АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/774/8/18 Справа № 210/1830/13-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

виправданого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області ОСОБА_6 , заперечення на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 та самого ОСОБА_8 , на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року щодо

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Путила, Черновицької області, громадянина України, одруженого, пенсіонера, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

виправданого вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року за ч. 2 ст. 141 КК України (в редакції 1960 року), -

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком ОСОБА_8 було визнано невинним в пред`явленому йому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 141 КК України (в ред. 1960 року) було виправдано на підставі п.2 ч.1 ст. 6 КПК (в ред. 1960 року), у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного злочину.

Судом у вироку вказано, що ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що в період часу приблизно з 09 год. до 10 год., 12.09.2000 р, діючи як приватна особа спільно з громадянкою ОСОБА_10 , яка перебувала в невіданні щодо злочинних намірів ОСОБА_8 , прибули до магазину " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на правах оренди приватному підприємцю ОСОБА_11 .. ОСОБА_8 , діючи з метою відкритого викрадення чужого майна громадян, незаконно, без відома і дозволу власників майна, відкрито, в присутності сторонніх осіб ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , не тільки усвідомлюючи, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій, але і, нехтуючи ними, звернувся з проханням до невстановлених слідством осіб, з якими домовився раніше надати йому допомогу в завантаженні і доставці меблів, та загрузити їх в невстановлені слідством вантажний автомобіль і трактор.

В результаті, як вбачається з обвинувачення ОСОБА_8 , він відкрито викрав меблі на загальну суму 37 065 грн., після чого розпорядився викраденим на власний розсуд, а саме вивіз частину викрадених меблів собі особисто додому за адресою: АДРЕСА_1 , і частину викрадених меблів ОСОБА_10 , - за адресою: АДРЕСА_3 , чим заподіяв шкоду власнику майна приватному підприємцю ОСОБА_11 , на загальну суму 37 065 грн. що є значним збитком для потерпілого.

Органом досудового розслідування також вказано, що ОСОБА_10 , беручи участь в завантаженні і вивезенні зазначених меблів, було введено ОСОБА_8 в оману щодо законності своїх дій, так як останній запевнив в тому, що дружина власника майна ОСОБА_12 дала свою згоду на вивезення меблів, бажаючи таким чином розрахуватися за наявними у неї цивільно-правовими зобов`язаннями.

Суд, виправдовуючи ОСОБА_8 у скоєнні даного злочину вказав, що стороною обвинувачення не надано достатніх та належних доказів, які б свідчили, що він скоїв злочин, передбачений ч.2 ст. 141 КК України, та прийшов до висновку. що в його діях відсутній склад даного злочину.

В апеляційній скарзі:

- прокурор просить вирок скасувати, постановити свій вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 141 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки, без конфіскації майна. На підставі ст. 49 ч.1 п.4 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вважає, що вказаний вирок підлягає скасуванню у повному обсязі, у зв`язку з однобічністю судового слідства, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінально - процесуального закону.

Вважає, що вирок суду не містить належного аналізу оцінки доказів і це перешкодило ухваленню у кримінальній справі законного та справедливого рішення.

На його думку, в обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції послався на докази, досліджені в судовому засіданні, а саме покази підсудного ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , але взагалі ніякої оцінки їм не надав, не навів докладних мотивів прийнятого рішення.

Вважає, що висновки суду щодо відсутності в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 141 КК України суперечать фактичним обставинам справи, оскільки потерпілий ОСОБА_11 у суді пояснив, що як приватний підприємець, орендував приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » для реалізації меблі, які виготовляв та поставляв приватний підприємець ОСОБА_15 .. 12.09.2000 року в другій половині дня прийшов до магазину і від продавця йому стало відомо, що ОСОБА_8 вивіз велику кількість меблів. Ніяких домовленостей з приводу меблів з ОСОБА_8 у нього не було.

На його думку, оцінючи покази потерпілого, суд прийшов лише до висновку, що ОСОБА_11 не був очевидцем подій, але ті обставини, що ні письмового, ні усного договору між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 не існувало, вивезення меблів відбулося без погодження з власником магазину. Тому, на його думку, такі дії свідчать про протиправні дії ОСОБА_8 щодо заволодіння чужим майном.

