АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_12 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000910, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгорода, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України ОСОБА_8 зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді особистої поруки народного депутата України ОСОБА_13 з покладенням обов`язків, до вступу вироку в законну силу залишено без змін.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 286 КК України, за таких обставин.

26 серпня 2017 року, приблизно о 22 годині 15 хвилин, ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «Bentley Continental GT», державний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Шота Руставелі в м. Києві, зі сторони вул. Саксаганського в напрямку вул. Басейної.
Рухаючись у вказаному напрямку, займаючи другу смугу, при чотирьох смугах для руху попутного напрямку, ОСОБА_8 наближався до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого за перехрестям вул. Рогнединської, навпроти будинку № 11/7, позначеного інформаційним дорожнім знаком 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.3 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року України (надалі - Правил).
В цей час, по вказаному нерегульованому пішохідному переходу, з права наліво по ходу руху автомобіля «Bentley Continental GT», державний номер НОМЕР_1 , проїзну частину вул. Ш. Руставелі переходив пішохід ОСОБА_14 .
Під час руху ОСОБА_15 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункту «б» та 18.1 Правил: п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 18.1: водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Порушення вищевказаних вимог Правил з боку водія ОСОБА_16 виявились у тому, що він, керуючи автомобілем «Bentley Continental GT», державний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вищезазначеній проїзній частині, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_14 , не врахував дорожню обстановку, яка виражалась у наявності інформаційного дорожнього знаку 5.35.2 «Пішохідний перехід» і дорожньої розмітки 1.14.3, які інформували його про наявність цього переходу, не зменшив швидкість і не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_14 , який перебував на пішохідному переході, унаслідок чого, навпроти будинку № 11/7 по вул. Ш. Руставелі в м. Києві, здійснив наїзд на останнього.
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження, з якими був госпіталізований до Київської міської клінічної лікарні № 17, звідки 28 серпня 2017 був переведений у МЦ ТОВ «Боріс», для подальшого лікування.
Під час первинного звернення 26 серпня 2017 року о 22 годині 36 хвилин за медичною допомогою у ОСОБА_14 виявлені такі тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма: епідуральний крововилив лівої скронево-тімяної локалізації, яка обумовлювала зміщення серединних структур вправо, компресію скроневого та заднього рогу лівого бокового шлуночків, компресію паренхіми лівої гемісфери головного мозку; переломи кісток черепа - лівої скроневої кістки (в 2-х місцях) та латеральної стінки клиноподібної пазухи; відкрита травма лівої гомілки: рана (визначена клінічними лікарями як рвана) в середній третині лівої гомілки по внутрішній поверхні (1х1(см) ); рана (визначена клінічними лікарями як скальпована) по задній поверхні верхньої третини гомілки (4х4(см) ), яка сполучається з ділянкою уламкових переломів нижньої третини великогомілкової і малогомілкової кісток лівої гомілки; закрита закрита травма лівого плечового суглобу: рана (визначена клінічними лікарями як рвана) лівого передпліччя (2x2x0,1(см) ); перелом великого горбика лівої плечової кістки (з незначним зміщенням); ушкодження суставної хрящової губи в передніх і нижніх відділів; ушкодження середньої і нижньої плечосуглобових зв`язок; ушкодження підлопаткової, підосної і дельтоподібної м`язів (розрив окремих волокон), гемартроз лівого плечового суглобу; садна в попереково - крижовій ділянці (описані клінічними лікарями "довжиною близько 20-30 (см) та шириною 5-6 (см)". Вказані тілесні ушкодження за своєю сукупністю відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.
Під час руху в даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «Bentley Continental GT», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_16 , вбачаються невідповідності вимогам пункту 18.1 Правил дорожнього руху, які є причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди.
Крім того, в ході досудового розслідування в діях ОСОБА_16 виявлено порушення вимог пунктів 1.5 та 2.3 підпункт «б» Правил.
Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б» та 18.1 Правил водієм ОСОБА_17 знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Не погодившись із вироком суду першої інстанції, прокурор відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просив вирок скасувати в частині призначеного покарання, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 3 роки.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначав, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не надав належної оцінки тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, суспільній небезпеці вчиненого злочину та його наслідкам, унаслідок чого призначив йому занадто м`яке покарання.
Крім того, суд першої інстанції у вироку не навів мотивів свого рішення щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Від захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просив залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду першої інстанції без змін.

Захисник зазначав, що, враховуючи досліджені в ході судового розгляду дані про особу обвинуваченого: його щире каяття, правильність розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільність та істинність його позиції, наслідки та ставлення обвинуваченого до вчиненого, повне відшкодування ним матеріальної та моральної шкоди, у тому числі й цивільного позову, заявленого прокурором, критичну оцінку обвинуваченим своїх дій та готовність понести відповідальність за вчинене; заяву потерпілого ОСОБА_14 , згідно якої останній претензій майнового характеру до обвинуваченого не має, - суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано при ухваленні вироку не застосував до ОСОБА_16 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Від захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 також надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких він зазначав, що в ході судового розгляду суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та дані, які характеризують особу обвинуваченого, та дійшов вірного висновку про не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Крім того, зазначав, що з моменту дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_15 не керує жодними транспортними засобами і користується автомобілем виключно у якості пасажира. Під час досудового розслідування він добровільно здав слідчому посвідчення водія, яке знаходиться у слідчого до сьогоднішнього дня. Обвинувачений уклав з поручителем письмову угоду, відповідно до якої, з метою забезпечення виконання поручителем своїх обов`язків, обвинувачений добровільно передає поручителю строком на 3 роки своє посвідчення водія та бере на себе зобов`язання не керувати жодними транспортними засобами протягом вказаного строку. 02 лютого 2018 року ОСОБА_17 укладено договір з ТОВ «КОТЕДЖ-ХОЛ» про організацію перевезень, відповідно до якого, йому надано автомобіль з водієм, послугами якого він користується.
Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

