АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/512/18 Справа № 185/7183/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлограда, Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою спеціальною освіто, не працюючого, не одруженого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1

по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002994,-

встановила:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року застосовано до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним наглядом.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 не обирався.

Рішення суду обґрунтовано наступним.

22 листопада 2016 року приблизно о 20.10 годин ОСОБА_8 , знаходячись в холі гуртожитку Західно-Донбаського професійного ліцею, розташованого за адресою: вул. Дніпровська, 571 в м. Павлограді, побачив у неповнолітнього ОСОБА_9 мобільний телефон, та попрохав його під приводом виходу до мережі Інтернет. Заволодівши вказаним мобільним телефоном, ОСОБА_8 покинув приміщення, чим спричинив неповнолітньому потерпілому ОСОБА_9 , збиток на суму 1 255 грн. 20 коп.

06 квітня 2017 року близько 22.10 годин, ОСОБА_8 проходив повз буд. АДРЕСА_2 , де побачив незнайомого ОСОБА_10 та попрохав у нього мобільний телефон для здійснення дзвінку. Отримавши даний телефон та здійснивши виклик, ОСОБА_8 втік з викраденим майном, та розпорядився ним на власний розсуд.

Висновок про учинення ОСОБА_8 суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК України, за вказаних обставин підтверджується показаннями неповнолітніх потерпілих та їх законних представників, а також матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи ОСОБА_8 визнано неосудною особою, яка страждає на хронічне психічне захворювання у формі шизофренії параноїдальної, у період, до якого відносяться інкриміновані йому діяння, не міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним спостереженням.

Прокурор не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить ухвалу змінити. Виключити посилання на спрямованість умислу, мету і мотив його дій при вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК України.

В іншій частині ухвалу залишити без зміни.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно дослідженого судом першої інстанції висновку експертизи, ОСОБА_8 є неосудною особою. З зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформульованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, а відтак є свідченням неправильного застосування такого закону.

Особа, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 , його законний представник, неповнолітні потерпілі та їх законні представники в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Дані про поважність причин неявки до суду апеляційної інстанції не надходило, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за їх відсутності, відповідно до вимог ст. 405 КПК.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила їх задовольнити.

Захисник також підтримав апеляційну скаргу прокурора.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора та зміні судового рішення.

Апеляційний суд у відповідності до ч. 1 ст. 404 КК України переглядає судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з ухвали, судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримані не були.

Вимогами ст. 19 КК України передбачено, що осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Згідно зі ст. ст. 23, 24 КК України, умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та волову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагнення досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотив злочину це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомлення вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_8 є неосудною особою, в період часу скоєння інкримінованих діянь страждав і в теперішній час страждає на хронічне захворювання у формі шизофренії параноїчної. В період, до якого відносяться інкриміновані йому діяння, він не міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

З зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформульованого умислу в розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтується на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність.

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора та необхідності зміни ухвали суду про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі "Кузнецов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., та у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001 р., де зазначено, що мотивованість судового рішення пов`язана з належним здійсненням правосуддя, тобто у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. А також у справі "Беллет проти Франції", від 04.12.1995 р., де висвітлюються питання про забезпечення доступу до суду.
Керуючись ст.ст. 407, 409 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали посилання на спрямованість умислу, мету і мотив дій ОСОБА_8 при вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК України.

Врешті ухвалу залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4