Дата документу Справа № 310/4662/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/716/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/4662/17
Категорія ст. 186 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку дистанційно, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001192 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянська Запорізької області, громадянина України, маючого середнью-спеціальну освіту, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, який не має місця реєстрації, постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 14.12.2001 Бердянським міським судом Запорізької області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.15, ч.3 ст.185, ч.1 ст.229-6, ч.1 ст.70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення;

2) 19.01.2005 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.3 ст.185, ст.395, ст.70 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі;

3) 01.09.2008 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

4) 08.12.2009 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.190, ч.2 ст.185, ч.1 ст.70, ст.71 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений 11.10.2012 умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 28 днів;

5) 18.07.2014 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді арешту на строк 6 місяців;

6) 04.02.2016 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі, звільнений 20.09.2016 по відбуттю покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,
за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 грудня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , вважає, що неправильно встановлена кваліфікація дій засудженого.

Вказує, що ОСОБА_6 пояснив суду, що таємно викрав телефон, ніхто його крадіжки не бачив. Показання давав одні й ті самі. Потерпіла в суд не з`явилася, відмовилася давати показання, спростовувані пояснення ОСОБА_6 . В заяві до поліції вказала, що саме невідома особа заволоділа телефоном, ця заява спростовує, що потерпіла бачила, що саме ОСОБА_6 заволодів телефоном. Потерпіла знала ОСОБА_6 , знала як його зовуть, вони випивали, спілкувалися. Після того як потерпіла виявила крадіжку телефону, вона подала заяву, що саме невідома особа вкрала телефон. Свідок ОСОБА_9 пояснив в судовому засіданні, що не бачив як ОСОБА_6 брав телефон. Просить врахувати всі обставини справи, перекваліфікувати дії обвинуваченого на ст. 185 КК України.

Просить вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.12.2017 року, яким засуджено ОСОБА_6 скасувати (змінити), перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч.2 ст. 185 КК України, призначити більш м`яке покарання.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить розібратися в його справі, так як з самого початку неправильно кваліфіковано його дії. Потерпіла дала неправдиві свідчення, він не розуміє, чому потерпіла його обмовляє, оскільки він взяв зі столу телефон потерпілої, пішов додому, наздогін йому ніхто нічого не кричав, вважає, що його засудили ні за що. Просить взяти до уваги також те, що він хворіє на ВІЧ та гепатит С.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, який зокрема і в останньому слові, просили апеляційні скарги задовольнити, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 грудня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. Строк покарання обвинуваченому постановлено обчислювати з моменту його затримання з 16.06.2017 року, зарахувавши, відповідно до положень ч.5 ст.72 КК України строк попереднього ув`язнення у строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з моменту його затримання до 20.06.2017 року включно, а з 21.06.2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі до набрання вироком законної сили. Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 до набрання вироком чинності залишено без змін у виді тримання під вартою в ДУ «Вільнянська УВП (№11)».
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_6 , 01.04.2017, приблизно о 18 годині 30 хвилин, знаходячись у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, діючи в умовах очевидності, зі столу відкрито, повторно викрав майно, що належить ОСОБА_10 , а саме: мобільний телефон марки «Sony» вартістю 5 000 гривень, в чохлі вартістю 100 гривень, в якому знаходилась карта пам`яті об`ємом 16 ГБ вартістю 270 гривень, сім-карта мобільного оператора «Лайф» вартістю 35 гривень, на рахунку якої грошові кошти були відсутні, сім-карта мобільного оператора «МТС» вартістю 35 гривень, на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 25 гривень, а всього на загальну суму 5 465 гривень. Після цього, ОСОБА_6 залишив місце вчинення злочину, та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 5 465 гривень.

Колегія суддів вважає, що обвинувальний вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 370 КПК України, а тому підстав для скасування або зміни судового рішення, немає.

