Ухвала
іменем україни

14 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000810 від 26 грудня 2016 року щодо

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Долина Івано-Франківської області,

громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ст.ст. 286 ч. 1, 135 ч. 1 КК України,

за касаційною скаргою заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2017 року щодо ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

у касаційній скарзі прокурор просить вирок суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що судом апеляційної інстанції істотно порушені вимоги кримінального процесуального закону, неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та призначено ОСОБА_5 покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості. Вважає, що суд апеляційної інстанції не мотивував своє рішення щодо можливості застосувати положення ст. 69 КК України.

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2016 року ОСОБА_5 засуджено :

- за ст. 286 ч. 1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;
- за ст. 135 ч. 1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_5 за сукупністю злочинів призначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки та на нього покладено відповідні обов`язки.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.
Так, ОСОБА_5 25 грудня 2015 року приблизно о 21 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ 21043, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався автодорогою у м. Долина по вул. Обліски в напрямку до автодороги Р-21 сполученням Долина - Хуст та в темну пору не врахував дорожню обстановку і швидкість руху автомобіля, щоб мати змогу зупинити його у разі виникнення небезпеки для руху, і на правому по напрямку руху узбіччі, освітленому ліхтарями вуличного освітлення, виявивши пішохода ОСОБА_8 , яка рухалась в зустрічному напрямку, не вжив заходів до екстреного гальмування та об`їзду, а продовжив рух, вчинивши наїзд на неї.
Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_8 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, що викликали тривалий розлад здоров`я, і не є небезпечними для життя в момент спричинення.
При цьому водій ОСОБА_5 порушив п.п. 2.3 «б», 12.3 Правил дорожнього руху України.

Крім того, ОСОБА_5 25 грудня 2015 року приблизно о 21 год. 00 хв. у м. Долина на вул. Обліски, керуючи автомобілем марки ВАЗ 21043, реєстраційний номер НОМЕР_1 . вчинивши наїзд на потерпілу ОСОБА_8 , спричинивши їй тілесні ушкодження, та усвідомлюючи, що пішохід перебуває у безпорадному стані, маючи умисел на завідоме залишення особи без допомоги, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлення можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, вирішив втекти з місця пригоди та продовжив рух автомобіля, хоча у відповідності до вимог п. 2.10 Правил дорожнього руху України зобов`язаний був вжити заходів для надання першої необхідної медичної допомоги. ОСОБА_5 мав таку можливість, проте завідомо залишив потерпілу ОСОБА_8 на місці ДТП в безпорадному стані.

Вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2017 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_5 призначено за ст. 286 ч. 1 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, за ст. 135 ч. 1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 гривень. На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_5 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора про обґрунтованість касаційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій за ст.ст. 286 ч. 1, 135 ч. 1 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не спростовують висновки апеляційного суду щодо призначеного ОСОБА_5 покарання.

При призначені ОСОБА_5 покарання апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, дані про особу засудженого, обставини, що пом`якшують покарання, та конкретні обставини скоєння кримінального правопорушення.

Так, апеляційний суд врахував, що злочини, у вчиненні яких ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено, відповідно до ст. 12 КК України є злочинами невеликої тяжкості, дані про особу засудженого, який відповідно до вимог ст. 89 КК України не має судимості, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на психоневрологічному та наркологічному обліках. Щире каяття, добровільне відшкодування потерпілій ОСОБА_8 матеріальної та моральної шкоди, а також понесених нею витрат на стаціонарне лікування, наявність у ОСОБА_5 на утриманні малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано обставинами, що пом`якшують покарання. Обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, а також про необхідність призначення йому за ст. 286 ч. 1 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, скасувавши вирок суду першої інстанції в цій частині. При цьому, апеляційний суд зазначив, що усі вищезазначені обставини, що пом`якшують покарання, а також повне визнання вини засудженим, дають підстави для застосування ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_5 більш м`якого виду основного покарання, не передбаченого санкцією ст. 135 ч. 1 КК України у виді штрафу, та остаточно призначив йому за ст.ст. 286 ч. 1, 135 ч. 1 КК України покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Також таке рішення апеляційного суду прийняте з врахуванням вимог апеляційної скарги прокурора. З такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів.

Отже, покарання засудженому ОСОБА_5 призначено апеляційним судом відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, призначене йому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 420 ч.ч. 1, 2 КПК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, також не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги та скасування вироку апеляційного суду з підстав, зазначених у касаційній скарзі, не знаходить.

Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, п. 6 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ, колегія суддів

у х в а л и л а :

вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3