У судове засідання потерпілий ОСОБА_14 не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином. У поданому до Апеляційного суду міста Києва клопотанні від 12 лютого 2018 року потерпілий ОСОБА_14 просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, та проводити апеляційний розгляд у його відсутності /а.с.к.п. 152/.
У відповідності до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності потерпілого ОСОБА_14 .
Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі прокурора; вислухавши доводи прокурорів, які підтримали апеляційну скаргу прокурора відділу прокурора міста Києва ОСОБА_12 за наведених у ній обставин; представника потерпілого ОСОБА_7 , який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що обвинуваченим відшкодована заподіяна потерпілому шкода; обвинуваченого ОСОБА_8 , та його захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 ,які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, та просили залишити його без змін; повторно дослідивши обставини кримінального провадження в частині даних, що стосуються особи обвинуваченого, допитавши свідка ОСОБА_18 , провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_8 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 286 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувались також і прокурором, досліджувались судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_8 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин учиненого кримінального правопорушення, доведеності винуватості, правову кваліфікацію діянь обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Доводи, наведені у апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, унаслідок м`якості, колегія суддів апеляційного суду вважає не обґрунтованими, виходячи з наступного.
При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання та роботи, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування матеріальної та моральної шкоди, надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, і правильно призначив ОСОБА_8 основне покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі у межах, передбачених санкцією вказаної статті.

Також судом першої інстанції враховано позиціюпотерпілого ОСОБА_14 та його представника ОСОБА_7 , які не мають претензій до обвинуваченого у зв`язку із відшкодуванням завданої потерпілому шкоди, та під час розгляду справи судом першої інстанції просили призначити обвинуваченому найбільш м`яке за видом та розміром покарання.

Врахувавши вищевказані обставини в сукупності з даними про особу обвинуваченого, суд першої інстанції не призначив обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Також, правильно врахувавши вищезазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків як щодо виду та розміру основного покарання, так і відносно того, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без його ізоляції від суспільства, та на підставі ст. 75 КК України звільнив останнього від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.
Врахувавши наведені обставини в їх сукупності, оцінивши дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обвинуваченому призначене покарання з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України, яке за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
При цьому судом першої інстанції фактично враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі прокурора.
Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо не призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, та відсутності у вироку відповідних мотивів рішення про не призначення додаткового покарання.

Норми Особливої частини КК України мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначив законодавець у статті 65 КК України, якою встановлено загальні засади призначення покарання. Згідно з частиною першою цієї статті суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.
Санкцією частини ч. 2 ст. 286 КК України передбаченого альтернативне застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та

2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання

про доцільність застосування до винного додаткового покарання -

позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати

посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи

експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
На переконання колегії суддів, з урахуванням обставин, які характеризують особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, поведінки після вчинення злочину, враховуючивідшкодування обвинуваченим матеріальної та моральної шкоди, наявність кількох пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обставин, які обтяжують покарання, врахувавши думку потерпілого, який не має претензій до обвинуваченого та у суді першої інстанції просив призначити йому найбільш м`яке за видом та розміром покарання, ту обставину, що обвинувачений раніше не судимий, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.
Крім того, як убачається із наданих стороною захисту під час апеляційного розгляду документів, 02 лютого 2018 року ОСОБА_8 уклав із ТОВ "Котедж-Хол" договір від 02 лютого 2018 року про організацію перевезень, відповідно до умов якого, товариство зобов`язується надавати ОСОБА_8 послуги з перевезень легковим автомобілем у м. Києві та Київській області, а ОСОБА_8 зобов`язується оплачувати дані послуги.
У відповідності до даних укладеної між ОСОБА_8 та ОСОБА_13 письмової угоди з поручителем від 28 грудня 2017 року, ОСОБА_8 зобов`язався не керувати будь-якими транспортними засобами протягом строку дії цієї угоди, тобто до 31 грудня 2020 року, та невідкладно передати поручителю - ОСОБА_13 на зберігання посвідчення водія на строк дії угоди.
У судовому засіданні під час апеляційного розгляду допитано свідка ОСОБА_18 , який пояснив, що він перебуває у трудових відносинах із ТОВ "Котедж-Хол", де працює на посаді водія. Відповідно до укладеного трудового договору, до його обов`язків входить виконання послуг з пасажирських перевезень, які замовляють треті особи у підприємства. З грудня 2017 року до теперішнього часу він постійно здійснює перевезення обвинуваченого та членів його родини на належному підприємству автомобілі. Свідок пояснив, що з грудня 2017 року обвинувачений жодного разу не керував транспортним засобом.
Досліджені під час апеляційного розгляду вищезазначені обставини у їх сукупності підтверджують правильність висновків суду першої інстанції щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання, та дають колегії суддів підстави для висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.
Порушуючи у апеляційній скарзі питання про призначення обвинуваченому більш суворого покарання, прокурор не навів переконливих мотивів на підтвердження викладених ним доводів, які б давали колегії суддів підстави для висновку щодо скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку за правилами ст. 420 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 рокустосовно ОСОБА_8 - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

__________________ ____________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3