Справа № 739/1266/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/59/2018
Категорія - 222 Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 січня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Секретаря судового засідання ОСОБА_5

За участю учасників судового провадження:

Прокурора ОСОБА_6

Засудженого ОСОБА_7

Захисника ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2017 року

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку суду у відповідність до закону та звільнення від відбування покарання.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що покарання, призначене ОСОБА_7 відповідало положенням КК України, які діяли на час вчинення ним інкримінованих йому злочинів, і підстави для заміни вказаного покарання більш м`яким відсутні.

В апеляційній скарзі захисник в інтересах засудженого просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву засудженого задовольнити. Звертає увагу на те, що в особовій справі засудженого відсутнє розпорядження про звернення вироку до виконання.

В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції з аналогічних підстав.

В судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали подані апеляційні скарги. Прокуро заперечував проти їх задоволення.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

10.09.2001 року вироком апеляційного суду Львівської області ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ст. 17, п.п. «г», «ж» ст. 93, п.п. «г», «ж» ст. 93, ч. 1 ст. 222, ч. 1 ст. 223 КК України (1960 року), та із застосуванням ст. 42 КК України (1960 року) призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 29.01.2002 року вирок апеляційного суду Львівської області від 10.09.2001 року залишено без змін.

Згідно статті 401 КПК України (1960 р.) (чинного на час винесення вироку) вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляцій, а вирок апеляційного суду - після закінчення строку на подання касаційної скарги, якщо його не було оскаржено. У разі подачі апеляцій, касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи відповідно апеляційною чи касаційною інстанцією.

Відповідно до частини другої статті 404 КПК України (1960 року) суд разом з своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

Пунктом 4 частини першої статті 49 КК України (1960 року) передбачалося, що обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили 10 років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі на п`ять років. Аналогічне за своїм змістом положення закріплено у статті 80 КК України.

Наведене свідчіть, що головною умовою та підставою для виконання обвинувального вироку суду є набрання ним законної сили, а не наявність відповідного розпорядження суду про виконання вироку.

З особової справи засудженого ОСОБА_7 вбачається, що ній міститься вирок, що набрав законної сили і на підставі якого останній відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі. Також у вказаній особовій справі міститься рішення комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі про визначення засудженому ОСОБА_7 виду установи виконання покарань, і наряд про направлення останнього до Новгород-Сіверської УВП № 31 для відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Підстави для звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку відсутні.

З приводу тверджень засудженого про те, що йому за вчинення злочинів, передбачених статтею 93 КК України (1960 року) мало бути призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, оскільки саме таке покарання було передбачене у період з 29 грудня 1999 року до 04 квітня 2000 року, суд враховує, що згідно вироку суду, яким ОСОБА_7 засуджено до довічного позбавлення волі, останній вчинив інкриміновані йому злочини 20 вересня 2000 року.

Згідно статті 6 КК України (1960 року) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння. Аналогічне за своїм змістом положенням закріплене у статті 4 КК України.

Як вбачається, на час вчинення ОСОБА_7 злочинів, передбачених статті 93 КК України (1960 року), санкцією даної статті було передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Після засудження ОСОБА_7 до довічного позбавлення волі законами України про кримінальну відповідальність покарання за злочини, вчинені останнім, не пом`якшувалося. При наведених обставинах колегія суддів вважає за необхідне у задоволенні апеляційних скарг відмовити.

Керуючись ст., ст. 371, 404, 407, 418, 419, 422 КПК України судова колегія ,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, ухвалу на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2017 року про приведення вироку суду у відповідність до закону та звільнення від відбування покарання відмовити повністю без змін.

Ухвала в касаційному порядку не оскаржується.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4