Справа №591/3814/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/788/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2017 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 591/3814/16-к за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 08 серпня 2017 року, яким

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчук Полтавської області, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:
До Апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 08 серпня 2017 року, в яких:

- прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; дослідити характеризуючи особу обвинуваченого дані; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначити покарання у виді 14 років позбавлення волі; в іншій частині вирок суду залишити без змін;

- обвинувачений ОСОБА_7 просить призначити йому більш м`яке покарання;

- захисник просить вирок суду змінити в частині визнання його підзахисного винним за ч.1 ст.115 КК України; дослідити відеозапис слідчого експерименту від 30.04.2017 року та повторно допитати ОСОБА_7 ; перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_7 постановлено обчислювати з 30 квітня 2016 року.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили обвинуваченому залишено раніше обраний тримання під вартою.

На підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_7 зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 30 квітня 2016 року по 20 червня 2017 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Позов ОСОБА_11 задоволено та постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 в інтересах неповнолітніх дітей матеріальну шкоду в сумі 9000 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини та доведеність вини ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вказує, що суд безпідставно визнав пом`якшуючими покарання обставинами каяття обвинуваченого, посилаючись на те, що він просив пробачення у потерпілих, а також перебування на його утриманні неповнолітньої доньки, оскільки ОСОБА_7 однією сім`єю з дитиною не проживав, офіційно не працював, будь-яких відомостей щодо його допомоги у вихованні та утриманні дитини матеріали провадження не містять. Звертає увагу також на його попередню судимість за ч.1 ст.121 КК України, посередню характеристику за місцем мешкання, а також те, що обвинувачений жодних заходів по відшкодуванню завданої шкоди потерпілим не вжив, що, на думку прокурора, не було враховано судом першої інстанції при призначенні йому покарання. У зв`язку із чим, вважає, що при ухваленні вироку суд не виконав вимоги ст.65 КК України.

За змістом доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 зазначає, що судом не в повній мірі враховані пом`якшуючі покарання обставини, а саме, що він є інвалідом II групи, має тяжкі хвороби, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина. Не заперечує проти того, що саме він вчинив цей злочин, однак зауважує, що відразу викликав швидку, до приїзду лікарів надавав ОСОБА_12 допомогу, що відповідно до п.2-1 ч.1 ст.66 КК України не було враховано судом як обставину, яка пом`якшує покарання та, на його переконання, свідчить про відсутність умислу на позбавлення її життя та правильну кваліфікацію його дій за ч.2 ст.121 КК України. До того ж додає, що ОСОБА_12 померла саме в лікарні. Вказує на порушення, допущені стороною обвинувачення без їх деталізації.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду відносно його підзахисного ухваленим з порушенням вимог ст.370 КПК України.

Так, вказує, що висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_12 спростовуються матеріалами кримінального провадження. Зокрема, зазначає, що в ході досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений надавав правдиві, послідовні та логічні покази, з яких вбачається, що підстав позбавляти життя потерпілої не мав, у зв`язку із тяжкою хворобою пояснити свій вчинок не може, можливо хотів завдати потерпілій фізичного болю, погроз на адресу ОСОБА_12 раніше не виказував, мотивів для вбивства в нього не було, бо він кохав потерпілу.

На думку адвоката, відсутність у його підзахисного умислу на позбавлення життя ОСОБА_12 підтверджується також показами свідків ОСОБА_13 , яка повідомила, що погроз з боку обвинуваченого не чула, а свідок лікар ОСОБА_14 в судовому засіданні показала, що потерпіла ОСОБА_12 не відповіла на питання, хто її вдарив.

Звертає увагу також, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що потерпіла померла саме в лікарні, і з моменту заподіяння тілесного ушкодження до моменту смерті пройшов значний проміжок часу, у зв`язку із чим стороною захисту було заявлене клопотання про допит лікарів СОКЛ щодо з`ясування всіх обставин своєчасності та обсягу надання медичної допомоги, яке, на думку адвоката, було безпідставно відхилено судом. Також вважає необгрунтованою відмову суду у задоволенні клопотання захисника про проведення стаціонарної судово - психіатричної експертизи, з огляду на те, що обвинувачений вказував на свою тяжку хворобу та прийняття сильнодіючих медпрепаратів, які могли вплинути на його свідомість під час скоєння злочину. З посиланням на судову практику зазначає, що судом не встановлено та у вироку не зазначено мотиву та мети вбивства ОСОБА_12 . Стверджує, що суд безпідставно не взяв до уваги те, що обвинувачений намагався надавати потерпілій першу медичну допомогу, викликав швидку, попрямував до лікарні та сам з`явився до представників правоохоронних органів, що на переконання адвоката, також свідчить про відсутність у його підзахисного умислу на її вбивство.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що 29 квітня 2016 року приблизно о 21-00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , до своєї співмешканки ОСОБА_12 , яка там працювала продавцем, та у приміщенні вказаного магазину між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 виникла словесна сварка на ґрунті раптово виниклої особистої неприязні. У ході сварки у ОСОБА_7 раптово виник намір на умисне вбивство ОСОБА_12 .