Вважає, що показам свідка ОСОБА_14 судом не надано належної оцінки, лише зазначено, що ОСОБА_14 як дружина потерпілого зацікавлена у винесенні обвинувального вироку, а те, що ОСОБА_14 просила ОСОБА_8 не забирати меблі, та її пояснення, що меблі їм не належать, вказує на відсутність добровільної згоди ОСОБА_14 і ОСОБА_14 на вивіз меблів з магазину ОСОБА_8 .. Відкритий характер його злочинних дій, суд проігнорував.

Також вважає, що свідок ОСОБА_15 у суді показав, що із ОСОБА_8 познайомився через ОСОБА_14 , чоловік якої був приватним підприємцем, мав магазин, а він виготовляв та поставляв меблі до магазину для продажу. ОСОБА_8 дійсно його просив зробити йому меблі на кухню. Вони домовились, зробили заміри, але оскільки оплата не надійшла, меблі він не виготовляв. Більше ні за які меблі договору не було. Які домовленості були між ОСОБА_8 та ОСОБА_14 йому не відомо. В 2000 році він передав по договору зберігання меблі до магазину, вони знаходились у виставочному залі магазину. Через деякий час зателефонувала ОСОБА_14 і повідомила, що ОСОБА_8 приїхав та вивіз велику кількість меблів, і вона звернулась до прокуратури. Після проведення обшуку у ОСОБА_8 було вилучено меблі, які ним були передані. Апелянт далі посилається, що під час дослідження протоколу обшуку з додатками - фото таблицею, даний свідок вказав на ті меблі, на які вказує підсудний як на належні йому меблі. Вважає, що пояснення вказаного свідка свідчать про те, що стосовно викрадених ОСОБА_8 меблів ніяких домовленості не було, була домовленність лише про виготовлення меблі для кухні, що підтверджує відсутність згоди і ОСОБА_15 на вивезення вказаних у обвинуваченого меблів з магазину ОСОБА_11 , оскільки мова йде лише про виготовлення меблі для кухні, а ОСОБА_8 протиправно вивезені зовсім інші меблі.

Зазначає, свідок ОСОБА_18 поясняла в суді, що вона була очевидцем відкритого викрадення майна ОСОБА_8 , оскільки бачила, як він завантажував меблі на трактор і автомобіль. Невдовзі приїхала до магазину ОСОБА_14 стала плакати, просити, що б він не забирав меблі, бо вони їй не належать, але останній не відреагував. Вивезення меблів відбулося за два рази, грошові кошти за меблі ніхто не давав. Дані покази свідок підтверджувала на очних ставках із ОСОБА_8 , протоколи яких досліджувались у суді, але, ці свідчення, на його думку, лише викладені у мотивувальній частині без оцінки як доказу та не зазначено мотивів, з яких суд відкидає їх як доказ винуватості підсудного.

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 поясняли, що зі слів ОСОБА_14 в день пограбування вони взнали про те, що ОСОБА_8 не маючи ніякого права, вивіз меблі з магазину «Мальва», що на думку апелянта також підтверджує вину ОСОБА_8 , але суд, на його думку, ці обставини належно не врахував.

Посилається, що під час судового розгляду свідок ОСОБА_19 вказувала про те, що ОСОБА_8 передавав кошти ОСОБА_14 для купівлі меблів в жовтні 1999 року, але вона при цьому не була присутня, про отримання коштів ОСОБА_14 написала розписку. Потім тривалий час ОСОБА_14 не могла надати меблі, весь час говорила про якісь проблеми. 12.09.2000 року вона з чоловіком прийшла на роботу, потім ОСОБА_8 повідомив про дзвінок ОСОБА_14 про необхідність забрати меблі, коли під`їхали до магазину, завантаження меблів уже відбувалося. До цього, ОСОБА_14 познайомила їх з ОСОБА_15 , якому вони замовили виготовлення меблі для кухні, ОСОБА_15 зробив заміри, ОСОБА_14 сказала, що оплату за виготовлення меблі для кухні здійснить сама, але так і не заплатила кошти, тому меблі і не було зроблено.

