Дата документу Справа № 332/1777/14-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/44/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 332/1777/14-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.119 ч.1 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката Симонця ,

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000328, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2015 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75, ст. 76 КК України звільнено обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на три роки з покладенням відповідних обов`язків.
Зараховано в строк відбуття покарання перебування під вартою з 14.08.2013 року по 07.04.2014 року.
Запобіжний захід до набуття вироком законної сили не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в якості відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятнику 51281 грн. та 100000 грн. моральної шкоди.
Згідно зі змісту вироку, 07 червня 2012 року, приблизно о 19 годині 50 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на другому поверсі під`їзду №1 будинку АДРЕСА_3 на ґрунті раптово виниклих неприязне них стосунків, під час сварки з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наніс останньому не менш двох ударів кулаком правої руки в область черева з права, після чого, ривком за руку, повалив останнього на підлогу, та, не зупинившись, наніс лежачому на підлозі потерпілому не менш одного удару ногою в область грудної клітини, причому зважаючи на стан алкогольного сп`яніння не контролював силу нанесення ударів, наносивши їх з достатньою силою.
Таким чином, ОСОБА_7 , діючи з необережністю у вигляді злочинної недбалості, не передбачаючи настання наслідків у вигляді смерті ОСОБА_11 , зважаючи на те, що останній був особою похилого віку та страждав рядом захворювань, повинен був і міг їх передбачити, своїми діями, згідно висновку експертів комісійної судово-медичної експертизи №270-КЕ/2015р./пп. Від 20.10.2015 року, спричинив ОСОБА_11 сполучену закриту тупу травму грудної клітини і живота, що в своєму перебігу ускладнилися травматичним шоком та легенево-серцевою недостатністю. Між отриманою травмою та настанням смерті ОСОБА_11 є причинний зв`язок. Встановлені тілесні ушкодження утворилися від неодноразової ударної дії тупих твердих предметів (предмету) з достатньою силою, індивідуальні властивості котрих не відобразилися в ушкодженнях з місцями прикладання сили що травмувала до правих передньої і бічної поверхонь грудної клітини і живота. За даними медичної карти стаціонарного хворого №9072 біологічна смерть ОСОБА_11 констатована ІНФОРМАЦІЯ_3 об 11-05 год. Таким чином, ОСОБА_7 вчинив вбивство через необережність.
Дії обвинуваченого під час досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що є небезпечним для життя потерпілого в момент заподіяння та яке спричинило смерть останнього.
Дослідивши всі обставини кримінального провадження оцінивши всі надані сторонами обвинувачення та захисту докази з точки зору належності, допустимості, достовірності та сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що дії ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч.1 ст.119 КК України вбивство, вчинене через необережність.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні зазначає, що вирок суду першої інстанції є незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та невірною кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.119 КК України. Прокурор вважає, що умисел ОСОБА_7 жодним чином не був пов`язаний із спричиненням смерті потерпілому ОСОБА_11 , в той же час нанесення численних ударів, небажання самостійно припинити завдання ударів потерпілому, агресивна налаштованість при прибутті на місце події та той факт, що загиблий заважав реалізації намірів обвинуваченого свідчать про наявність в діях ОСОБА_7 умислу саме на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, при цьому підстави вважати наявність в нього прямого умислу на заподіяння смерті ОСОБА_11 відсутні. Вказані доводи, були безпідставно проігноровані судом, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, та як наслідок невірної кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.119 КК України.

На підставі викладеного прокурор просить скасувати вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2015 року та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, призначити покарання у вигляді 9 років позбавлення волі.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , вказує що при винесенні вироку, суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на правильність застосування ним закону України про кримінальну відповідальність. Суд першої інстанції застосував закон про кримінальну відповідальність, що не підлягав застосуванню, а саме кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.119 КК України, в той час як дії винного необхідно було кваліфікувати за ч.2 ст.121 КК України, як їх було кваліфіковано досудовим слідством. Суд першої інстанції не зазначив на підставі яких доказів він дійшов висновку, що удари кулаком в життєво важливі органи та удар ногою були зроблені обвинуваченим не навмисно, а також чому в діях обвинуваченого суд вбачає необережність в формі злочинної недбалості.

