УХВАЛА

07 червня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина
України, зареєстрованого та проживаючого за
адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
В апеляційній скарзі та змінах до неї прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК, ч. 3 ст. 185 КК України та призначене йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді трьох років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у виді трьох років одного місяця позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначене остаточне покарання у виді трьох років одного місяця позбавлення волі.

В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин злочину, вважає, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
Апелянт звертає увагу на те, що при призначенні покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції, всупереч нормам матеріального права та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року двічі призначив покарання за ч. 3 ст. 185 КК України (за окремими епізодами злочинної діяльності).
Прокурор звертає увагу на те, що відповідно до вироку суду ОСОБА_5 29 жовтня 2016 року вчинив два епізоди таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб з проникненням в приміщання та його дії кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України.

Як вбачається з вироку суду, суд першої інстанції при призначенні покарання порушив вимоги ст. 70 КК України, застосування якої є обов`язковим при вчиненні окремих злочинів та не врахував роз`яснення п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами кримінального покарання», відповідно до яких за окремими епізодами злочинної діяльності, які не мають самостійної кваліфікації, покарання не призначаються.
Крім того, прокурор звертає увагу на те, що судом першої інстанції призначене надто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. Апелянт зазначає, що суд, призначивши покарання, не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_5 був оголошений розшук під час судового розгляду, а також те, що він раніше притягався до кримінальної відповідальності, хоча є не судимим, завдану шкоду потерпілому не відшкодував, вчинив злочин за попередньою змовою групою осіб, що, на думку апелянта, підвищує суспільну небезпеку як дій обвинуваченого, так і його самого.
З огляду на викладене, прокурор вважає, що вирок суду першої інстанції підлягаєскасуванню з ухваленням нового вироку.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 жовтня 2016 року приблизно в 12 год. 00 хв. маловідома невстановлена особа повідомила ОСОБА_5 про те, що по АДРЕСА_2 , на п`ятому поверсі знаходиться майно, яке можна викрасти.

Для реалізації спільного умислу, направленого на викрадення чужого майна, ОСОБА_5 та невстановлена особа прослідували до будинку АДРЕСА_2 , де невстановлена особа вказала обвинуваченому на точне місце розташування майна, яке вони мали намір викрасти.
Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужого майна, 27 жовтня 2016 року близько 15 год. 50 хв. ОСОБА_5 прийшов до будинку АДРЕСА_2 , пожежною драбиною піднявся на п`ятий поверх першого під`їзду, проник до приміщення тамбуру квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , де знаходилось майно мешканців зазначених квартир, звідки викрав велосипед вартістю 3900 грн., який належав потерпілому ОСОБА_8 , після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Крім того, 29 жовтня 2016 року близько 14 год. 00 хв. ОСОБА_5 за попередньою домовленістю біля станції метро «Лук`янівська» зустрівся з тією ж невстановленою особою, яка під час спілкування запропонувала йому повторно вчинити крадіжку майна з того ж тамбуру, розташованого в будинку АДРЕСА_2 . Реалізуючи свій спільний умисел, обвинувачений разом із невстановленою особою близько 14 год. 40 хв. прийшли до першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , де невстановлена особа залишилась чекати ОСОБА_5 біля під`їзду, а останній піднявся на п`ятий поверх, за допомогою завчасно заготовленого предмету відкрив замок вхідних дверей тамбуру квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , де зберігалось майно мешканців зазначених квартир, звідки викрав велосипед вартістю 4000 грн., який належав потерпілому ОСОБА_8 , після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням в приміщення.

Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
На думку колегії суддів, ухвалюючи вирок, суд не дотримався в повній мірі вимог закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 КК України сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден з яких її не було засуджено.

В разі встановлення судом вчинення особою кількох злочинів, суд, призначивши покарання за кожний злочин окремо, повинен був призначити остаточне покарання відповідно до ст. 70 КК України.
Положеннями ст. 32 КК України визначено, що повторністю є вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.
Оскарженим вироком ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчинені двох епізодів таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням в приміщення, які охоплюються єдиною кваліфікацією за ч. 3 ст. 185 КК України, отже, покарання йому повинно бути призначене відповідно до санкції цієї норми закону.

Проте суд цих вимог закону не дотримався, двічі кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України і двічі призначив йому покарання, та безпідставно застосовував ст. 70 ч. 1 КК України, призначивши остаточне покарання за сукупністю злочинів.
Щодо зазначених обставин, апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою, тому вирок суду підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність. В той же час, доводи прокурора про призначення ОСОБА_5 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого є непереконливими.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, яка раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, не відшкодував спричинену шкоду.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 розповів за яких обставин вчинив злочини, визнавши свою вину в повному обсязі.
На думку колегії суддів, ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченого, а тому суд першої інстанції правильно визнав її такою, що пом`якшує покарання.

Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочин, який відноситься до категорії тяжких.
З урахуванням наведеного та за відсутності обставин, які обтяжують покарання, не думку колегії суддів, судом першої інстанції зроблений правильний висновок про можливе виправлення обвинуваченого лише в умовах ізоляції від суспільства.
Доводи прокурора про те, що судом не враховано те, що ОСОБА_5 ухилявся від суду є необґрунтованими, оскільки суд призначає покарання з урахуванням обставин, визначених ст. 65 КК України, а неналежна процесуальна поведінка обвинуваченого може впливати на застосування відповідного запобіжного заходу, а не визначення строку покарання.
Також є безпідставними доводи прокурора про те, що судом першої інстанції не в повній мірі враховані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме та обставина, що він раніше притягався до кримінальної відповідальності, хоча є не судимий, оскільки як вбачається з вироку суду, ця обставина була предметом обговорення та врахована при ухваленні вироку.
Оскільки судом помилково ОСОБА_5 призначено двічі покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді трьох років позбавлення волі та трьох років одного місяця позбавлення волі, колегія суддів, з урахуванням ст. 8 КПК України про верховенство права, відповідно до якого людина, її права та свобода визнаються найвищими цінностями, вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді трьох років позбавлення волі є необхідним та достатнім для його виправлення, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в цій частині та призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаного винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, змінити в частині призначеного покарання.

Виключити з вироку суду рішення про призначення ОСОБА_5 покарання у виді трьох років одного місяця позбавлення волі за ч. 3 ст. 185 КК України.

Виключити з вироку суду рішення про застосування ст. 70 ч. 1 КК України.
Вважати ОСОБА_5 , засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3