Вважає, що свідок ОСОБА_10 вказувала, що 12.09.2000року з ОСОБА_8 поїхали до магазину ОСОБА_14 забрати меблі з її дозволу. Під час поїздки побачили автомобіль та трактор, вона підійшла до водія та домовилася про допомогу щодо завантаження та перевезення меблів. В ході додаткового допиту ОСОБА_10 в якості свідка вказувала, що про транспорт вона разом із ОСОБА_20 домовлялась. Аналізуючи покази даного свідка суд дійшов висновку про те, що у цих показах маються суттєві протиріччя, які не можливо усунути, що на думку суду однією із підстав для ухвалення виправдувального вироку, тоді як протиріччя особливого значення для висунутого ОСОБА_8 обвинуваченню не мають, оскільки воно не містить посилання на попередній договір між ОСОБА_21 і ОСОБА_20 , але підтверджують факт найму робітників та транспортних засобів для перевезення меблів та спростовують показання підсудного в цій частині.

Крім цього апелянт вважає, що судом при ухваленні рішення були перераховані письмові докази у справі, які дослідженні у судовому засіданні, але суть їх не розкрита, мотивування чи підтверджують вони чи спростовують вину підсудного відсутні, тоді як вказані письмові докази підтверджують належність викрадених меблів, знаходження їх у магазині, передання їх на зберігання за договором ОСОБА_11 від ПП ОСОБА_15 із зазначенням найменування меблів та їх вартості.

Вважає, що твердження суду про те, що органом досудового слідства не встановлено автомобіль та трактор, водії та вантажники, спростовуються матеріалами кримінальної справи, оскільки під час розслідування вживались заходи щодо встановлення і транспортних засобів, і осіб, які допомагали завантажувати та перевозити меблі. В матеріалах кримінальної справи мається постанова про виділення матеріалів відносно водіїв автомобіля, трактору, осіб, які приймали участь у завантаженні меблів та направлення до Інгулецького РВ через не можливість встановити їх особу та місцезнаходження, враховуючи той факт, що транспортні засоби були без номерних знаків, вантажники були в касках.

Посилається, що судом не надано належної оцінки розписці на яку весь час вказував підсудний, як на доказ цивільно - правових відносин між ним та ОСОБА_14 , із змісту якої слідкує, що ОСОБА_14 взяла в борг у ОСОБА_8 певну суму коштів, які зобов`язується повернути до 30.12.1999року. Оскільки розписка не містить посилання, що кошти передані для придбання меблів, які саме меблі, за якою ціною, тобто відсутні істотні умови договору купівлі продажу, то відповідно до ст.224 Цивільного Кодексу України(в редакції 1963 року) за договором купівлі -продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець прийняти майно і сплатити певну грошову суму. Вважає, що даний договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які є такими за законом або необхідні для договору даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. В цій же розписці мова йде про боргові зобов`язання і ніяким чином не може свідчити про попередній договір купівлі продажу, тому, на думку апелянта, спростовує наявність цивільно правових відносин.

Вважає, що суд обґрунтовав свої висновки тим, що органом досудового розслідування не встановлено кому належать викрадені меблі, тобто поставив під сумнів, що ОСОБА_11 є потерпілим у справі, але це, на думку апелянта, також не є підставою для виправдання ОСОБА_8 .

На його думку, постановлюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 суд у своєму вироку допустив суперечності щодо підстав його виправдання, оскільки в мотивувальній частині вироку прийшов до висновку про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, а в, резолютивній частині вироку виправдав його на підставі п.1 ч.2 ст.6 КПК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу:
- виправданий ОСОБА_8 та його адвокат просили залишити вирок без змін, а апеляцію прокурора - без задоволення, оскільки, на їх думку, суд першої інстанції, під час судового розгляду справи та постановления виправдувального вироку повно, об`єктивно провів судове слідство, висновки суду, викладені у вироку, відповідають фактичним обставинам справи, вимогам кримінального процесуального закону, правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Вважають, що висновки суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 ґрунтуються на матеріалах кримінальної справи, які ретельно досліджені в ході судового слідства, належним чином проаналізовані, мотивовані та правильно викладені у вироку.

