Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддівОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2016 року в кримінальному провадженні № 005769 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу 01 лютого 2013 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 17 серпня 2015 року умовно-достроково, не відбутий строк 1 рік 1 місяць 26 днів,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309 КК України,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на суворість призначеного покарання, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про пом`якшення йому призначеного покарання. Зазначає, під час розгляду справи було встановлено ряд обставин, що пом`якшують покарання, а обставин які його обтяжують не встановлено, що давало суду підставу застосувати положення ст. 69-1 КК України. Крім того, всупереч вимогам закону, призначаючи покарання, як вважає засуджений, суд не повною мірою взяв до уваги його ставлення до вчиненого, часткове відшкодування завданої шкоди потерпілим та незадовільний стан здоров`я. Засуджений просить змінити вирок та ухвалу суду, призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 69-1 КК України.

З матеріалів провадження за скаргою вбачається, що за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2016 року, залишеним без зміни апеляційним судом, ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК України на строк 5 років; за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 309 КК України на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного за новим вироком покарання частково приєднано покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2013 року та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком 5 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він протягом періоду з 03 листопада 2015 року по 17 січня 2016 року за різними адресами в м. Миколаєві вчинив 14 епізодів злочинів, серед яких: таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло; незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням у житло, незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вчинені повторно. Зокрема, ОСОБА_4 викрав майно: з кв. АДРЕСА_2 , на суму 36 000 грн., із кв. АДРЕСА_3 на суму 25 445 грн., із кв. АДРЕСА_4 , на суму 16 904 грн., із кв. АДРЕСА_5 на суму 67 167 грн., із кв. АДРЕСА_6 на суму 1 845 грн., із кв. АДРЕСА_7 на суму 43 550 грн., із кв. АДРЕСА_8 на суму 14 400 грн., із кв. АДРЕСА_9 на суму 8 215 грн., із кв. АДРЕСА_10 на суму 3 000 грн., із кв. АДРЕСА_11 на суму 94 299 грн., із кв. АДРЕСА_12 на суму 105 100 грн., із кв. АДРЕСА_13 на суму 10 510 грн., а також на АДРЕСА_14 із приміщення ветеринарної лікарні намагався викрасти майно, однак був затриманий працівниками поліції під час вчинення кримінального правопорушення. Крім цього, незаконно придбав без мети збуту на перехресті вулиць Садової та Чигирина у невстановленої слідством особи три одноразові шприци з опієм ацетильованим, які переніс до місця проживання ( АДРЕСА_15 ), де незаконно їх зберігав для особистого вживання.
Усього ОСОБА_4 викрав чужого майна на загальну суму 426 435 грн., яким розпорядився на власний розсуд.
Під час досудового розслідування засуджений повернув потерпілим майно на загальну суму 44 930 грн.
Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши надані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, та кваліфікація дій за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309 КК України у касаційній скарзі засудженим не оспорюються.
Що стосується доводів ОСОБА_4 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворість призначеного йому покарання у зв`язку з тим, що суд не застосував положеннь ст. 69-1 КК України, то вони є необґрунтованими.

За змістом ст. 65 цього ж Кодексусуд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Суд дослідив норми права, передбачені статтями 50 та 69-1 КК України, положенням яких встановлений загальний та спеціальний порядок призначення покарання.
Стаття 50. Поняття покарання та його мета.
«1. Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. 2. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 3. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.»
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й інтересів потерпілого. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Стаття 69-1. Призначення покарання за наявності обставин, що пом`якшують покарання.
«Занаявності обставин, що пом'якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу».
Аналіз приписів наведеної норми свідчить, що передбачені в ній правила призначення покарання можуть застосовуватися при вчиненні злочину будь-якого ступеня тяжкості, незалежно від форми його вини, наявності ознак співучасті тощо.
У пунктах 1 та 2 частини першої статті 66 КК України передбачені такі обставини: а) з`явлення із зізнанням; б) щире каяття; в) активне сприяння розкриттю злочину; г) добровільне відшкодування завданого збитку; д) усунення заподіяної шкоди тобто такі види обставин, які пом`якшують покарання і певним (позитивним) чином характеризують поведінку особи після вчинення кримінального правопорушення.
Як убачається з вироку суду, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_4 суд урахував дані про його особу, те, що винний вчинив низку корисливих злочинів у період умовно-дострокового звільнення, ступінь їх тяжкості та наслідки, які настали. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено, пом`якшуючою обставиною визнано щире каяття засудженого та часткове відшкодування шкоди.
Від злочинних дій ОСОБА_4 для потерпілих настали наслідки у виді майнової шкоди на загальну суму 426 435 грн.

Засуджений відшкодував і повернув потерпілим майно на загальну суму 44 930 грн.

Таким чином, 381 505 грн. із суми завданої шкоди ОСОБА_4 потерпілим не відшкодував.

Виходячи з досліджених судом обставин, які необхідно встановити для застосування вимог ст. 69-1 КК України, суд не мав процесуальних повноважень знижувати покарання ОСОБА_4 , оскільки в результаті його дій було завдано матеріальної шкоди, якої на момент ухвалення вироку засуджений повністю не відшкодував.
Встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання та дані про особу засудженого за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів. Їх наявність сама по собі не тягне безумовне застосування і ст. 69 КК України та призначення засудженому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті кримінального закону. До того ж, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є правом суду.
Водночас, призначене судом ОСОБА_4 остаточне покарання за всіма 14 епізодами за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, свідчить про те, що судом повністю враховано усі обставини, які його пом`якшують, в тому числі стан здоров`я засудженого.
Таким чином обране ОСОБА_4 покарання за своїм видом і розміром є справедливим й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Отже вимоги ст. 65 КК України при постановленні вироку судом дотримано.
Як видно з ухвали апеляційного суду, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 за доводами, викладеними в його апеляційній скарзі з приводу суворості призначеного покарання, суд ретельно їх перевірив і спростував ці твердження.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на викладене касаційна скарга засудженого не містить переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а зі змісту скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає.
З урахуванням викладеного у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2016 року щодо нього відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3