АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2
- ОСОБА_3 за участю секретаря - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000240 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше несудимий
який визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік 6 місяців, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
за участю сторін судового провадження:
прокурора - ОСОБА_7
потерпілої - ОСОБА_5
захисника - ОСОБА_8
обвинуваченого - ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим в тому, що 20 червня 2014 року приблизно в 19.40 годин керував транспортним засобом - технічно справним автомобілем «Міцубісі Лансер» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині парку «Дружби Народів» зі сторони пр. Ватутіна в напрямку Московського мосту в м. Києві, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який ступив на нерегульований пішохідний перехід та намагався перейти проїзну частину справа наліво відносно напрямку руху автомобіля «Міцубісі Лансер», після чого допустив порушення вимог Правил дорожнього руху, а саме: п.2.10.а, г ПДР, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, негайно не зупинив транспортний засіб, не вийшов до пішохода ОСОБА_10 , на якого він здійснив наїзд і який залишився лежати на проїзній частині без допомоги, внаслідок чого опинився в небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, маючи змогу надати допомогу ОСОБА_10 , якого він сам поставив в небезпечний для життя стан, не вжив заходів по наданню першої медичної допомоги потерпілому, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу, а завідомо залишив без допомоги на місці події потерпілого ОСОБА_10 , який перебував у небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок отриманих при дорожньо-транспортній пригоді травм, маючи змогу надати допомогу ОСОБА_10 , якого він сам поставив в небезпечний для життя стан.

Не погоджуючись з вироком суду, потерпіла ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок яким призначити покарання ОСОБА_6 у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 135 КК України з його реальним відбуттям, тобто без застосування ст. 75 КК України.
Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що лише через певний час після ДТП, в скоєнні злочину засвідчив провину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що відображено на сторінці 25 кримінального провадження №0006640, протягом періоду, більше року слідчими Деснянського району проводилися певні дії. І лише при переведенні справи в Головне управління та неодноразових скаргах та клопотаннях, та довідки аналізів технічної інформації трафіку з`єднань абонентських номерів по НОМЕР_2 від 21 червня 2016 року стор. 33-39 кримінального провадження №0006640 том 2, встановлено що на момент ДТП. в даному місці працював телефон ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходився на момент ДТП поза містом, та після моменту ДТП між вказаними абонентами відбувалося тісне спілкування. Також до уваги прошу взяти що, згідно протоколу додаткового допиту свідка стор.59-61 кримінального провадження №0006640 том 2, ОСОБА_6 відмовився давати свідчення.
Також, апелянт вважає, що застосування судом ст. 75 КК України, можливе лише за наявності обставин, які б свідчили про можливість виправлення підсудного без реального відбуття покарання, а це - щире каяття скоєному.

На початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 подав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Вислухавши думку захисника, який підтримав клопотання, потерпілу, яка категорично заперечувала проти задоволення клопотання, прокурора, який вважав, що процесуальних перешкод для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності не має, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи клопотання, колегія суддів доходить висновку, що клопотання підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23 грудня 2005 року (із змінами), при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК України.
Особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

Як вбачається з вироку суду, який оскаржується, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні 20 червня 2014 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.
Фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені вироком суду, визнані ОСОБА_6 в повному обсязі і не оспорюються жодним з учасників судового провадження.

Санкція ч. 1 ст. 135 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до двох років або позбавлення волі на той самий строк.

Згідно до положень ч. 2 ст. 12 КК України, злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

З огляду на викладене, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості, і з моменту його вчинення станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції пройшло більше трьох років, а тому наявні передбачені законом підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Доводи потерпілої про те, що ОСОБА_6 не може бути звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку з тим, що щодо нього проводиться досудове розслідування за ч. 2 ст. 286 КК України та ч. 1 ст. 384 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно до вимог ч. 2, ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду, та якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину. При цьому строки давності обчислюються окремо за кожний злочин.

З наданих прокурором та потерпілою під час апеляційного розгляду відомостей, викладених в листі Київської місцевої прокуратури № 3 від 16 жовтня 2017 року та довідки про хід досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0006640, вбачається, що до ЄРДР 21 червня 2014 року за № 0006640 внесені відомості за фактом дорожньо-транспортної пригоди за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та 26 вересня 2017 року за № 0012786 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України.

Відповідно до ст.. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

З вимоги ДІАЗ МВС України від 10 січня 2018 року стосовно ОСОБА_6 вбачається наявність відомостей тільки по кримінальному провадженню № 0000240 за ч. 1 ст. 135 КК України.

Будь-яких даних, які б свідчили про ухилення обвинуваченого ОСОБА_6 від слідства чи суду, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином, обставини, з якими закон пов`язує переривання чи зупинення перебігу строку давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, у даному кримінальному провадженні на час розгляду клопотання обвинуваченого відсутні.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України підлягає задоволенню.

Пунктом 1 частини 2 ст. 284 КПК України передбачено закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 288, 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження, а тому колегія суддів доходить висновку, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ст.. 135 КК України підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із звільненням його від кримінальної відповідальності.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 417, 284 КПК України, ст.. 49 КК України, У Х В А Л И Л А:
Клопотання ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 135 КК України скасувати, звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ст.. 135 КК України закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із звільненням ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

_______________________ ____________________________ ____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3