Ухвала іменем україни 22 грудня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000450, за касаційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на вироки Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2016 року та Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_7 ,

встановив:

у касаційних скаргах:
- представник потерпілого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 порушує питання про зміну вироку Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року щодо ОСОБА_8 і стягнення з останнього 144118 грн 78 коп., які необхідні для проведення подальшого лікування потерпілого ОСОБА_5
- захисник ОСОБА_7 просить змінити вироки щодо ОСОБА_8 , перекваліфікувавши його дії з ч. 1 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 122 КК України з призначенням покарання не пов`язаного з позбавленням волі. На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, указує про недопустимість доказів, зібраних органами досудового розслідування за участю ОСОБА_8 як свідка, висновків судово-імунологічних експертиз № 2655, 2656, 2657, як таких, що не відкриті стороні захисту, висновку судово-медичної експертизи №4419, який відсутній в матеріалах провадження. Стверджує про відсутність доказів, які підтверджують заподіяння діями ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, який своєю поведінкою провокував засудженого на вчинення злочину. Посилається на неправильність вирішення судом цивільного позову потерпілого про стягнення з ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_5 . Звертає увагу на обставини, які, на його думку, не були враховані судом при призначенні ОСОБА_8 покарання і які свідчать про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
Вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2016 року ОСОБА_8 , який не судимий, визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та із застосуванням ст. 69 КК України засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 144118 грн 78 коп. на відшкодування додаткових витрат на лікування та 40000 грн - моральної шкоди.
17 серпня 2016 року Апеляційний суд Запорізькоїобласті, задовольнивши апеляцію прокурора та частково апеляції потерпілого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_10 , скасував указаний вирок місцевого суду у частині призначеного ОСОБА_8 покарання, та постановив свій вирок, за яким призначив останньому за ч. 1 ст. 121 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки6 місяців.
Скасовано місцевий вирок у частині стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_5 144118 грн 78 коп. на відшкодування додаткових витрат на лікування.
У решті вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2016 року щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді, прокурора щодо необхідності залишення без зміни судових рішень, а касаційних скарг без задоволення, думку захисника ОСОБА_7 , який підтримав свою скаргу та заперечив проти задоволення скарги представника потерпілого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , перевіривши матеріали провадження, доводи, наведені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
20 вересня 2015 року близько 00:15 год. ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на відкритій ділянці місцевості перед кафе-баром «Мілленіум» за адресою: вул. 50 років ВЛКСМ, 19, у смт Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_5 умисно наніс два удари кулаком правої руки по обличчю останнього, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень можуть бути лише істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, яка в силу вимог ст. 438 КПК України не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.

Висновок суду про заподіяння ОСОБА_5 діями ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.
Так, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується показаннями останнього, який не заперечував, що перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, двічі наносив удари ОСОБА_5 по обличчю; показаннями потерпілого ОСОБА_5 , який стверджував, що ОСОБА_8 умисно двічі наносив йому удари по обличчю від яких він падав на асфальт і втрачав свідомість; показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які, будучи безпосередніми очевидцями вчинення злочину, не вказували на провокативність дій потерпілого та детально повідомляли суду про обставини його вчинення, іншими, дослідженими судом письмовими доказами, у тому числі даними висновку судово-медичної експертизи № 4419 від 16 листопада 2015 року відповідно до яких виявлені у ОСОБА_5 тілесні ушкодження у сукупності класифікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про безпідставність тверджень сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України.
При цьому є голослівними твердження захисника про недопустимість письмових доказів, які перевірялись судом. Зокрема, сторона обвинувачення не надавала суду, а суд відповідно не досліджував і не посилався як на докази винуватості ОСОБА_8 на протокол допиту останнього як свідка від 30 жовтня 2015 року, висновки судово-медичних імунологічних експертиз №№2655, 2656 від 04 грудня 2015 року.
Одночасно висновок судово-медичної експертизи № 4419 від 16 листопада 2015 року є належним і допустимим доказом, оскільки отриманий в установленому процесуальним законом порядку, був відкритий стороні захисту як доказ і перевірявся судом відповідно до чинного кримінального процесуального закону.

У касаційній скарзі захисника не наведено доводів із посиланням на відповідні докази, які б спростовували висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а твердження сторони захисту про наявність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, свого підтвердження не знайшли.

Свої висновки щодо отриманих доказів та їх оцінки в сукупності суди належним чином мотивували. З цими висновками погоджується і колегія суддів.

Перевіркою матеріалів провадження не встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Як убачається з матеріалів провадження, не погоджуючись із вироком суду щодо ОСОБА_8 , прокурор, потерпілий ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_10 подали апеляційні скарги. При цьому з боку обвинувачення висувалася вимога про скасування вироку Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2016 року щодо ОСОБА_17 у зв`язку з невідповідністю призначеного останньому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу внаслідок м`якості та про постановлення нового вироку судом апеляційної інстанції. Сторона захисту наголошувала на неправильності кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України та на неправильності вирішення місцевим судом цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 .
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції частково погодився з доводами, наведеними у апеляційній скарзі сторони обвинувачення, та дійшов висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, та постановлення в цій частині нового вироку.
При цьому суд визнав слушними твердження про те, що хоча ОСОБА_8 і належало призначити покарання нижче від найнижчої межі санкції ч. 1 ст. 121 КК України, проте обрана місцевим судом міра покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік не відповідає тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів та даним про особу ОСОБА_8 , обтяжуючої покарання обставини-вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Ті обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, зокрема, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризувався, щиро розкаявся, має на утриманні малолітню дитину, повністю відшкодував матеріальну шкоду, а моральну - часткового були враховані судом при призначенні покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
Захисником не наведено інших обставин, які б свідчили про суворість призначеного ОСОБА_8 покарання і можливість виправлення засудженого при звільненні його від відбування покарання в умовах контролю за його поведінкою.

При цьому, вирішуючи цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд відповідно до вимог статей 23, 1168 ЦК України виходив з засад розумності і справедливості, враховуючи характер і обсяг фізичних і душевних страждань, завданих внаслідок отриманих травм.

Одночасно є надуманими твердження представника потерпілого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про неправильність рішення суду апеляційної інстанції про скасування вироку місцевого суду у частині стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілого 144118 грн 78 коп. на відшкодування додаткових витрат на лікування. Вказані витрати потерпілим ОСОБА_5 понесені не були та ним при поданні позову про стягнення не понесених ним додаткових витрат, передбачених ч. 1 ст. 1195 Цивільного кодексу України, не було надано висновку відповідної лікарської експертизи, а також документів, які б підтверджували попередню оплату послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо).

При цьому таке рішення суду апеляційної інстанції не перешкоджає подальшому провадженню та можливості розгляду позову потерпілого у порядку цивільного судочинства у разі подання позову про відшкодування реально понесених ним додаткових витрат, викликаних необхідністю подальшого лікування тощо.

З огляду на викладене, підстав для задоволення касаційних скарг не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

постановив:
Вироки Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2016 року та Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги представника потерпілого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:
_____________________ _____________________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3