АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/578/17 Справа № 202/4841/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження внесене до ЄРДР №60000681 за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2016 року відносно:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народися у м. Дніпропетровську, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1

засудженого за ч. 2 ст. 186 КК України, -
встановила:
Згідно з вироком ОСОБА_11 засуджено і визнано винним в тому, що він, діючи за попередньою змовою разом з невстановленою особою на ім`я « ОСОБА_12 », 22 березня 2016 року близько 21 год. 20 хвил., знаходячись біля буд. АДРЕСА_2 , підійшли до потерпілого ОСОБА_13 .

ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, штовхнув в спину потерпілого від чого той впав. Тим часом, його приятель відкрито, викрав майно ОСОБА_13 і з місця злочину зникли, заподіяв останньому матеріальну шкоду на загальну суму 3 150 грн.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 29 квітня 2016 року ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою разом з особою на прізвисько « ОСОБА_14 », о 02 год. 30 хвил., знаходячись біля буд. АДРЕСА_3 , ОСОБА_7 схопив ззаду потерпілого ОСОБА_9 , від чого той впав, після чого відкрито, повторно разом із вказаним приятелем заволоділи майном потерпілого, та з місця події зникли, завдавши останньому матеріальну шкоду у розмірі 600 грн.

Крім того, діючи групою осіб того ж дня, приблизно о 06 год., знаходячись біля буд. 18 по вул. Тверській в м. Дніпрі, ОСОБА_7 разом з особою на прізвисько « ОСОБА_14 », завдали удару у спину раніше незнайомому ОСОБА_15 , повалив останнього, після чого відкрито, повторно заволоділи майном потерпілого, та з місця події зникли, завдавши тим, самим останньому матеріальну шкоду на загальну суму у розмірі 4 249 грн.

Вказані злочинні дії ОСОБА_11 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК.
За даним законом йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Згідно з вимогами ч. 5 ст. 72 КК, в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_11 зараховано строк попереднього ув`язнення з 05 травня 2016 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
На користь держави з обвинуваченого ОСОБА_11 постановлено стягнути витрати, пов*язані з проведеннямекспертного дослідження у розмірі 450 грн.

Обвинувачений не згоден з рішенням суду. В апеляції просить його скасувати та постановити нову ухвалу, якою за ч. 2 ст. 186 КК призначити йому покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України.
Не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій та доведеності його вини, вважає, що призначене покарання є занадто суворим та таким, що не відповідає тяжкості скоєного та даним про його особу.
Вважає, що судом не враховано, що щиросердечно розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, має на утриманні мати та дідуся похилого віку, його стан здоров*я, що страждає на епілепсію у зв*язку із черепно-мозковою травмою.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляції та просили вирок змінити в частині призначеного покарання, застосувавши до обвинуваченого вимоги ст. 69 КК.
Прокурор та потерпілий заперечували проти апеляції та просили залишити її без задоволення, а вирок без змін.
В судових дебатах учасники процесу підтримали такі ж позиції. В останньому слові обвинувачений просив вирок суду змінити та призначити більш м`яке покарання.
Заслухав суддю-доповідача, обвинуваченого, який підтримав свої вимоги, прокурора та представника потерпілого про законність вироку, дослідивши та перевіривши надані матеріали, колегія суддів вважає, що апеляція не може підлягати задоволенню з наступних підстав.
Як видно з вироку, суд перевірив обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_11 обвинувачення. Дав належну оцінку доказам по провадженню.
Висновки про винуватість ОСОБА_11 у скоєнні злочину, за який він засуджений, кваліфікація його дій, в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначення покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з роз*ясненнями, які містяться в п. 2 постанови № 7 Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Видно, що першої інстанції при обранні ОСОБА_11 виду та міри покарання виходив з вказаних вимог матеріального закону і роз*яснень постанови ПВС України. Суд врахував характер, ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжкого, особу обвинуваченого, який не працевлаштований, характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, його стан здоров`я, пов*язаний з органічним розладом особистості та поведінки. В якості обставини, яка пом*якшує покарання суд обгрунтовано визнав щире каяття.

Сукупність вказаних даних привела суд першої інстанції до правильного висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання в мінімальній межі, передбаченій ч. 2 ст. 186 КК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання, що виправлення ОСОБА_11 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, тому, призначене судом покарання вважає достатнім і необхідним для попередження вчинення нових злочинів та виправлення останнього.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України суд, умотивувавши своє рішення та з урахуванням особи винного, може призначити покарання, нижче від найнижчої межі за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Апеляційним переглядом не встановлено пом`якшуючих покарання обставин, ніж тих, що були визначені судом першої інстанції, які б істотно знижували ступінь тяжкості скоєного.

Звертаючись до роз`яснень постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24 жовтня 2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» про те, що судом вирішуючи питання про наявність пом`якшуючої обставини, як з`явлення із зізнанням, суди повинні перевіряти, чи були подані до органів розслідування, інших державних органів заява або зроблене посадовій особі повідомлення про злочин (у будь-якій формі) добровільними і чи не пов`язано це з тим, що особа була затримана як підозрюваний і, будучи викритою, підтвердила свою участь у вчиненні злочину.

Між тим, матеріали провадження приходять колегію суддів до висновку, що поведінка обвинуваченого під час розгляду справи не свідчить про активне сприяння у розкритті злочину, оскільки останній добровільно про його вчинення компетентні органи не повідомив, зі признавальними показами не звернувся та не вказав на осіб - співучасників злочину.

Доводи обвинуваченого про те, що на його утриманні перебуває мати та дідусь похилого віку, колегія вважає такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки останній не працевлаштований, постійного джерела доходу не має, що ставить під сумнів достовірність його тверджень.

Під час апеляційного перегляду, крім того, встановлено, що обвинувачений раніше неоднократно судимий за вчинення в досить малих проміжок часу корисливих злочинів, з застосуванням насильства до потерпілих, що на думку колегії свідчить про те, що останній на шлях виправлення не став та належних висновків для себе не зробив, у зв`язку з чим виправлення ОСОБА_11 без ізоляції від суспільства, а також призначення йому менш суворого покарання, колегія не находить.

На підставі вищевикладеного, колегія пришла до висновку про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання вірно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а визначене покарання є таким, що відповідає тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого.
Процксуальні порушення, якіб потягли за собою безумовне скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2016 року відносно ОСОБА_10 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3