Приблизно о 21-30 год. ОСОБА_7 , діючи умисно, знаходячись у приміщенні вищевказаного магазину за прилавком біля ОСОБА_12 , яка на той час знаходилась обличчям до нього, у наближеному вертикальному положенні, вихопив з кишені куртки ніж, та тримаючи його у правій руці лезом від себе, усвідомлюючи, що в проекції вказаної частини тіла розташовані життєво важливі органи людини і що їх пошкодження призведе до смерті, із значною силою наніс потерпілій ОСОБА_12 ножем один удар з гори вниз в область грудної клітини зліва, спричинивши «рани по передній поверхні грудної клітини зліва по середньо ключичній лінії на рівні 2 міжреберря розмірами 1,5х0,5 см, наскрізне пошкодження кісткової частини 3 ребра зліва по середньо ключичній лінії наскрізне пошкодження верхньої долі лівої легені, рана серця у його заснування по лівій боковій поверхні довжиною 1,2 см, не проникаюча в порожнину серця ( пошкодження на глибину до 0,8 см міокарда).

Після отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_12 була доставлена бригадою швидкої медичної допомоги до СОКЛ, де невдовзі померла.

Згідно висновку судово - медичної експертизи трупу ОСОБА_12 № 366/233 від 13 червня 2016 року вище вказані тілесні ушкодження утворилися від однократної одномоментної дії колючо-ріжучого знаряддя незадовго (1-1,5 годин) до моменту настання смерті, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_12 .

До початку апеляційного розгляду від обвинуваченого ОСОБА_7 надійшло клопотання, за змістом якого він просить зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення за правилами ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року до набрання вироком законної сили.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора, на підтримку поданої апеляційної скарги, захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Встановлені судом фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину та його кваліфікація за ч.1 ст.115 КК України ґрунтуються на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України, яким судом дана правильна юридична оцінка.

Обвинувачений ОСОБА_7 ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду не заперечував, що саме він наніс удар ножем потерпілій ОСОБА_12 , але наполягав, що самого удару не пам`ятає та настання її смерті не хотів, бо дуже любив потерпілу. Після того, як потерпіла втратила свідомість, він викликав швидку та допомагав лікарям у перенесенні потерпілої з магазину до автомобілю. Дані обставини, на переконання сторони захисту, підтверджують відсутність умислу на умисне позбавлення життя ОСОБА_12 та давали суду підстави для перекваліфікації його дій з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 вини в умисному вбивстві ОСОБА_12 , його вина у вчиненому підтверджується рядом досліджених судом першої інстанції доказів, які суд першої інстанції цілком обґрунтовано поклав в основу вироку, зокрема надані під час судового розгляду покази свідків.

Так, потерпіла ОСОБА_13 (донька потерпілої) показала, що ОСОБА_7 часто вживав спиртні напої, проявляв до матері ревнощі і мати часто плакала.

Неповнолітній потерпілий ОСОБА_15 вказав, що був в нормальних відносинах з ОСОБА_7 , але він бачив його сварки з матір`ю на підґрунті ревнощів.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона виїжджала по виклику на місце події. Коли приїхала, то двері магазину були зачинені. Двері відкрив ОСОБА_7 . Коли лікарі увійшли, то побачили потерпілу в напівсидячому положенні, яка нічого не пояснювала, на запитання не відповідала, поруч були розбиті пляшки. Оглянувши потерпілу, вона побачила одну глибоку різану рану в області грудної клітини. ОСОБА_7 намагався сісти в машину швидкої допомоги, але він був у стані алкогольного сп`яніння, тримав в руках пляшку пива, від нього був запах алкоголю, і його не пустили. ОСОБА_7 намагався надати допомогу в транспортуванні до лікарні, але він був у стані сп`яніння.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_16 , яка є директором магазину, вона мала неприязні стосунки з обвинуваченим. В той день вона була на роботі. Коли поїхала, то ОСОБА_7 та ОСОБА_12 залишалися в магазині. Приблизно о 23-05 год. до неї зателефонував ОСОБА_7 та повідомив, що на ОСОБА_12 з ножем напав невідомий покупець. Приїхавши, вона побачила там ОСОБА_7 , який стояв біля магазину, та був у нетверезому стані, погрожував їй. Бачила, що торгівельний зал був у слідах крові.

