинення ОСОБА_8 спроби перемістити за допомогою автомобіля із зони безумовного (обов`язкового) відселення без передбаченого законом дозволу через КПП «Поліське» промислову продукцію, а саме частини залізничної колії, тобто зазначені свідки підтвердили обставини, які підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні, та становлять об`єктивну сторону інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.267-1 КК України.
Разом з тим, слід зазначити, що колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги захисника щодо недопустимості як доказу вини ОСОБА_8 протоколу зважування вилучених із автомобіля під керуванням ОСОБА_8 металевих фрагментів залізничної колії. Як видно з матеріалів кримінального провадження, зазначена слідча дія проведена старшим оперуповноваженим сектору кримінального розшуку відділу зони ЧАЕС ГУ МВС України в Київській області, однак письмового доручення слідчого на проведення даної слідчої дії оперативним працівником матеріали кримінального провадження не містять. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що зазначена слідча дія проведена не уповноваженою на те особою, без дотримання вимог ч.1 ст.41 КПК України, а тому протокол зважування від 15 серпня 2015 року та інформація, що міститься в ньому, є недопустимим доказом, з огляду на положення ст.87 КПК України.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним змінити вирок, ухвалений відносно ОСОБА_8 , на підставі п.3 ч.1 ст.409 КПК України, виключивши з його мотивувальної частини посилання на протокол зважування вилучених металевих предметів від 15 серпня 2015 року як на доказ вини обвинуваченого.
При цьому, колегією суддів не встановлено підстав для скасування вироку Іванківського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції, як того просить захисник у апеляційній скарзі.

Призначене у відповідності з вимогами ст.ст. 65, 71 КК України судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Вирок Іванківського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року, ухвалений відносно ОСОБА_8 , змінити.
Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на протокол зважування від 15 серпня 2015 року як на доказ вини ОСОБА_8 .
У решті вирок Іванківського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року, ухвалений відносно ОСОБА_8 , - залишити без змін.
Судді:

______________ _____________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4