Ухвала
іменем україни
10 жовтня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000173, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мельники-Мостища Каменя-Каширського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК,
установив:
У касаційній скарзі, як випливає з її змісту, захисник ОСОБА_7 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і закрити кримінальне провадження. Суть доводів захисника зводиться до того, що апеляційний розгляд здійснено неповно; у справі не встановлено достатніх фактичних даних для доведення винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину; апеляційний суд не дав належної оцінки зібраним доказам і незаконно ухвалив обвинувальний вирок. Також, на думку скаржника, згаданий суд, повторно дослідивши встановлені під час кримінального провадження обставини, порушив вимоги ч. 3 ст. 404 КПК. Крім того, ОСОБА_7 зазначив про те, що він не бажає брати участь у касаційному розгляді кримінального провадження.

На касаційну скаргу прокурор подав заперечення, в яких, наводячи аргументи, стверджує про безпідставність заявлених захисником вимог і просить залишити їх без задоволення, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 без зміни.

Учасникам кримінального провадження відповідно до правил ст. 430 КПК було повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду; клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

За вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12 липня 2016 року ОСОБА_6 було визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК і виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284, п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК через невстановлення достатніх доказів для доведення його винуватості.
За наслідками перегляду кримінального провадження 16 листопада 2016 року Апеляційний суд Волинської області, задовольнивши частково апеляційну скаргу прокурора, скасував зазначений вирок місцевого суду й ухвалив свій вирок, яким визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК і призначив йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці. На підставі ст. 75 КК цей суд звільнив засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені пунктами 2 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Судом апеляційної інстанції ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у приміщення.

Апеляційний суд установив, що 02 квітня 2016 року о 01.30 год. ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння за попередньою змовою з невстановленою особою проник до новобудови на АДРЕСА_2 , звідки намагався таємно викрасти майно ОСОБА_8 загальною вартістю 589,10 грн. Виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, засуджений не закінчив злочин з причин, які не залежали від його волі, оскільки неподалік вказаного будинку був затриманий працівниками поліції.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, котрий заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі та у запереченнях на неї, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення.

У поданій касаційній скарзі захисник, у числі іншого, посилається на неповноту судового розгляду, не погоджується з установленими у вироку фактичним обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.

Разом із тим, у результаті касаційного перегляду оспорюваного вироку було встановлено, що висновок апеляційного суду про винуватість ОСОБА_6 у замаху на крадіжку майна ОСОБА_8 підтверджується зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.

Зокрема, такого висновку апеляційний суд дійшов на підставі аналізу: показань потерпілого ОСОБА_8 , котрий упізнав речі, які знаходилися в рюкзаку, вилученому в ОСОБА_6 при його затриманні неподалік місця злочину; показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо обставин подій; фактичних даних, що містяться у протоколах огляду місця події, предметів, слідчих експериментів, а також у висновку експерта № 1440 від 23 травня 2016 року, зміст яких докладно відображено у вироку. Крім того, суд проаналізував показання допитаного в ході апеляційного розгляду ОСОБА_6 , який не заперечив факту перебування ним у ніч на 02 квітня 2016 року неподалік новобудови на вул. Грушка у м. Камінь-Каширському. При цьому не залишилися без оцінки суду твердження засудженого про його непричетність до злочину. Навпаки, за матеріалами справи, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив усі висунуті ОСОБА_6 на свій захист версії й умотивовано спростував їх у прийнятому рішенні.

Поряд із цим, як убачається з кримінального провадження, працівники правоохоронних органів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 упродовж досудового слідства та судового розгляду наполягали на тому, що з двох співучасників злочину саме у ОСОБА_6 при його затриманні був рюкзак із викраденим майном. Даних, які би свідчили про наявність у вказаних свідків підстав для обмови засудженого судом не встановлено, не наведено їх і в касаційній скарзі.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, апеляційний суд обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку відносно ОСОБА_6 .

Упродовж розгляду справи зазначений суд, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмету доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину проти власності. Усупереч посиланням у касаційній скарзі фактичні дані, покладені в основу вироку та на яких ґрунтується обвинуваченого засудженого отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК є доказами в кримінальному провадженні. Переконливих аргументів, які би свідчили про протилежне, істотне порушення судом приписів ст. 94 цього Кодексу захисником не наведено.

Суд апеляційної інстанції, провівши за клопотанням прокурора судове слідство, дотримався правил ч. 3 ст. 404 КПК. Такий порядок перегляду справи узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 січня 2016 року (справа № 249-кс15). Як констатовано у цьому рішеннібезпосередність дослідження доказів є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, порушення засади безпосередності, тягне за собою неможливість визнання фактичних даних допустимими і врахування їх при ухваленні вироку. Отже, доводи захисника в касаційній скарзі про істотне порушення апеляційним судом згаданої норми процесуального права є неприйнятними.
Виходячи з установлених фактичних обставин кримінального провадження, діяння ОСОБА_6 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК.

Призначене засудженому покарання є справедливим, відповідає його меті та загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК.

Вирок апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 420 КПК.

Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваного вироку і закриття кримінального провадження при розгляді справи в суді касаційної інстанції не встановлено.

Тому подану касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:
Вирок Апеляційного суду Волинської області від 16 листопада 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3