Вважають, що суд не тільки виклав формулювання обвинувачення, яке було пред`явлено підсудному і визнано судом недоведеним, але й детально виклав результати дослідження, зробив аналіз та оцінку доказів, як зібраних на досудовому слідстві, так і отриманих в судовому засіданні, а також належно мотивував висновки про відсутність в діях підсудного складу злочину. Судом також наведено підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких він відкидає докази обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді, прокурорів, які просили задовольнити апеляційну скаргу, виправдувальний вирок відмінити, постановити свій вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 141 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки, без конфіскації майна. На підставі ст. 49 ч.1 п.4 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Заслухавши виправданого та його захисника, які заперечували проти доводів прокурора та просили залишити виправдувальний вирок без змін, вважаючи його законним, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а вирок є законним, з таких підстав.

Перевіркою матеріалів справи, колегія суддів встановила, що свої висновки про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст.141 КК України (в ред. 1960 року), суд першої інстанції зробив на підставі належно досліджених та оцінених доказах, які були надані як стороною обвинувачення так і захисту, з дотриманням вимог чинного кримінально-процесуального Закону.

Згідно вимог Закону доведення вчинення злочину обвинуваченим покладається на сторону обвинувачення, адже ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданий, якщо не доведено поза розумним сумнівом даних про вчинення цією особою злочину.

ОСОБА_8 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнавав і не визнає до цього часу, пояснюючи, що між ним і ОСОБА_10 з однієї сторони (покупці) та ОСОБА_14 з іншої сторони (продавець меблів) виникли цивільно-правові відносини. З ОСОБА_14 була домовленість на придбання меблів в магазині «Мальва». Зранку 12.09.2000 року ОСОБА_14 сама подзвонила черговому Інгулецького РВ міліції м. Кривого Рогу та повідомила, що б ОСОБА_8 та ОСОБА_10 прибули в магазин «Мальва», де необхідно забрати меблі, а також повідомила, що вона вже найняла транспорт та людей, які будуть загружати меблі.

Жоден з досліджених під час судового розгляду та оцінки судом доказів не свідчать про те, що 12.09.2000р. після 9:00 підполковник міліції ОСОБА_8 та майор ОСОБА_10 , будучи одягненими в міліцейську форму, прибули в магазин «Мальва» з корисливою метою на відкрите заволодіння чужим майном - меблями. Доводи ОСОБА_22 про існування між ним та ОСОБА_14 цивільно-правових відносин , пов`язаних з придбанням меблів підтверджуються поясненнями свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_19 , ОСОБА_23 , розписками ОСОБА_14 про отримання нею грошових коштів від ОСОБА_10 та ОСОБА_22 .

Пояснення потерпілого ОСОБА_24 , свідків - ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , на які посилається в апеляційній скарзі прокурор, були, як видно з вироку, досліджені та оцінені судом в їх сукупності і не доводять вину ОСОБА_8 у вчиненні злочину , передбаченому ч.2 ст. 141 КК України (1960р.), оскільки їм взагалі не було відомо про наявність цивільно-правових відносин ОСОБА_8 та ОСОБА_10 з ОСОБА_14 .

Суд критично оцінив покази свідка ОСОБА_28 , оскільки вона є дружиною - близьким родичем потерпілого ОСОБА_11 і має певну зацікавленість у винесенні обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 .. Аналогічно це стосується і показів свідка ОСОБА_29 .

Суд вірно зазначив, що потерпілий ОСОБА_11 не був безпосереднім очевидцем подій, не знав, які меблі перебували в магазині «Мальва», і не був обізнаний про те, які ж саме домовленості були між ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 і ОСОБА_10 ..

Свідок ОСОБА_12 дійсно вказувала, що вона не заперечує наявність боргових відносин між нею ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , однак не вказує їх дійсну правову природу, заперечуючи суми і обставини їх складання.

В той же час, покази ОСОБА_8 , в частині наявності між ним і свідком ОСОБА_12 зобов`язань щодо продажу і виготовленню меблів, підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_15 , який є сторонньою особою, і в суді пояснив, що саме ОСОБА_24 його познайомила з ОСОБА_20 , і саме вона просила виготовити меблі і не заперечує того, що вона зобов`язувалася сплатити замовлення, але так цього і не зробила.

В апеляційній же скарзі прокурором невірно викладені певні пояснення як свідка ОСОБА_15 , так і інших свідків, пояснення яких викладено неточно, вони є вибірковими, відокремленими від контексту щодо обвинувачень ОСОБА_8 саме у скоєнні відкритого заволодіння чужим майном.

