Ухвала
іменем україни
14 березня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засіданняОСОБА_4 ,
за участю засудженого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003587 щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Чернігова, неодноразово судимого, востаннє 29 грудня 2014 року за ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК,
установив:
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені щодо нього судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК. Суть доводів скаржника зводиться до того, що місцевий суд не встановив усіх обставин, які підлягають обов?язковому доказуванню у кримінальному провадженні, всупереч ст. 94 вказаного Кодексу не дав належної оцінки зібраним доказам і ухвалив вирок, який не відповідає вимогам статей 370, 374 КПК. Заперечуючи обґрунтованість засудження та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, ОСОБА_5 стверджує, що свідок ОСОБА_8 та потерпіла ОСОБА_9 дали йому телефони добровільно. Крім того, не погоджуючись із оцінкою доказів, засуджений наголошує, що злочину стосовно ОСОБА_10 він не вчиняв, останній для впізнання було пред?явлено лише фотознімки на моніторі комп?ютера, а тому фактичні дані, отримані за результатами цієї процесуальної дії, є недопустимими. На думку ОСОБА_5 , відмовляючи у задоволенні скарг сторони захисту, апеляційний суд формально здійснив провадження й ухвалив незаконне рішення, яке суперечить положенням ст. 419 КПК.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_11 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалені щодо ОСОБА_5 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи свою позицію, захисник зазначає про недоведеність винуватості ОСОБА_5 у скоєнні кримінально караних діянь; стверджує, що злочину стосовно ОСОБА_10 засуджений не вчиняв і не перебував на місці події, а свідок ОСОБА_8 та потерпіла ОСОБА_9 добровільно дали йому телефони. Скаржник вважає, що суд, порушуючи загальні засади кримінального провадження, не дотримався приписів статей 91, 94 КПК, не зважив на правила ст. 228 цього Кодексу і постановив вирок, який ґрунтується на недопустимих доказах і не відповідає ст. 373 КПК. На думку захисника, апеляційний суд допущених порушень не усунув, при залишенні апеляційних скарг без задоволення не вмотивував належним чином своїх висновків й ухвалив рішення, яке не узгоджується з положеннями ст. 370 вказаного Кодексу.
На касаційну скарги захисника ОСОБА_11 від прокурора надійшли заперечення, в яких він наводить аргументи щодо необґрунтованості заявлених захисником вимог і вказує про законність судових рішень щодо ОСОБА_5 .

За вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 лютого 2016 року ОСОБА_5 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 190 КК на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 186 КК на строк 4 роки 6 місяців, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2014 року і за сукупністю вироків ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні. Зараховано ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк попереднього ув?язнення.
ОСОБА_5 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна та у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинених повторно у м. Чернігові за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, ОСОБА_5 у денний час 05 травня 2015 року неподалік ринку на вул. 50 років ВЛКСМ, 1, зловживаючи довірою ОСОБА_8 , заволодів мобільним телефоном SamsungGalaxy 3 із сім-карткою до нього, чим заподіяв матеріальної шкоди ОСОБА_12 на загальну суму 715 грн.
Також ОСОБА_5 04 серпня 2015 року близько 20.30 год., неподалік будинку № 14 на вул. Волковича, відкрито заволодів золотими ланцюжком та хрестиком, зірвавши їх з шиї ОСОБА_10 , чим заподіяв останній матеріальної шкоди на загальну суму 2710,20 грн.

Крім того, ОСОБА_5 25 серпня 2015 року близько 14.00 год. біля квартири АДРЕСА_1 відкрито заволодів належним ОСОБА_9 мобільним телефоном Samsung Galaxy star advanse вартістю 1299 грн, вихопивши його у потерпілої, чим заподів їй матеріальної шкоди на вказану суму.
Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 25 травня 2016 року залишив без змін указаний вирок. При цьому суд на підставі ч. 5 ст. 72 КК зарахував засудженому ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк попереднього ув?язнення за період з моменту ухвалення вироку і до набрання ним законної сили.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційних скарг, пояснення прокурора, який заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційних скаргах та запереченнях, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.