На підставі викладеного представник потерпілих просить скасувати вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2015 року та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, призначити покарання у вигляді 10 років позбавлення волі, а також задовольнити позов про стягнення 500000 грн. моральної шкоди в повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: представника потерпілих, який підтримав доводи апеляційної скарги і доводи апеляційної скарги прокурора; прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора та частково доводи апеляційної скарги представника потерпілих; обвинуваченого і захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні, апеляційна скарга адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , підлягають частковому задоволенню, а вирок скасуванню з постановленням нового вироку з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Так апелянтами оскаржується вирок в частині наявності у ОСОБА_7 умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , і відповідно кваліфікації дій обвинуваченого. Фактичні ж обставини, доведеність вини ОСОБА_7 саме у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, учасниками процесу не оскаржуються, відтак в цій частині вирок місцевого суду не досліджується і не перевіряється.
Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, зокрема, є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно з ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких зокрема відноситься змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, диспозитивності.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з ч.3, 4 вказаної статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вирок суду щодо ОСОБА_7 зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так ОСОБА_7 першочергово інкримінувалося те, що 07 червня 2012 року, приблизно о 19 годині 50 хвилин маючи умисел на нанесення тяжких тілесних пошкоджень, знаходячись сходовій клітині другого поверху під`їзду №1 будинку АДРЕСА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків до ОСОБА_11 , наніс останньому два удари кулаком правої руки в область верхньої третини передньої черевної стінки зправа, після чого, ривком за руку, повалив ОСОБА_11 на підлогу вказаної сходової клітини. Не зупинившись на досягнутому, ОСОБА_7 наніс не менш одного удару ногою лежачому на підлозі ОСОБА_11 в область середньої третини правої задньої бокової поверхні грудної клітини. Таким чином, під час нанесення ударів, ОСОБА_7 навмисно завдав йому тупу травму тулуба з множинними правосторонніми переламами ребер, розрив тканин печінки, що призвели до кровотечі в черевну порожнину і розвитку шоку у ОСОБА_11 , які мають ознаки тілесних ушкоджень, небезпечних для життя і в свою чергу знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 в КУ «МКЛЕ та ШМД м. Запоріжжя».
За вказаним обвинуваченням, вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2013 року ОСОБА_7 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі.
Ухвалою апеляційного суду Апеляційного суду Запорізької області вказаний вирок було скасовано, кримінальна справа направлена для проведення досудового слідства.

В подальшому органом досудового розслідування ОСОБА_7 висунуте обвинувачення за ч.2 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що є небезпечним для життя потерпілого в момент заподіяння та яке спричинило смерть останнього.
Так ОСОБА_7 інкримінувалося те, що 07 червня 2012 року, приблизно о 19 годині 50 хвилин він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на другому поверсі під`їзду №1 будинку АДРЕСА_3 на ґрунті виниклих неприязних відносин, під час сварки з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи умисел спрямований на нанесення тяжких тілесних пошкоджень, наніс останньому не менш двох ударів кулаком правої руки в область черева з права, після чого, ривком за руку, повалив останнього на підлогу, та не зупинившись на досягнутому, наніс лежачому на підлозі ОСОБА_11 не менш одного удару ногою в область грудної клітини, чим згідно висновку експерта №1548 від 14.06.2012, спричинив останньому тупу травму тулуба з множинними правосторонніми переламами ребер, розрив тканин печінки, що призвели до кровотечі в черевну порожнину і розвитку шоку, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя ОСОБА_11 в момент заподіяння та знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю останнього, не передбачаючи її настання, хоча повинен і міг її передбачити.
На підтвердження обвинувачення суду були надані докази стороною обвинувачення, які досліджувалися безпосередньо у судовому засіданні.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_7 не визнавав факт нанесення ОСОБА_11 ударів, суд оцінивши надані докази, визнав доведеним факт того, що обвинувачений наніс потерпілому не менш двох ударів кулаком правої руки в область черева з права, після чого, ривком за руку, повалив останнього на підлогу, та, не зупинившись, наніс лежачому на підлозі потерпілому не менш одного удару ногою в область грудної клітини.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на наведених у вироку доказах: показаннях потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , висновку судово-медичної експертизи, протоколів відтворення обстановки і обставин події, протоколу слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_7 . Дослідивши зазначені докази і навівши їм належну оцінку суд першої інстанції навів у вироку свій висновок про те, що стоячи на сходах, ОСОБА_7 наніс потерпілому ОСОБА_25 не менш двох ударів кулаком в область черева справа і, схвативши за руку, повалив його на підлогу і наніс один удар ногою в область грудної клітини.