Суд вірно дійшов висновку щодо оголошених показань свідка ОСОБА_10 , які є суперечливими, оскільки спочатку свідок вказувала, що вона домовилася за транспорт, а потім що ОСОБА_20 домовлявся за транспорт. Разом з тим, усунути ці протиріччя неможливо, тому що ОСОБА_10 померла.

Свідок ОСОБА_30 спочатку пояснювала, що в магазин зайшла саме ОСОБА_21 і сказала що все готово до завантаження меблів, а потім змінила їх, та почала говорити, що завантаженням керували обидва як ОСОБА_20 , так і ОСОБА_21 . Аналізуючи показання вищевказаних свідків, суд прийшов до висновку про те, що події вивезення меблів ОСОБА_10 , її чоловіком, ОСОБА_20 , ОСОБА_29 , - 12 вересня 2000 року мало місце бути.

Свідки ОСОБА_17 і ОСОБА_16 факт вивезення меблів бачили, але про те що її самовільно і протиправно вивіз ОСОБА_20 знають лише зі слів ОСОБА_12 .. Тобто, вони не повідомляли суду про те, чи були очевидцями того, що ОСОБА_20 скоїв грабіж чужого майна. Пояснення зазначених осіб не підтверджуються жодним об`єктивним доказом у справі.

В ході досудового та судового слідства так і не було встановлено, за яких же обставин була вивезена меблі з магазину ОСОБА_31 , на якому саме конкретному транспорті, хто здійснював її навантаження, і т.д.. Що стосується посилань в апеляційній скарзі прокурора, що матеріали справи з цього приводу були виділені в окреме провадження, то дане ствердження не містить доказової бази, остільки будь-яких позитивних результатів таке виділення не надало.

Також невинуватість ОСОБА_8 встановлено і дослідженими письмовими доказами у справі, на які послався суд у вироку:

- договором зберігання № 2 від 10.07.2000 року, укладеним між ПП ОСОБА_24 і ПП ОСОБА_15 , згідно якого ОСОБА_24 зобов`язується зберігати майно, передане йому за накладною ОСОБА_15 , на умовах, зазначених в договорі;

- накладною до згаданого вище договору № 02 від 23.07.2000 року, в якій зазначено, що ПП ОСОБА_15 згідно договору зберігання № 2 передається меблі на загальну суму 54 820-00 грн.;

- ксерокопією свідоцтва ОСОБА_11 про його реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

- актом звірки товару від 12.09.2000 року, проведеного в магазині «Мальва» в присутності ПП ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та інших осіб, згідно з яким на момент звірки відсутні меблі, передані за договором зберігання № 2 від 10.07.2000 року на загальну суму 37065,00 грн.;

- протоколом обшуку від 22.09.2000 року, проведеного у гр. ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_3 , з якого вбачається, що в її квартирі були виявлені відповідні меблі: диван з обшивкою темно-сірого кольору розмірами 92 см, 121 см, диван обшивкою світло-сірого кольору розмірами 92 см, 121 см; комод полірований темно- коричневого кольору, висотою 75 см, шириною 50 см з 3-ма висувними ящиками; дві тумбочки приліжкові з 2 висувними ящиками в кожній, 2 навісних шафи білого кольору з дверцятами розмитого малюнка сірого кольору, розмірами 34x77 см; ящик під мийку білого кольору, стільниця з прорізом для мийки розміром 61x153 см, 4 дошки для ліжка розміром 20х 2000 см; 2 крісла в комплекті до дивана темно-сірого кольору; 2 крісла в комплекті до дивану світло-сірого кольору; навісна тумба, білого кольору розміром 31x77 см; ящик з комплекту кухні, білого кольору, розміром 79 х 61 см, спинки для ліжка 2 шт., дзеркало для комода в пластмасовій оправі 111x115 см (а.с.154-155 т.1 з фототаблицями а.с.156-160 т .1);

- протоколом обшуку від 25.09.2000 року, проведеного в гаражі № НОМЕР_1 , що знаходиться в гаражному кооперативі, де в присутності ОСОБА_10 було виявлено та вилучено 2 платяних шафи з комплектів спалень, 4 двері, 2 з них з дзеркалами на передній поверхні;

