Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
20 березня 2018 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000241, внесене до ЄРДР 11 квітня 2017 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 грудня 2017 року

стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Володимирець Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з освітою повною загальною середньою, не одруженого, не працюючого, не судимого,
обвинуваченого за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 грудня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України та призначено покарання 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту затримання, а саме з 11 квітня 2017 року.
Задоволено частково цивільний позов у кримінальному провадженні та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 19 133 грн. 41 коп. майнової шкоди в рахунок понесених витрат на лікування та 70 000 грн. моральної шкоди, в решті відмовлено за безпідставністю.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою залишено до вступу вироку в законну силу.
Вирішено питання щодо речових доказів по справі.

За вироком суду ОСОБА_6 , 11 квітня 2017 року, приблизно о 13 год., перебуваючи в будинку за місцем проживання по АДРЕСА_1 в стані алкогольного сп`яніння, під час суперечки, наніс не менше двох ударів сокирою в голову своїй матері ОСОБА_9 , яка проживає разом з обвинуваченим. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, направлений на позбавлення життя ОСОБА_9 , вибіг за матір`ю на присадибну земельну ділянку поблизу господарства та наніс один удар лопатою у шию ОСОБА_9 та з метою приховання своїх злочинних дій намагався закопати тіло потерпілої на городі, а виявивши, що остання ще жива, потягнув її з місця де прикопував на траву і залишив без надання допомоги, виконавши таким чином усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 покликається на необґрунтованість та незаконність вироку суду першої інстанції через суворість призначеного покарання та вважає вирок суду таким, що ухвалений з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що суд призначив покарання не у повній відповідності до Загальної частини КК України, не в повній мірі врахував особу винного, не врахував обставини, які пом`якшують покарання. Зазначає про безпідставність призначеного судом покарання ближче до максимальної межі, вказуючи на відмову самого обвинуваченого від доведення злочину до кінця. Зазначає, що судом не враховано його позитивної характеристики за місцем проживання, та те, що він є раніше не судимим. Не враховано, обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття. Просить врахувати як обставину, яка пом`якшує покарання ступінь вини потерпілої, яка разом з обвинуваченим розпивала спиртні напої безпосередньо перед здійсненням кримінального правопорушення, чим сприяла створенню причин і передумов вчинення злочину, а також те, що раніше разом з обвинуваченим часто розпивали спиртні напої, в них були сварки і конфлікти, покликаючись на показання свідка ОСОБА_10 (сестри потерпілої), тобто, вказує, що потерпіла тривалий час своєю поведінкою в сім`ї сприяла вчиненню злочину на грунті пияцтва. Зазначає, що вирок суду ухвалений з порушенням п.4 ч.1 ст. 409 КПК України. Вказує, що оскільки ОСОБА_6 був ув`язнений до внесення змін до ч.5 ст. 72 КК України від 18 травня 2017 року, то весь період його ув`язнення слід зарахувати за правилами, визначеними редакцією ч.5 ст. 72 КК України, що діяла на момент ув`язнення. Однак, місцевий суд жодного періоду ув`язнення, ні з 11 квітня 2017 року по 20 червня 2017 року, ні з 21 червня 2017 року по дату ухвалення вироку 04 грудня 2017 року не зарахував у подвійному розмірі.
Просить вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 грудня 2017 року стосовно ОСОБА_6 змінити, пом`якшивши призначене основне покарання у вигляді позбавлення волі. Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 11 квітня 2017 року по дату проголошення судового рішення апеляційною інстанцією у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В судовому засіданні дослідити та надати оцінку доказу, який характеризує особу обвинуваченого та який був досліджений, однак не оцінений місцевим судом характеристику Володимирецької селищної ради від 12 квітня 2017 року № 02-23/764.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 представник потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_8 вказує, що вирок суду першої інстанції в повній мірі відповідає чинному законодавству, ухвалений з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Вважає безпідставною апеляційну скаргу захисника. Зазначає, що з показань свідка ОСОБА_10 , на які покликається захисник ОСОБА_7 , можна зробити висновок, що обвинувачений вживає алкогольні напої, в нього раніше були конфлікти і бійки із потерпілою ОСОБА_9 . Крім того, ОСОБА_10 повідомила в суді, що раніше обвинувачений вчиняв насильницькі дії щодо матері, і після такого випадку ОСОБА_9 лежала на лікуванні в лікарні. Вважає, що якби обвинувачений насправді щиро розкаявся у вчиненому, на що вказує захисник, то він визнав би свою вину в суді повністю, а він визнав її частково. Зазначає про безпідставність покликань сторони захисту в апеляційній скарзі на неврахування судом причин, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця, вказуючи на відмову самого обвинуваченого від доведення злочину до кінця. Якби ОСОБА_6 насправді схаменувся від вчинення своїх зловмисних дій, то він би не залишив свою матір помирати, а викликав би карету «швидкої допомоги»; саме вчасно надана медична допомога потерпілій ОСОБА_9 врятувала їй життя. Вказує, що при призначенні покарання обвинуваченому не було враховано обставини, які обтяжують покарання: тяжкі наслідки, завдані злочином, вчинення злочину щодо особи похилого віку, передбачені п.п.5, 6 ч.1 ст. 67 КК України.
Просить вирок Володимирецького районного суду Рівнеської області від 04 грудня 2017 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, представника ОСОБА_8 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті своїй матері ОСОБА_9 , в апеляційній скарзі не оскаржується.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Обираючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховано, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, ступінь закінчення злочинного умислу обвинуваченого,прийшовши до висновку, що лише вчасне надання медичної допомоги врятувало життя потерпілій ОСОБА_9 при наявності отриманих тілесних ушкоджень у життєво-важливі органи (голову, шию) рублячими знаряддями (сокирою, лопатою), які згідно висновку судово-медичної експертизи № 121 від 14 липня 2017 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння, особу винного, який частково визнав себе винним у вчиненому, його поведінку до вчинення злочину, а саме наявність конфліктів з матір`ю та побиття раніше ним останньої, що потребувало медичного лікування, що стверджувалось і самим обвинуваченим в судовому засіданні суду першої інстанції (а.п. 121), його відношення до наслідків вчинення кримінального правопорушення - в судовому засіданні місцевого суду зазначив, що «швидку» не викликав (а.п. 121), тобто залишив потерпілу без надання допомоги, пішовши до будинку мити підлогу, після чого ліг спати, що вбачається з пояснень обвинуваченого від 11 квітня 2017 року (а.м. д/р 75) та показань свідка ОСОБА_10 від 12 квітня 2017 року (а.м. д/р 32), а також те, що вибачився перед матір`ю за вчинене, обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено, обставину, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, суспільну небезпеку вчиненого та призначив покарання у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинений ним злочин з врахуванням положень ст. 16 КК України та вимог ст. 68 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років і 6 місяців.

