Ухвала
іменем україни

13 червня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
судового засідання
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 28 вересня 2016 року щодо ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и в:
За ухвалою суду першої інстанції щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Іллінки Мар?їнського району Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який у стані неосудності вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Згідно з ухвалою суду ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечні діяння за таких обставин.
28 квітня 2015 року близько 23.30 год. ОСОБА_7 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою з особами, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, з території об`єкта комунальної власності недіючого дитячого садка, що на АДРЕСА_2 , з корисливих мотивів та з метою наживи умисно таємно викрав майно Успенівської сільської ради загальною вартістю 297 грн. завдавши матеріальної шкоди на вказану суму.
Окрім наведеного, за аналогічних обставин у цьому ж місці ОСОБА_7 за попередньою змовою з особами, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, діючи повторно, ще двічі таємно викрав майно Успенівської сільської ради: 29 квітня 2015 року близько 23.30 год. на суму 297 грн та 30 квітня 2015 року у цей же час на суму 813 грн, завдавши матеріальної шкоди у вказаних розмірах.
Апеляційним судом ухвалу суду першої інстанції змінено шляхом виключення з мотивувальної частини посилання на вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння за попередньою змовою з іншими особами. У решті вказану ухвалу залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити судові рішення: виключити посилання на умисел, мету і мотив ОСОБА_7 при вчинення суспільно небезпечного діяння, а також зазначити у резолютивній частині ухвали місцевого суду про залишення цивільного позову Успенівської сільської ради без розгляду. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони злочину, який може бути вчинений лише осудною особою. При цьому звертає увагу, що у силу положень статей 23, 24 КК України умисна форма вини має місце у разі усвідомлення особою характеру і значення своєї поведінки, передбачення її наслідків та бажання чи свідомого допускання їх настання, що є неможливим при вчиненні суспільно небезпечного діяння у стані неосудності. Вказує автор скарги і на те, що місцевий суд, зазначивши у мотивувальній частині ухвали про необхідність залишення цивільного позову Успенівської сільської ради без розгляду, не виклав такого рішення у резолютивній частині. Суд апеляційної інстанції, на думку прокурора, всупереч вимогам ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора на ухвалу місцевого суду, і помилку цього суду не виправив.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.
Згідно зі ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечних діянь, які містить об`єктивні ознаки злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, а також щодо виду застосованих примусових заходів медичного характеру, у касаційній скарзі не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.
Осудність є однією з загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК України критеріїв відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.
Виходячи з положень статей 23, 24 КК України умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.
Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Зокрема, при вчиненні крадіжки винний усвідомлює, що він порушує право власності, таємно викрадає чуже майно і тим самим завдає потерпілому майнової шкоди.
Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.
Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.
Мотив злочину це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.
Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.
Відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку судово-психіатричної експертизи № 182 від 13 серпня 2015 року ОСОБА_7 у період вчинення інкримінованого йому діяння та на час експертного дослідження виявляв слабоумство у формі легкої розумової відсталості зі значними порушеннями емоцій та поведінки. Зокрема, у нього було виявлено виражену недостатність понятійного мислення, переважання його наочно-дійових форм, бідний запас понять та уявлень, відсутність елементарних загальноосвітніх знань у поєднанні з вираженими порушеннями емоційно-вольової сфери, грубими розладами критичних та адаптаційних функцій. Зокрема, ОСОБА_7 не орієнтується у календарному часі, не в змозі назвати власні паспортні дані, йому недоступні поняття «ім`я по-батькові». Вказані стійкі хворобливі порушення психіки виражені настільки, що позбавляли ОСОБА_7 можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. к. п. 78-80).
З зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.
Отже, висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, а відтак є свідченням неправильного застосування такого закону.
Апеляційний суд на зазначене увагу не звернув і помилку місцевого суду не виправив.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України ухвали обох судових інстанцій у відповідній частині підлягають зміні шляхом виключення посилання на спрямованість умислу, мету і мотив дій ОСОБА_8 .
Разом із тим незазначення у резолютивній частині ухвали місцевого суду прийнятого рішення про залишення цивільного позову без розгляду в силу положень кримінального процесуального закону не є підставою для зміни судового рішення у касаційному порядку.
Виходячи з норм ст. 207 ЦПК України залишення судом позовної заяви без розгляду означає, що відповідні позовні вимоги по суті не вирішувалися, й особа не позбавлена права повторно звернутися з такими вимогами до суду. Допущена в оскаржуваній ухвалі помилка не перешкоджає реалізації таких правових наслідків, оскільки фактично судом не прийнято рішення щодо цивільного позову, у тому числі такого, яке б виключало подальше провадження у справі між тими самими сторонами, щодо того самого предмета і з тих самих підстав. Вказаний недолік судового рішення не призвів до неправильного вирішення правового питання, яке б обмежувало заінтересованих осіб у можливостях захисту їх прав та законних інтересів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судових рішень, у справі не встановлено.
Керуючись статтями 433, 436, 438 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 28 вересня 2016 року щодо ОСОБА_7 змінити, виключивши посилання на спрямованість умислу, мету і мотив його дій при вчиненні суспільно небезпечного діяння.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2 ?єва