Справа №585/202/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/705/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних справах
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2017 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 6 липня 2017 року, якою відмовлено засудженому ОСОБА_7 у задоволенні його клопотання про звільнення з під варти та від відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком колегії суддів з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Сумської області, від 15 грудня 2004 року, ОСОБА_7 засуджений за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 6, 12; 187 ч. 4; 194 ч. 2; 289 ч. 3; 357 ч. 3; 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Засуджений ОСОБА_7 звернувся з клопотанням до Роменського міськрайонного суду Сумської області про звільнення його з під варти та від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, мотивуючи своє клопотання тим, що він засуджений до остаточного покарання за сукупністю злочинів.

Вказує, що ч. 1 ст. 72 КК України, у редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838 VIII, від 26.11.2015 р., передбачає співвідношення видів покарань при призначенні покарання за сукупністю злочинів, при цьому не містить вказівки про те, що при складанні покарань за сукупністю злочинів інші види покарань, що визначені ст. 51 КК України, переводяться у покарання у виді довічного позбавлення волі.

За цією логікою засуджений ОСОБА_7 вважає, що відповідно до ст. 72 ч. 5 КК України, в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838 VIII, від 26.11.2015 р., при призначенні основного покарання, не зазначеного в ч. 1 ст. 72 КК України, а саме у виді довічного позбавлення волі, суд зобов`язаний повністю звільнити його від відбування такого покарання.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 6 липня 2017 року, засудженому ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про звільнення його від відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі та звільнення з під варти було відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що посилання ОСОБА_7 , як на підставу своїх вимог про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, у зв`язку з тим, що йому призначено основне покарання, що не зазначене в ст. 72 ч. 1 КК України, в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838 VIII, від 26.11.2015 р., не відповідає вимогам закону, оскільки вимоги ст. 72 КК України в частині визначених правил складання покарань при їх переведенні з менш суворого виду покарання в більш суворий, не розповсюджуються на такий вид покарання як довічне позбавлення волі, який є найсуворішим видом покарання у законі України про кримінальну відповідальність, оскільки цей вид покарання поглинає менш суворі покарання при складанні покарань.

На ухвалу суду надійшла апеляційна скарга від засудженого ОСОБА_7 в якій ставиться питання про скасування ухвали суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та направлення матеріалів провадження до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Мотивуючи свої апеляційні вимоги засуджений ОСОБА_7 вказує, що прокурором в судовому засіданні не було обґрунтовано заперечення його клопотання, а тому відповідно до кримінального процесуального законодавства України, суд не повинен був брати до уваги заперечення прокурора.

Також засуджений вказує, що рішення суду є невмотивованим, так як в ньому не наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення, а лише зазначені мотиви клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Крім того, засуджений в апеляційній скарзі посилається й на позбавлення судом його права на справедливе правосуддя, на дискримінацію його, як засудженої особи, оскільки судом проігноровано вимоги ст. 72 ч. 5 КК України, в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838 VIII, від 26 листопада 2015 р.

Засуджений ОСОБА_7 в апеляційні скарзі також зазначає, що судом було порушено його право на захист, так як захисник був відсутній в залі суду при розгляді його клопотання, а приймав участь у розгляді справи, що здійснювався у режимі відеоконференції з Зарічного районного суду м. Суми, що позбавило його можливості спілкуватися зі своїм захисником до початку судового засідання.

Заслухавши суддю доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 про заперечення апеляційної скарги, думку захисника ОСОБА_8 та пояснення засудженого ОСОБА_7 про підтримку апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та, піддавши аналізу доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком колегії суддів з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Сумської області, від 15 грудня 2004 року, ОСОБА_7 засуджений за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 6, 12; 187 ч. 4; 194 ч. 2; 289 ч. 3; 357 ч. 3; 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Статтею 51 КК України визначені види покарань які призначаються відносно осіб, що визнані судом винними у вчиненні кримінальних правопорушень. Покарання у виді довічного позбавлення волі є найсуворішим видом покарань визначеного ст. 51 КК України.

Статтями 70; 71 КК України визначено порядок призначення покарань особам визнаних судом винними у вчиненні кримінальних правопорушень за сукупністю кримінальних правопорушень та за сукупністю вироків. Визначений вказаними законами України про кримінальну відповідальність порядок призначення покарань передбачає поглинення призначених покарань, а саме менш суворого покарання більш суворим, складання та приєднання призначених покарань.

Статтею 72 ч. 1 КК України, в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838 VIII, від 26 листопада 2015 р., визначено, що при складанні покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий з дотриманням співвідношення покарань визначеного вказаним законом України про кримінальну відповідальність. При цьому вказаний закон України про кримінальну відповідальність не передбачив покарання у виді довічного позбавлення волі яке враховується при призначенні покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків у співвідношенні визначеному вказаним законом.

Статтею 72 ч. 5 КК України, в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838 VIII, від 26 листопада 2015 р., передбачено, що при призначенні основного покарання, не зазначеного в ч. 1 ст. 72 КК України, у цій же редакції, суд зобов`язаний повністю звільнити засудженого від відбування такого основного покарання.

Колегія суддів вважає, що суд вірно відмовив засудженому ОСОБА_7 у звільненні від відбування призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки вимоги ст. 72 ч. 5 КК України, у редакції вказаного закону, не поширюються відносно засудженого ОСОБА_7 , оскільки правила складання покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків, що визначені ст. 72 ч. 1 КК України, в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838 VIII, від 26 листопада 2015 р., не стосуються покарання у виді довічного позбавлення волі.

Порядок призначення покарань за сукупністю злочинів, одним з яких є покарання у виді довічного позбавлення волі врегульований іншим законом України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до ст. 70 ч. 2 КК України, якщо хоча б за один із вчинених злочинів призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається шляхом поглинення будь яких менш суворих покарань довічним позбавлення волі.

Мотиви апеляційної скарги про невмотивованість судового рішення суду першої не заслуговують не увагу, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена за наслідками розгляду клопотання ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 372 КПК України, зокрема в ній зазначено суть вимог клопотання засудженого ОСОБА_7 , встановлені судом обставин, а також мотиви за яких суд виходив при постановленні ухвали, і положеня закону, яким він керувався.

Не вбачає колегія суддів й порушень вимог кримінально процесуального закону України, у зв`язку з не обґрунтованою позицією прокурора в судовому засіданні суду першої інстанції, на яку вказує засуджений в своїй апеляційній скарзі, оскільки у відповідності ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і інтересів засобами, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Також не вбачається й порушення права на захист засудженого ОСОБА_7 у зв`язку з розглядом судом його клопотання в режимі відеоконференції з його захисником, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що засуджений не заперечував проти здійснення судового розгляду його клопотання з участю захисника в режимі відеоконференції шляхом трансляції з Зарічного районного суду м. Суми.

При цьому, колегія суддів враховує, що засуджений ОСОБА_7 у суді першої інстанції не заявляв клопотання про надання йому часу необхідного для спілкування з своїм захисником до початку судового розгляду його клопотання по суті.

За наведених підстав, знаходячи ухвалу суду законною, колегія суддів не знаходить підстав для її скасування чи зміни, а відповідно, не знаходить підстав, і для задоволення апеляційних вимог засудженого ОСОБА_7 .

Керуючись ст. ст. 404; 405; 407; 418; 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 6 липня 2017 року, якою засудженому за вироком колегії суддів з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Сумської області, від 15 грудня 2004 року, за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 6, 12; 187 ч. 4; 194 ч. 2; 289 ч. 3; 357 ч. 3; 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна ОСОБА_7 відмовлено у звільненні з під варти та у звільненні від відбування покарання, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , без задоволення.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4