Наведені покази свідків цілком узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні та покладеними в основу вироку суду першої інстанції :

- даними з камер відеоспостережень, на яких зафіксовано, що з моменту як в магазин зайшов ОСОБА_7 і до приїзду лікарів швидкої допомоги сторонніх осіб на місці події не було (т.1., а.к.п.229-232);

- протоколами огляду місця події від 29, 30 квітня 2016 року ( т.1, а.к.п.220-228, т.2 а.к.п. 34-52).

- протоколом огляду трупа від 30 квітня 2016 року (т.2, а.к.п.90-97);

- висновками судово-медичних експертів №№262, 612, 613, 611 від 14 червня 2016 року (т.2 а.к.п. 98-122);

- протоколом слідчого експерименту від 30 квітня 2016 року (т.2, а.к.п.126-129);

- висновком судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_12 №366/233 від 13 червня 2016 року (т.2, а.к.п.98-100);

- висновками імунологічних експертиз №625 від 25 травня 2016 р., №№615- 616, 618-624 від 17 червня 2016 р., № 614 від 14 червня 2016 р. ( т.1 а.к.п. 235-247, т.2 а.к.п. 1-33, т.2 а.к.п. 58-60);

- висновком експерта №252 від 29 червня 2016 року ( т.2 а.к.п 67-72);

- актом судово-психіатричної експертизи №242 від 13 червня 2016 року ( т.2 а.к.п. 133-135).

Отже, колегія суддів вважає правильними висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

При цьому, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про те, що ОСОБА_7 умисно позбавив життя ОСОБА_12 , вірно прийняв до уваги сукупність обставин, які є необхідними для відмежування умисного вбивства ч.1 ст.115 КК України від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого ч.2 ст.121 КК України.

Так, суд, вирішуючи це питання, правильно виходив з того, що для відмежування даних складів злочинів необхідно враховувати спосіб і знаряддя вчинення злочину, характер і локалізацію поранень, поведінку винного і потерпілої, що передувала події, їх стосунки.

При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

На цьому, в тому числі наголошував і захист, зазначаючи, що обвинувачений не мав на меті обов`язкове настання смерті потерпілої, а лише, можливо, хотів завдати їй фізичного болю, що, на думку захисту, підтверджується показами його підзахисного, наданими під час досудового розслідування та судового розгляду, які, як він стверджує, є правдивими, послідовними та логічними.

Відповідно до ч.1 ст.24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч.2 ст.24 КК України).

Непрямим згідно з ч.3 ст.24 КК України є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочинну недбалість (ч.1 ст.25 КК України).

Перевіряючи доводи сторони захисту щодо спрямованості умислу ОСОБА_7 , суд першої інстанції вірно виходив з усіх обставин вчиненого діяння, врахував спосіб і знаряддя злочину, за допомогою якого обвинуваченим були нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_12 , а саме ніж, який обвинувачений достав із кишені, відкрив його, направивши лезом до потерпілої та здійснив удар з великою силою.

Суд врахував також локалізацію тілесних ушкоджень у загиблої.

Так, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №366/233 від 13 червня 2016 року при експертизі трупу ОСОБА_12 було виявлено тілесні ушкодження в області передньої поверхні грудної клітини зліва по середньо ключичній лінії (життєво важливі органи і частини тіла). Зазначені тілесні ушкодження були кваліфіковані експертом як тяжкі, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_12 .

Досліджені судом докази щодо характеру та локалізації тілесних ушкоджень безумовно свідчать про те, що ОСОБА_12 зазнала з боку ОСОБА_7 суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності та цілеспрямованості дій останнього у нанесенні удару потерпілій в область життєво важливих органів грудну клітку.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції вірно оцінив суб`єктивне ставлення обвинуваченого до наслідків, які настали від його злочинних дій настання смерті ОСОБА_12 .