- розпискою про те, що вилучені меблі передані 22.09.2000 року потерпілому ОСОБА_15 , згідно з якою він отримав на відповідальне зберігання: диван темно-сірого кольору, диван світло-сірого кольору, 1 комод, 2 поліровані тумби, 2 навісних шафи , один з дверцятами, інший без них, 1 ящик під мийку, 1 стільницю з отвором під мийку; 4 дошки для ліжка; 2 крісла з темно-сірої обшивкою; 2 крісла зі світло-сірої обшивкою; ящики з комплекту для кухні, передні і задні «бильця» для ліжка, 1 дзеркало для комода;

- протоколом обшуку від 25.09.2000 року, проведеного у гр. ОСОБА_8 за адресою; АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що в його квартирі виявлено та вилучено наступні меблі: в коридорі комплект кухні, що складається з семи комплектуючих; в залі: диван тримісний з оббивкою різних кольорів, диван двомісний, крісло світло-коричневого кольору у велику борозенку, 2 тумби коричневого кольору з комплекту спальні, в спальні: диван "книжка", світло-коричневого кольору і крісло аналогічної обшивки, крісло в різнобарвний малюнок, комод дерев`яний темно-коричневого кольору з 3-ма висувними ящиками: комплект для двоспального ліжка: задні і передні «бильця», набір дощок для кріплення, 2 листи фанери, дзеркало для комода;

- розпискою ОСОБА_15 про те, що їм була отримана на зберігання мебель, вилучена при проведенні обшуку в квартирі гр. ОСОБА_8 : кухня з семи комплектуючих, диван "трійка", диван "двійка", крісло одне, дві тумби, диван книжка, два крісла, комод, комплект двоспальним ліжка, задник і передні бильця, дошки кріплення в упаковці, дзеркало для комода.

Але, виявлення та вилучення вказаних меблів, не свідчить само по собі про те, що ОСОБА_8 скоїв грабіж цього майна, остільки на протязі досудового та судового слідства він стверджував про те, що між ним та ОСОБА_24 , як вказано вище, були цивільно правові відносини, було складено розписку про отримання нею від ОСОБА_8 відповідних коштів, які їй були передані ще до того, коли відбулось вивезення меблів з магазину «Мальва».

Як видно з матеріалів справи, органом досудового розслідування не було вжито заходів щодо можливості перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.2 ст. 141 КК України, на інший злочин, на можливо самоуправство, про що в апеляційному суді заявляв адвокат ОСОБА_9 , який з його слів, про це наголошував слідчому, але той категорично заявляв, що доведе у будь-який спосіб, що ОСОБА_8 скоїв грабіж.

Жоден з досліджених під час судового розгляду та оцінки судом доказів не свідчить про те, що ОСОБА_8 вчинив відкрите заволодіння чужим майном. Не встановлено у ОСОБА_8 прямого умислу на заволодіння чужим майном, а також не встановленого корисливого мотиву на відкрите заволодіння чужого майна, що передбачає ч.2 ст. 141 КК України.

Суд першої інстанції, виходячи із загальних засад кримінального судочинства - верховенства права, презумпції невинуватості та забезпечення доведення вини, оцінивши всі докази в сукупності встановив, що під час судового провадження не отримано та не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про скоєння ОСОБА_8 злочину, передбаченого саме ч.2 ст. 141 КК України, а тому і ухвалив виправдувальний вирок. Саме суд першої інстанції правильно наголосив, що обвинувачення ОСОБА_8 ґрунтується на припущеннях.

Не знайшло свого підтвердження в апеляційній скарзі, що суд необ`єктивно, однобічно, неповно провів судове слідство, що висновки суду, викладені у вироку, відповідають фактичним обставинам справи, вимогам кримінально-процесуального закону, остільки з матеріалів справи, з журналу судового засідання видно, що районний суд дану справу розглянув належним чином, з суворим дотриманням вимог КПК України( в ред. КПК 1960 року), ретельно перевірив пояснення обвинуваченого, всіх допитаних осіб, оголосив та дослідив відповідні документи, перевірив всі доводи як обвинувачення, так і захисту, в тому числі і ті, які є аналогічними, що викладені в скарзі. Доводи прокурора про те що суд однобічно узяв до уваги лише докази захисту, а докази обвинувачення ігнорував, у зв`язку з чим зробив не правильні виводи щодо виправдання ОСОБА_8 є безпідставними.