Саме така міра покарання, на думку колегії суддів, відповідає тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочинів проти життя та здоров`я особи, серед яких вбивство становить особливу небезпеку, оскільки життя людини, згідно ст. 3 Конституції України, є найважливішою соціальною цінністю, тому охорона життя людини - найважливіше завдання кримінального права України; особі винного, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарань, буде необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів, тобто судом першої інстанції були дотримані загальні засади призначення покарання, зважаючи на конкретні обставини кримінального провадження, які наведені у вироку.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого колегія суддів вважає недостатніми для висновку про те, що призначене ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком 9 років і 6 місяців позбавлення волі за обставин, що мали місце 11 квітня 2017 року, є явно несправедливим через його суворість.
Позитивна характеристика ОСОБА_6 за місцем проживання відповідно до довідки Володимирецької селищної ради від 12 квітня 2017 року № 02-23/764, на яку покликається в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , враховуються апеляційним судом, однак не є підставою для пом`якшення призначеного покарання.
Доводи апеляційної скарги захисника щодо неврахування судом відсутності судимостей у ОСОБА_6 є безпідставними. Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 є не судимим, про що зазначено у вступній частині вироку (а.п.120), однак не може бути визнано невиправдано суворим призначене обвинуваченому покарання, виходячи з того, що він не судимий. З довідки про судимість № 74-1042017/56021 вбачається, що ОСОБА_6 30 травня 1994 року притягувався до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.81 КК України; засуджений 08 серпня 2007 року Володимирецьким районним судом Рівненської області звільнений від покарання на підставі Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року (а.м. д/р 72).
Щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї вини, виявленні жалю з приводу вчиненого, бажанні виправити ситуацію, що склалася і готовності нести кримінальну відповідальність. Даних про таку оцінку ОСОБА_6 своїх дій, зважаючи на фактичні обставини 11 квітня 2017 року, у матеріалах кримінального провадження нема, крім вибачення обвинуваченого перед матір`ю у залі судового засідання суду першої інстанції та зазначення останнім, що шкодує з приводу того, що сталось. Тому доводи сторони захисту з приводу не визнання обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття є необґрунтованою.
Доводи захисника ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційної інстанції щодо застосування ст. 69 КК України та призначення покарання ОСОБА_6 у виді 5 років позбавлення волі є безпідставними з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження.
Обвинувачений ОСОБА_6 при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку підтвердив, що удари своїй матері наносив сокирою і лопатою у життєво-важливі органи. Зазначив, що йому не відомо в якому стані матір, оскільки від нього родичі відмовились і на побачення не приходять, тому перебуваючи під вартою нема можливості дізнатися про стан матері. Вказав, що визнає себе винним у вчиненому, щиро розкаявся у вчиненні злочину.
Представник потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції вказав, що потерпіла погоджується з вироком суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги захисника щодо зарахування ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 11 квітня 2017 року по дату проголошення судового рішення апеляційним судом не заслуговують на увагу і не ґрунтуються на нормах закону.

Законом України Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення від 18 травня 2017 року № 2046-VIII в ч.5 ст. 72 КК України внесено зміни та викладено в такій редакції: попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування, який набрав чинності 21 червня 2017 року.
За таких підстав, відповідно до ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року), строк попереднього ув`язнення по 20 червня 2017 року включно, рахується як один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а після набрання законної сили закону в новій редакції, із розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.
За наведеного, колегія суддів на виконання вимог ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання вважає за необхідне зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_6 термін його попереднього ув`язнення (під час досудового розслідування) з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення, за 2 дні позбавлення волі, зокрема, період з 11 квітня 2017 року (а.м. д/р 76) по 20 червня 2017 року включно, а після набрання законної сили Закону у новій редакції, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, тобто з 21 червня 2017 року по день набрання законної сили вироком суду.
Доказів на спростування висновків місцевого суду захисником в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами кримінального провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законнним та обгрунтованим, а тому підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 грудня 2017 року стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 ? без задоволення.

Абзац другий резолютивної частини вироку Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 грудня 2017 року стосовно ОСОБА_6 доповнити після речення: «Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання з 11 квітня 2017 року» другим реченням такого змісту: «На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_6 термін його попереднього ув`язнення з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення, за 2 дні позбавлення волі, зокрема, період з 11 квітня 2017 року по 20 червня 2017 року включно, а після набрання законної сили Закону у новій редакції, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, тобто з 21 червня 2017 року по день набрання законної сили вироком суду 20 березня 2018 року».
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3