Статею 438 КПК передбачено, що при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень суд касаційної інстанції має керуватись статтями 412 414 цього Кодексу. Тому цей суд не перевіряє правильності встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення й достовірності того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає оспорювані рішення у межах касаційної скарги.

У результаті перегляду справи в порядку касаційної процедури було встановлено, що висновок суду про події злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_5 у їх вчиненні за обставин, викладених у вироку, суд першої інстанції обґрунтував доказами, які з додержанням установленого кримінальним процесуальним законом порядку дослідив і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення відповідного рішення.

Наведені у касаційних скаргах доводи є непереконливими, не викликають сумнівів у правильності судового рішення й спростовуються зібраними у кримінальному провадженні фактичними даними, які в силу ст. 84 КПК є доказами.

Так, суд дійшов згаданого висновку на підставі аналізу показань допитаних у судовому засіданні потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які стверджували, що саме ОСОБА_5 відкрито заволодів їх майном (прикрасами та телефоном відповідно); свідка ОСОБА_8 , котрий указував, що засуджений заволодів мобільним телефоном, використавши довірливі відносини, засновані на знайомстві зі свідком. Крім того, підставою для такої позиції суду слугували показання потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , дані, що містяться у протоколах слідчих дій (прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, огляду місця події, пред?явлення особи для впізнання за фотознімками); у роздруківках з?єднань мобільного номеру, що був у користуванні ОСОБА_5 , а також у висновках судово-психіатричних експертиз від 01 жовтня 2015 року № 605 та № 606, зміст яких детально відображено у вироку.

Разом із цим у ході слідства суд перевірив показання свідка ОСОБА_18 та допитаного як обвинуваченого ОСОБА_5 , котрий заперечив факт вчинення ним злочинів. Зіставивши всі зібрані докази в їх логічному взаємозв?язку, суд умотивовано спростував висунуту ОСОБА_5 на свій захист версію і визнав її та показання вказаного свідка недостовірними.

Посилання у касаційних скаргах на упередженість суду, порушення загальних засад кримінального провадження й покладення в основу вироку суперечливих і недопустимих доказів не ґрунтуються на матеріалах справи та є неспроможними. При цьому всупереч доводам засудженого та його захисника місцевий суд, дослідивши всі обставини, фактично встановив, що процедуру пред?явлення потерпілій ОСОБА_10 особи для впізнання за фотознімками було проведено з додержанням ст. 228 КПК, а тому визнав протокол указаної слідчої дії джерелом доказів.

Водночас за матеріалами справи, суд упродовж її розгляду з`ясував усі передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано визнав отримані докази достатніми для встановлення факту наявності суспільно небезпечних діянь проти власності та доведеності винності ОСОБА_5 у їх вчиненні.

Отже, суд із додержанням норм процесуального права встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, відповідно до яких діяння ОСОБА_5 отримали правильну юридичну оцінку за ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 190 КК.

Призначене засудженому покарання за кожен злочин та за їх сукупністю відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів. Правильність застосування ст. 71 КК при визначенні засудженому остаточного заходу примусу в поданих касаційних скаргах не оспорюється.
Таким чином, вирок суду першої інстанції відповідає положенням статей 370, 373, 374 КПК, а доводи скаржників про протилежне є безпідставними.

Крім того, доводи засудженого та його захисника, аналогічні викладеним в їх касаційних скаргах, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх необґрунтованими, навівши докладні мотиви та зазначивши підстави. Апеляційний суд при перегляді вироку не порушив вимог статей 404, 405 КПК й ухвалив рішення з урахуванням приписів ст. 419 цього Кодексу.
Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваних вироку та ухвали і призначення нового розгляду в суді першої інстанції при розгляді кримінального провадження судом касаційної інстанції, не встановлено.

З огляду на зазначене заявлені стороною захисту касаційні вимоги слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:
Вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3