Як видно з наявних матеріалів, протягом 17 років на стадіях судового розгляду даної справи, згідно зі ст. ст. 276-278, 281 КПК України (1960р.) суди різних інстанцій 7 разів направляли дану справу на додаткове досудове розслідування прокурору, оскільки було допущено таку неправильність та неповноту, усунення яких неможливо провести в судовому засіданні.

Так, з 2000р. до дня ухвалення виправдувального вироку на ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 141 КК України (в редакції 1960р.) не було проведено: огляду місця події; відтворення обстановки подій; не призначено судову експертизу для визначення розміру шкоди, завданої злочином; втрачено речові докази - меблі (об`єкт злочинних дій); не допитано працівників РВ міліції, яким 12.09.2000 року ОСОБА_14 по телефону повідомила щоб ОСОБА_8 та ОСОБА_10 забрали в магазині «Мальва» придбані ними меблі та повідомила, що найняла транспорт та людей які будуть загружати меблі; не встановлено транспортні засоби, водії та вантажники меблі. В апеляційному суді обвинувачений та адвокат також пояснили, що на теперішній час речові докази по справі втрачені.

В ході досудового слідства не було виконано вимог Закону щодо встановлення мотиву вчинення злочину, який інкриміновано ОСОБА_8 , не вказано в чому ж конкретно полягають його корисливі спонукання. В результаті було порушено вимоги ст. 132 КПК (1960р.) про необхідність пред`явлення обвинуваченому конкретного обвинувачення.

Колегія суддів зауважує, що суб`єктивна сторона злочину передбаченого ч.2 ст. 141 КК України (1960р.) характеризується прямим умислом, корисливим мотивом та метою, яких суд першої інстанції в діях ОСОБА_8 не встановив.

Як вбачається з матеріалів справи та журналу судового засідання, судом дослідженні всі обставини, які могли мати значення для справи. Неповноти, однобічності та істотних порушень вимог кримінально-процесуального законодавства, зокрема і тих, на які вказує прокурор, перевіркою матеріалів даної справи не виявлено.

Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, прокурор в апеляції не навів переконливих доказів, які б були достовірними, належними та спростовували висновок суду про недоведеність вини ОСОБА_8 у скоєнні грабежу.

Також колегією суддів перевірено і доводи прокурора про незаконність, на його думку вироку, остільки він складений на російській мові. Але колегія суддів вважає, що вказаний довід не підлягає задоволенню, остільки інкриміновані ОСОБА_8 події мали місце в 2000році, коли відповідно до ст.19 КПК України (в редакції 1960 року) судочинство проводилось на українській мові або на мові більшості населення даної місцевості.

Як видно з протоколу судового засідання, ОСОБА_8 було заявлено клопотання про розгляд справи на російській мові. Ніхто із учасників судового розгляду не заперечував проти задоволення такого клопотання. Дане клопотання було підтримано і прокурором. Як видно з вироку він повністю відповідає вимогам ст.334 КПК України, є належно вмотивованим, обгрунтованим та законним. В ньому вірно викладено всі обставини справи, належно проведено оцінку зібраних доказів та конкретно наведені підстави для виправдання. Тому доводи прокурора про невмотивованість вироку, про відсутність в ньому оцінки доказів,- є безпідставними.

Районний суд вірно виправдав ОСОБА_8 , у зв`язку з відсутністю в його діях саме складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 141 КК України (1960р.) , про що прямо вказав у своєму вироку в абзаці 2 на зворотній частині аркушу 104 . Тому доводи прокурора, що суд не вказав про дану підставу для виправдання, - не відповідають дійсності.

Районним судом вірно враховано, що якщо не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про вчинення особою злочину, має ухвалюватися виправдувальний вирок (ст. 62 Конституції України, ст. 6 Європейської конвенції). Зокрема, в справі «Кобець проти України» Європейський Суд вказав про те, що доказування повинно ґрунтуватись на сукупності ознак та беззаперечних презумпцій, достатньо суттєвих, чітких та узгоджених між собою, а при їх відсутності неможливо констатувати, що винуватість обвинуваченого доведена «всупереч розумного сумніву».

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для скасування виправдувального вироку стосовно ОСОБА_8 , остільки він є законним, та приходить до висновку, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України (1960 року), колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року, щодо ОСОБА_8 , якого виправдано за ч. 2 ст. 141 КК України, - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4