Доводи захисника та обвинуваченого ОСОБА_6 про недоведеність його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:

- протоколом заяви потерпілої, в якому вона зазначила, що невідома особа відкрито викрала належний їй телефон;
- протоколом слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_9 , під час якого свідок пояснив, що в його присутності ОСОБА_6 відкрито заволодів належним ОСОБА_11 мобільним телефоном;
- показами свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні, про те, що він був свідком того, як потерпіла ОСОБА_11 при зазначених у вироку обставинах кричала у слід ОСОБА_12 повернутися, при цьому повідомила йому, що ОСОБА_13 забрав її телефон та утік;
- документами про придбання потерпілою телефону марки «Sony»;
- заявою потерпілої ОСОБА_10 на адресу суду про розгляд справи за її відсутності, в якій потерпіла зазначила, що ОСОБА_13 відкрито заволодів належним їй телефоном, та, незважаючи на її вимоги повернути телефон, покинув місце скоєння злочину.

Колегія суддів вважає, що показання свідка ОСОБА_9 , протоколи слідчих дій, документи є належними, допустимими та достовірними доказами, а у своїй сукупності достатніми, оскільки співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи апелянтів про те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки достатніх доказів його вини у вчиненні грабежу немає, є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що із матеріалів кримінального провадження, зокрема вбачається, що у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, яким чином обвинувачений ОСОБА_6 заволодівав чужим майном потерпілої ОСОБА_10 і як вона кричала йому у слід та приймаючи до уваги зміст листа останньої до суду, з якого вбачається, що вона на прохання обвинуваченого поклала мобільний телефон на стіл, щоб послухати музику, через деякий час останній схопив телефон зі столу і побіг з дому, вона закричала йому у слід: «стій, віддай телефон», а потім побігла за ним, однак не здогнала (а.п. 56), колегія суддів вважає, що це свідчить про те, що ці фактичні дані є несуперечливими та конкретними, тобто належними, допустимими та достовірними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема, протоколом слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_9 , який під час відтворення дій, обстановки та обставин події злочину дав аналогічні пояснення, які він дав у судовому засіданні, є достатніми для прийняття процесуального рішення про те, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив саме відкрите викрадення чужого майна.
Приймаючи до уваги вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними і наступні доводи апелянтів, зокрема про те, що:
- ОСОБА_6 пояснив у суді, що він таємно викрав телефон, і ніхто його крадіжки не бачив;

- свідок ОСОБА_9 пояснив в судовому засіданні, що він не бачив як ОСОБА_6 брав телефон;

- необхідно перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч. 2 ст. 185 КК України;

- потерпіла дала неправдиві свідчення, вона обмовляє обвинуваченого, оскільки він взяв зі столу телефон потерпілої, пішов додому, наздогін йому ніхто нічого не кричав.

Доводи апелянтів про те, що потерпіла в суд не з`явилася, відмовилася давати показання та спростовувати показання ОСОБА_6 , є необґрунтованими, оскільки із листа останньої вбачається, що вона просить суд розглядати справу за її відсутності, оскільки знаходиться на даний час в Польщі, свої показання, які давала під час досудового слідства, вона підтверджує. У разі потреби вона готова дати такі ж показання безпосередньо у суді, після повернення в Україну, приблизно через 3 місяці (а.п. 56).

Не заслуговують уваги доводи апелянтів і про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в заяві до поліції ОСОБА_10 вказала, що саме невідома особа заволоділа телефоном, ця заява спростовує, що потерпіла бачила, що саме ОСОБА_6 заволодів телефоном, потерпіла знала ОСОБА_6 , знала як його звати, вони випивали, спілкувалися, після того як потерпіла виявила крадіжку телефону, вона подала заяву, що саме невідома особа вкрала телефон, оскільки зі змісту листа потерпілої ОСОБА_10 вбачається, що до 01.04.2017 року вона з обвинуваченим ОСОБА_6 знайома не була, в цей день ОСОБА_9 запросив її до себе в гості, де знаходився невідомий їй чоловік, якого ОСОБА_9 представив, як ОСОБА_14 (а.п. 56).

Таким чином, всі доводи апелянтів про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні грабежу, є необґрунтованими, а дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 186 КК України.

Доводи апелянтів про те, що суд призначив занадто суворе покарання і не врахував, зокрема те, що обвинувачений хворіє на ВІЧ та гепатит С, є також необґрунтованими, оскільки, по-перше, документально це не підтверджуються, а по-друге, не дивлячись на те, що обвинувачений неодноразово судимий за корисливі злочини, він вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, що обтяжує його покарання, шкода потерпілій не відшкодована, суд першої інстанції призначив тільки мінімальне покарання, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 грудня 2017 року відносно ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

Судді: