Ухвала
Іменем України
23 квітня 2018 року

м. Київ
Справа № 184/1570/17

Провадження № 51-5525 ск 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000307,
встановила:
За вироком Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився та проживає у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 13 вересня 2017 року Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 357, ч. 1 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців,
засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2017 року, більш суворим, призначеним новим вироком, ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК у строк відбування покарання ОСОБА_5 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 22 грудня 2016 року по 23 грудня 2016 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 11 квітня 2017 року о 14.00 год., перебуваючи у кабінеті № 6 територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та непрацездатних громадян на вул. Героїв України, 13 у місті Покров Дніпропетровської області, діючи повторно, таємно викрав зі столу належний ОСОБА_7 мобільний телефон марки LG X-135, чим заподіяв потерпілій майнову шкоду на загальну суму 979 грн.

11 серпня 2017 року приблизно о 12.20 год., перебуваючи біля будинку № 32 на вул. Центральній у місті Покров Дніпропетровської області, ОСОБА_5 , діючи повторно, незаконно заволодів належним ОСОБА_8 мопедом марки «Kanuni 50-10», заподіявши потерпілому майнову шкоду на суму 6692, 23 грн.
Також, будучи раніше засудженим за вчинення злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, ОСОБА_5 при невстановлених слідством обставинах незаконно придбав та зберігав при собі для особистого вживання, без мети збуту, одноразовий медичний шприц з особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено опієм ацетильованим, масою в перерахунку на суху речовину 0,0153 г, який 20 липня 2017 року у нього було виявлено та вилучено працівниками поліції.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, суд першої інстанції у вироку не навів доводів про доцільність чи недоцільність призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді конфіскації майна, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Залишивши вирок місцевого суду без зміни, в порушення вимог ст. 419 КПК апеляційний суд вказаних доводів прокурора належним чином не перевірив, ґрунтовних відповідей на них не дав, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Так, санкція ч. 2 ст. 289 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.
Як видно з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання, суд належним чином врахував тяжкість вчинених злочинів, які згідно ст. 12 КК є злочинами середньої тяжкості та тяжким злочином, дані про особу винного, який який характеризується задовільно, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності та у сфері обігу наркотичних засобів, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, натомість знову вчинив нові злочини.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на визнання ОСОБА_5 своєї вини, щире каяття та сприяння слідству, суд правильно призначив йому, зокрема, за ч. 2 ст. 289 КК покарання у межах санкції вказаної норми у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, та на підставі ч. 1, ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.
На думку колегії суддів, таке покарання відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Зі змісту касаційної скарги прокурора та доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад чи внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Переглянувши справу в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляції прокурора в частині непризначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді конфіскації майна, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3