АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
представника потерпілого - ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження №0009360 від 27.07.2016 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, працюючого у ТОВ «Акважитлосервіс» на посаді сторожа, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Відповідно до вимог ч.4 ст. 70, ст. 72 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком, більш суворим, призначеним вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14.12.2016 року, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Цим же вироком задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 та постановлено стягнути з ПрАТ СК «Аско-медсервіс» на користь потерпілого 50 000 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого 136 866,86 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 90 000 гривень моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно вироку суду, 26 липня 2016 року, приблизно об 11 годині 15 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «MITSUBISHI LANCER», державний номер НОМЕР_1 , рухався в крайній лівій смузі руху по вул. Січових Стрільців зі сторони вул. Чорновола в напрямку вул. Мельникова та наближався до регульованого світлофорними об`єктами перехрестя вул. Січових Стрільців та вул. Глибочицької в м. Києві.

Грубо порушуючи вимоги п.п. 2.3 «б», 2.9 «а», 8.7.3.(е), 8.10 Правил дорожнього руху, які затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 року, ОСОБА_7 невірно оцінив дорожню обстановку, проявив неуважність, не відреагував на червоний сигнал світлофору, що забороняє рух та не зупинився перед перехрестям і, продовживши рух, допустив зіткнення передньої частини керованого ним автомобіля та лівої бокової частини автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», державний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався справа наліво відносно напрямку його руху по вул. Глибочицькій зі сторони вул. Татарської в напрямку вул. Коперника в м. Києві.

Внаслідок проявленої злочинної необережності водієм ОСОБА_7 , порушення ним визначених ПДР України правил безпеки дорожнього руху, водій автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 в результаті зіткнення автомобілів отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до висновку експерта №791ат «В ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був керуватися вимогами пунктів: 8.7.3.е; 8.10 ГІДР України. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «Mitsubishi Lancer» н.з, НОМЕР_3 ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути досліджуваної дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог пунктів: 8.7.3.е; 8.10 ПДР України. Причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідність дій водія автомобіля «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_3 ОСОБА_7 вимогам пунктів: 8.7.3.(е) та 8.10 ПДР України.

На вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, не застосування закону, який підлягав застосуванню, а саме ст. 70, 72 КК України та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року в частині призначеного покарання, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 1 року обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року виконувати самостійно. В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

В обґрунтовування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання залишив поза увагою дані про підвищений рівень суспільної небезпеки вчиненого ним діяння, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Крім того, посилаючись на роз`яснення п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" апелянт вважає, що вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року відповідно до вимог ст.ст. 70, 72 КК України, підлягає самостійному виконанню, а тому суд першої інстанції невірно застосував принцип поглинення призначеного покарання, який у даному випадку не підлягає застосуванню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, на підтримку доводів апеляційної скарги прокурора у провадженні; представника потерпілого, який також підтримав апеляційну скаргу; пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження №0009360та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що фактичні обставини справи та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 ніким з учасників судового провадження не оскаржуються, тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин та правильність кваліфікації його дій за частиною 1 ст. 286 КК України апеляційним судом не перевіряються.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги прокурора, тобто в частині призначеного покарання, колегія суддів дійшла наступного. Так, при вирішенні питання, яка саме міра покарання повинна бути призначена обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14.12.2016 року був засуджений за ч.1 ст. 263 КК України до 4-х років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, а також його щирого каяття та часткового відшкодування завданої шкоди, що суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання, дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 основного покарання у виді обмеження волі та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами зі звільненням останнього від відбування основного покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України.

При призначенні покарання, у кожному конкретному випадку суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання і тому зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має бути необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи і застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Проте, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного за ст. 286 ч.1 КК України покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд не зазначив підстав за наявності яких він дійшов такого висновку та не мотивував свого рішення про можливість його виправлення без реального відбування покарання.

Викладені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження нових злочинів без реального відбування ним покарання призначеного судом першої інстанції у виді обмеження волі, з позбавленням його права керування транспортними засобами.

Отже доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими та з ними погоджується.

Таким чином, звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного судом основного покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі з випробуванням на підставі статті 75 КК України, колегія суддів вважає таким, що пов`язане з неправильним застосуванням кримінального закону, оскільки його застосування при призначенні ОСОБА_7 покарання повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і не сприятиме його виправленню та попередженню вчинення нових злочинів.

З огляду на викладене, враховуючи конкретні обставини за яких відбулась дорожньо-транспортна пригода, зокрема перебування ОСОБА_7 під час керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння та грубе порушення Правил дорожнього руху України, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який позитивно характеризується за місцем проживання, таких пом`якшуючих покарання обставин як щире каяття та часткове відшкодування шкоди, колегія суддів дійшла висновку про необхідність збільшення розміру додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк до 3-х років та відсутність підстав для його звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, а тому зважаючи на викладене, апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14.12.2016 року ОСОБА_7 був засуджений за ч.1 ст. 263 КК України до 4-х років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, за вчинення якого ОСОБА_7 засуджено даним вироком, він вчинив 26.07.2016 року, тобто до засудження його за попереднім вироком.

Проте, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів, суд, в порушення вимог ч. 4 ст. 70 КК України не врахував роз`яснення, що містяться у п. 23 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", відповідно до яких, якщо особа, яку звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, вчинила до постановлення вироку у першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожен вирок виконується самостійно.

Неврахування судом першої інстанції наведених обставин потягло в тому числі і неправильне застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України при призначенні покарання за сукупністю злочинів, що є підставою для скасування вироку в частині призначеного ОСОБА_7 остаточного покарання із застосуванням статті 75 КК України, яка не підлягала застосуванню, з постановленням апеляційним судом у цій частині свого вироку за правилами ст. 420 КПК України.

Враховуючи, що ОСОБА_7 є особою, яка до постановлення вироку у першій справі вчинила інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається, а тому на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів вирок Солом`янського районного суду м. Києва м. Києва від 14.12.2016 року, яким ОСОБА_7 був засуджений за ч.1 ст. 263 КК України до 4-х років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, виконувати самостійно.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

З А С У Д И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року у кримінальному провадженні №0009360 щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, у вчиненні якого він визнаний винуватим призначити покарання у виді обмеження волі строком на 1(один) рік, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів вирок Солом`янського районного суду м. Києва м. Києва від 14.12.2016 року, яким ОСОБА_7 був засуджений за ч.1 ст. 263 КК України до 4-х років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, виконувати самостійно.

Строк відбування покарання у виді обмеження волі обчислювати з дня прибуття ОСОБА_7 та постановки його на облік у виправному центрі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3