Після цього, суд першої інстанції перейшов до викладення своїх міркувань щодо тлумачення змісту досліджених доказів. Перекрутивши зміст доказів, оцінку яких суд вже надав у вироку, він припустився істотних суперечностей, зазначивши про те, що «удар ногою потерпілому був нанесений не навмисно», «при нанесенні ударів потерпілому в діях обвинуваченого суд встановлює не умисел, а злочинну недбалість», внаслідок чого суд навів висновок про необхідність перекваліфікувати дії ОСОБА_7 зі ст. 121 ч.2 на ст. 119 ч.1 КК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що наведені в абзацах 52-56 вироку міркування суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 119 ч.1 КК України суперечать висновкам суду про доведеність факту нанесення ОСОБА_7 ударів потерпілому, які спричинили смерть ОСОБА_11 . На думку колегії суддів, всім доказам, на які послався суд у вироку, надана оцінка щодо належності їх до предмету доказування, встановлений факт умисного нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, а посилання на байдуже ставлення до наслідків умисних дій у виді настання смерті, помилково розцінено, як підстава для перекваліфікації дій ОСОБА_7 .

Суд апеляційної інстанції вважає, що в зазначеній частині вирок підлягає скасуванню з причини не відповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що докази, які наведені у вирку в своїй сукупності доводять умисне ставлення ОСОБА_7 до спричинення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_11 і байдуже ставлення до наслідків у виді настання смерті, а тому вважає доведеним висунуте обвинувачення.

Колегія суддів викладає формулювання обвинувачення, що визнане судом доведеним таким чином: 07 червня 2012 року, приблизно о 19 годині 50 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, знаходячись на сходовому майданчику другого поверху під`їзду №1 будинку АДРЕСА_3 на ґрунті раптово виниклих неприязнених стосунків з ОСОБА_11 , наніс останньому два удари кулаком правої руки в область черева з права, після чого, ривком за руку, повалив останнього на підлогу, та, завдав лежачому на підлозі потерпілому не менш одного удару ногою в область грудної клітини, спричинивши потерпілому тупу травму тулубу з множинними правосторонніми переламами ребер, розрив тканини печінки, що призвели до кровотечі в черевну порожнину і розвитку шоку у ОСОБА_11 , які мають ознаки тілесних ушкоджень, небезпечних для життя і знаходяться у причинному зв`язку зі смертю потерпілого, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Колегія суддів кваліфікує дії ОСОБА_7 за ст.121 ч.2 КК України, як нанесення тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, який віднесено до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого.

Колегія суддів призначає ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, що відповідає вимогам ст. 416 КПК України і є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.

В частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне вирок змінити і зазначити, що позов потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 і ОСОБА_10 100000 грн. в рівних частках. Такий висновок виходить з тієї обставини, що суд визнав обґрунтованість позовних вимог потерпілих, але не звернув увагу на те, що позов був поданий від двох осіб - ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .
Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні і адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2015 року стосовно ОСОБА_7 ,в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 ,визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121КК України та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.
Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбуття покарання перебування під вартою з 14 серпня 2013 року по 07 квітня 2014 року у розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі і з 05 жовтня 2017 року по 16 листопада 2017 року, у розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних частках, 100000 грн. моральної шкоди.
В решті вирок залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня його проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а особою, яка утримується під вартою, - в той самий строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4