УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.11.2017 року м. Ужгород
Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , з участю прокурора ОСОБА_4 , підозрюваної ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області підполковника міліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором ОСОБА_4 , про обрання відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Нижній Студений Міжгірського району, українки, громадянки України, одруженої раніше не судимої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, -
- запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -
Із клопотання, погодженого з прокурором вбачається, що Досудовим розслідуванням встановлено, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, достовірно знаючи, що у відповідності до рішення 4 сесії 22 скликання від 13.04.1995 Пилипецької сільської ради вона не отримувала земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства у приватну власність та 10.06.2003 нею не виготовлявся державний акт на право власності на земельні ділянки в урочищах «Пасіка» та «Імхатий» на території Пилипецької сільської ради, заволоділа правом власності на земельні ділянки загальною площею 0, 5860 га. за наступних обставин:
У невстановлений досудовим розслідуванням час на території с.Пилипець, Міжгірського району ОСОБА_7 , домовилась з невстановленою слідством особою про те, що вона стане власником земельної ділянки в с.Пилипець.
Таким чином, при невстановлених слідством обставинах, невстановленими слідством особами було виготовлено завідомо підроблений офіційний документ державний акт на право приватної власності на землю ІІІ ЗК №003886 від 10.06.2003, в який внесено відомості про те, що на підставі рішення 4 сесії 22 скликання від 13.04.1995 Пилипецької сільської ради ОСОБА_7 належить земельна ділянка в урочищі «Пасіка» загальною площею 0,2210 га. та земельна ділянка в урочищі «Імхатий» загальною площею 0,3561 га.
ОСОБА_7 , в кінці січня 2016 року, достовірно знаючи, що зазначений документ є підробленим, звернулася до Приватного нотаріуса Міжгірського районного округу ОСОБА_8 та виготовила нотаріально завірені фотокопії вказаного підробленого документу.
Не зважаючи, що вичерпний перелік підстав набуття права на землю із земель державної та комунальної власності та порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначені ст. 116 та ст. 118 Земельного Кодексу України, 01.02.2016, ОСОБА_7 звернулася до ТзОВ «Землемір» та замовила виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для чого надала нотаріально завірені фотокопії підробленого державного акту, з визначенням земельних ділянок на місцевості, достовірно знаючи, що земельні ділянки їй не належать, а також, що земельна ділянка в урочищі «Пасіка» розміром 0,07 га. належить іншій фізичній особі ОСОБА_9 .
21.04.2016, ОСОБА_7 , зареєструвала право власності на зазначені земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у Приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу ОСОБА_11 , таким чином довела свій умисел по заволодінню чужим майном шляхом обману до кінця.
У сукупності своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України. 21.11.2017 їй повідомлено про підозру у вчиненні вказаних правопорушень.
Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі від 5 до 12 років з конфіскацією майна, приймаючи до уваги тяжкість такого покарання, у провадженні вбачається наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрювана може переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.
У судовому засіданні прокурор та слідчий клопотання підтримали та просили його задовольнити.
Підозрювана та її захисник у судовому засіданні заперечували проти обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки підозра є необґрунтованою. Стороною обвинувачення не надано будь-яких доказів на підтвердження існування заявлених у клопотанні ризиків. ОСОБА_7 , 1965 року народження, має 52 роки, одружена, виховала чотирьох дітей, має онука, тобто має міцні соціальні зв`язки, з 1989 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання характеризується позитивно. Будь-яких намірів ухилятися від слідства та суду не має, переховуватися чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином не має. Що стосується посилання сторони обвинувачення на те, що ОСОБА_7 може в будь-який час виїхати за межі території України, то таке спростовується відсутністю у неї закордонного паспорту. Окрім наведеного, клопотання не містить обґрунтування неможливості запобігання заявленим ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, аніж тримання під вартою. З урахуванням наведеного, просили відмовити у задоволенні клопотання.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання суд приходить до наступного:
Під час розгляду даного клопотання встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.3 ст.358 КК України.
Як вбачається з матеріалів досудового розслідування, підозрюваний ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі від 5 до 12 років з конфіскацією майна.
Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
У відповідності до п.9 Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04.04.2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК. Слідчий суддя, суд має зважати, що слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу за відсутності для цього підстав, передбачених ст. 177 КПК. Тому в разі розгляду відповідного клопотання, не підкріпленого визначеними у КПК метою та підставами, останнє має бути відхилено.
Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК та не підлягає розширеному тлумаченню. Запобіжний захід застосовується з метою запобігання спробам підозрюваного, обвинуваченого (ризикам):
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-які з речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати напотерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Урахування такої обставини для прийняття рішення передбачає встановлення правдоподібності та достовірності заявлених органом досудового розслідування фактичних обставин;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому ця особа підозрюється, обвинувачується.
Підозра, висунута ОСОБА_7 , повністю підтверджується доказами, зібраними в ході досудового розслідування, а тому є обґрунтованою.
Відповідно п.3 абз.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року №4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають норм КПК України, і його належної поведінки.
В п. 13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.
Це можливо, коли особа немає постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень.
Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року №14-рп/2003 в справі №1-23/2003, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).
При дослідженні доданих до клопотання доказів, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованої підозри про причетність гр. ОСОБА_7 до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України. Обґрунтованість підозри стверджується наявними в долучених на обґрунтування клопотання документах даними, які на даній стадії процесу є достатніми для висновку про обґрунтованість підозри.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Слідчий суддя враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).
Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що підозра ОСОБА_5 у вчиненні даного кримінального правопорушення за відсутності фактичних даних, які б свідчили про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити її належної поведінки та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, не є підставою для обрання найбільш суворої міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.
Оцінюючи доводи прокурора про необхідність обрання ОСОБА_5 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності, вчинення іншого кримінального правопорушення, суд констатує, що їх можливе настання не доведено прокурором жодним доказом. Також прокурором не доведено те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявність ризиків, зазначених у ст. 177 цього кодексу, враховуються обставини, передбачені ст. 178 КПК України.
Згідно ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Також при обранні виду запобіжного заходу враховуються й вимоги п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Згідно з висновком, викладеним ЄСПЛ у справі "Ілійков проти Болгарії" від 26 липня 2001 року, не арештований, а сторона обвинувачення повинна продемонструвати дані, які свідчать з достатнім ступенем переконливості, що арештованому необхідно знаходитися під вартою.
У контексті достатності підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як найбільш суворого, ЄСПЛ у рішенні у справі "В. проти Швейцарії" від 26 січня 1993 року дійшов висновку, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки в залежності від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховуватись від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою. У рішенні у справі "Мамедова проти РФ" від 01 червня 2006 року Суд констатував, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину
Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови).
Посилання слідчого та прокурора на те, що ОСОБА_7 вчинила злочин, передбачений ч. 4 ст. 190 КК України, за який передбачено покарання у виглядів позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, не може безумовно свідчити про те, що підозрювана у випадку застосування до неї іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, може переховуватись від органів досудового слідства або суду. Більш того, слідчий та прокурор не вказали які-небудь риси особистості або поведінки підозрюваної, які б виправдали їхній висновок про наявність небезпеки, що ОСОБА_7 має намір переховуватись від органів досудового слідства або суду (про необхідність оцінки таких обставин при обранні судом запобіжного заходу зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі "Мамедова проти РФ" від 01 червня 2006 року).
Частиною 1 статті 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Так, встановлено, що ОСОБА_7 1965 року народження, має 52 роки, одружена, має чотирьох дітей, онука, тобто має міцні соціальні зв`язки, має постійне місце проживання - з 1989 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судима.
Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати місце проживання цілодобово або в певний період доби (ч.1 ст. 178 КПК України).
Відповідно до п. «с» ч.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
Таким чином, заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя вважає за потрібне застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у виді домашнього арешту без застосуванням електронного засобу контролю та забороною залишати місце постійного проживання в період часу з 22год. 00хв. до 06год. 00хв. наступного дня, оскільки достатнім буде саме такий запобіжний захід, який зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, визначених ст.177 КПК України.
Керуючись ст.ст.176, 178, 181, 184, 186, 193, 194, 196, 309, 310 КПК України, суд-,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області підполковника міліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором ОСОБА_4 , про обрання відносно про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 відмовити.
Обрати відносно підозрюваної ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Нижній Студений Міжгірського району, українки, громадянки України, одруженої раніше не судимої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту без застосування електронних заходів контролю в період з часу з 22год. 00хв. до 06год. 00хв. наступної доби.
Покласти на підозрювану ОСОБА_7 наступні обов`язки:
1)своєчасно з`являтися за викликом до слідчого, прокурора чи суду;
2)повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання
3)здати до відповідних органів свій паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Контроль за виконанням обраного запобіжного заходу доручити прокурору прокуратури Закарпатської області ОСОБА_4 та начальнику Міжгірського ВП ГУНП в Закарпатській області.
Строк дії ухвали про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців, а датою закінчення є 25 січня 2018 року.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області протягом п`яти днів з дня ї проголошення.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду: ОСОБА_1