Твердження ж обвинуваченого та його захисника як в суді першої, так і апеляційної інстанції щодо виклику швидкої саме ОСОБА_7 , що на їх думку, свідчить про відсутність умислу на позбавлення життя ОСОБА_12 , на переконання колегії суддів, є необгрунтованими, оскільки обвинуваченим не наведено суб`єктивних міркувань, за якими він міг би розраховувати на те, що завдані ним тілесні ушкодження за своєю інтенсивністю та спрямованістю не могли б спричинити смерті потерпілої, а сам факт виклику швидкої в сукупності з іншими обставинами нанесення тілесних ушкоджень потерпілій не спростовує відсутність у нього умислу на позбавлення її життя.

До того ж, під час вивчення матеріалів кримінального провадження, в ході прослуховування звукозапису судового засідання, яке відбулося 29 березня 2017 року ,свідок ОСОБА_14 лікар швидкої повідомила, що дійсно швидку викликав саме ОСОБА_7 , однак їм обвинувачений повідомив, що ОСОБА_12 перед закриттям магазину наніс ножове поранення відвідувач магазину, а вже пізніше на її питання хто ж це зробив, ОСОБА_7 нічого не відповів, що на думку колегії суддів свідчить про його ставлення до скоєного.

Такими, що не підтверджуються матеріалами кримінального провадження, колегія суддів вважає доводи сторони захисту, викладені в апеляційних скаргах, щодо надання обвинуваченим першої медичної допомоги потерпілій до приїзду лікарів, при цьому звертає увагу на те, що ОСОБА_7 був у стані алкогольного сп`яніння, що підтвердили, в тому числі і лікар швидкої ОСОБА_14 та свідок ОСОБА_16 .

З огляду на викладене, твердження ОСОБА_7 про неврахування судом першої інстанції положень п.2-1 ч.1 ст.66 КК України при призначенні йому покарання, а саме надання ним медичної допомоги потерпілій після вчинення злочину, колегія суддів вважає необгрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним.

Не є переконливими і посилання захисника ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на тяжку хворобу обвинуваченого, у зв`язку із чим, його підзахисний не міг пояснити свій вчинок, погроз на адресу потерпілої раніше не виказував, мотиву для вбивства не мав, оскільки такі спростовуються актом судово-психіатричної експертизи № 242 від 13 червня 2016 року, відповідно до якого в період вчинення злочину ОСОБА_7 психічним захворюванням не страждав, міг та може усвідомлювати свої дії та керувати ними, а також показами судового психіатра ОСОБА_17 , наданими в судовому засіданні, який підтвердив, що при проведенні дослідження колегія експертів не вважала за потрібне призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, тому що психічний стан ОСОБА_7 був нормальний, комісія могла визначити це при проведенні амбулаторної експертизи. Призначати стаціонарну експертизу і в теперішній час немає потреби. Ліки, які приймає ОСОБА_7 у зв`язку з хворобою, не могли здійснити суттєвого впливу на його свідомість та не могли привести до стану неосудності.

Крім того експерт-психіатр зазначив, що при знаходженні навіть в незначному стані алкогольного сп`яніння у обвинуваченого може наступити амнезія, коли він не пам`ятає подій вчинення злочину, але це не вказує на стан неосудності при злочинній поведінці. ОСОБА_7 усвідомлював свої дії та керував ними, коли цілеспрямовано дістав із кишені ніж, розкрив його, витягнувши лезо із рукояті, направив це лезо в область серця потерпілої та з силою наніс удар.

З огляду на це, судом першої інстанції цілком обгрунтовано було відмовлено у задоволенні клопотання захисника про проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, і колегія суддів погоджується з цим, а тому доводи адвоката ОСОБА_8 в цій частині вважає необгрунтованими.

Не доводять відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство ОСОБА_12 і посилання адвоката ОСОБА_8 на покази свідка ОСОБА_13 в тій частині, що вона погроз з боку обвинуваченого не чула, оскільки, як вірно вказав у вироку суд, ОСОБА_13 також повідомила, що ОСОБА_7 часто вживав спиртні напої та ревнував її матір, що підтвердив також і неповнолітній потерпілий ОСОБА_15 .

На думку колегії суддів, не спростовують висновки суду щодо умисного позбавлення життя ОСОБА_12 обвинуваченим ОСОБА_7 посилання адвоката на покази свідка ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_12 не відповіла на запитання лікаря швидкої, хто її вдарив.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи захисника ОСОБА_8 про те, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про допит лікарів СОКЛ з метою з`ясування всіх обставин своєчасності та обсягу надання медичної допомоги, не надавши, як стверджує захисник, належної оцінки тому факту, що потерпіла померла саме в лікарні, і з моменту заподіяння тілесного ушкодження до моменту смерті пройшов значний проміжок часу з огляду на наступне.

Так, зі змісту наявного в матеріалах провадження висновку судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_12 №336/233 від 13 червня 2016 року вбачається, що в потерпіла ОСОБА_12 поступила у відділення СОКЛ в край тяжкому стані та продуктивному контакту не була доступна, а тому висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні клопотання сторони захисту про виклик лікарів СОКЛ є законним та обґрунтованими.

Отже, доводи і вимоги апеляційних скарг обвинуваченого та захисника ОСОБА_8 щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та жодним чином не спростовують в цій частині висновків суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_7 вчинив умисне вбивство ОСОБА_12 , вірно кваліфікувавши його дії саме за ч.1 ст.115 КК України.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції вірно визнав обставинами, які пом`якшують покарання його тяжкі захворювання, інвалідність, утримання неповнолітньої дочки, каяття обвинуваченого щодо наслідків вчиненого, обставиною, що обтяжує покарання визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, в достатній мірі дослідив дані про його особу, який в силу ст.89 КК України не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується посередньо, з урахуванням яких призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.1 ст.115 КК України у виді 10 років позбавлення волі, яке на думку колегії суддів, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого.

За таких обставин, суд першої інстанції, врахував ті пом`якшуючі покарання обставини, на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений.

При цьому, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для більшого пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 з огляду на суспільну небезпечність скоєного ним злочину, а тому доводи обвинуваченого в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується посилань прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на те, що суд першої інстанції обрав ОСОБА_7 надто м`яке покарання, то вони є безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, в ч.1 ст.66 КК України вказані пом`якшувальні обставини, в перелік яких входить щире каяття. Згідно ч.2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Таким чином, суд першої інстанції згідно ч.2 ст.66 КК України, цілком обгрунтовано визнав пом`якшуючою покарання обставиною каяття обвинуваченого щодо наслідків вчиненого.

Непереконливими колегія суддів вважає доводи прокурора щодо безпідставності визнання судом пом`якшуючою покарання обставиною утримання обвинуваченим неповнолітньої доньки. Як вбачається з пояснень обвинуваченого в суді апеляційної інстанції, з матір`ю дитини він перебуває у шлюбі, аліменти на утримання дитини з нього не стягувались а тому допомогу на її утримання він надавав добровільно, при цьому будь-яких документальних свідчень ненадання допомоги дитині обвинуваченим, прокурором суду не надано.

На думку колегії суддів, посилання прокурора на попередню судимість обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України, яка в силу ст.89 КК України є погашеною, а також не вжиття ним заходів щодо відшкодування потерпілим завданої злочином шкоди, не є беззаперечною підставою для призначення більш суворого покарання.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, є домірним скоєному, підстав для призначення більш суворого покарання за наведених прокурором в апеляційній скарзі підстав, не вбачається, а тому його апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Отже, висновок суду, з урахуванням усіх встановлених ним у сукупності обставин щодо розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за законом про кримінальну відповідальність, є достатньо обґрунтованим та відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при досудовому розслідуванні кримінального провадження та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення, не встановлено.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії у часі, тобто не поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

На час вчинення ОСОБА_7 злочину, за яким він засуджений цим вироком, зарахування строку попереднього ув`язнення проводилося із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином, з урахуванням положень ч.2 ст.5 КК України, ч.5 ст.72 КК України у попередній редакції у строк покарання ОСОБА_7 підлягає зарахуванню строк тримання під вартою з 30 квітня 2016 року по день набрання вироком чинності, тобто по 26 грудня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 08 серпня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_7 строк тримання під вартою з 30 квітня 2016 року по 26 грудня 2017 року включно з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі згідно вимог ч.5 ст.72 КК України в редакції від 26 листопада 2015 року.

Ухвала суду набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для засудженого, який утримується під вартою в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.