АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участ за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченої ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 р. у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000428, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, яка до утримання в Київському слідчому ізоляторі № 13 Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживала за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої: вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01 листопада 2002 року за ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України року на 3 роки позбавлення волі, звільненої на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки; вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 06 серпня 2003 року за ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307, ст. 70, ст. 71 КК України на 5 років 2 місяці позбавлення волі; вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2008 року за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України на 2 роки 2 місяці позбавлення волі; вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 27 серпня 2010 року за ч. 2 ст. 309 КК України на 2 роки 3 місяці позбавлення волі, звільненої з місць позбавлення волі 08 грудня 2011 року умовно-достроково з невідбутою частиною покарання строком на 7 місяців 11 днів; вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 07 травня 2014 року за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільненої на підставі ст. 75 КПК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки; вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року з урахуванням вироку Апеляційного суду міста Києва від 03 вересня 2015 року за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України на 3 роки 2 місяці позбавлення волі; вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України на 4 роки позбавлення волі;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та їй призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком та за вироком Апеляційного суду міста Києва від 03 вересня 2015 року більш суворим, призначеним вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді 4 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 30 січня 2015 року.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
Обвинувачена ОСОБА_6 подала на зазначений вирок апеляційну скаргу, в якій просила вирок змінити та призначити їй покарання, не пов`язане з позбавленням волі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання за своєю суворістю тяжкості кримінального правопорушеннята особі обвинуваченої.
На переконання апелянта, при призначенні їй покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував всі дані, що характеризують її особу, та обставини, що пом`якшують покарання, зокрема, не взяв до уваги наявність у неї малолітнього сина, те, що вона до вчинення злочину вже тривалий час перебувала в умовах ізоляції від суспільства, не порушувала правил перебування в умовах Київського слідчого ізолятора, зробила для себе належні висновки та щиро розкаялась у вчиненому.
Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченої, яка просила задовольнити апеляційну скаргу та змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, вважаючи його занадто суворим, а також просила застосувати положення ч. 5 ст. 72 КК України та зарахувати їй строк попереднього ув`язнення, звільнивши її з-під варти у залі суду по відбуттю строку покарання, доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченої, прокурора, який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченої, а вирок суду першої інстанції без змін, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченої не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнана винуватою у таємному викраденні чужого майна, вчиненному повторно, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 185 КК України.
Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.
24 січня 2015 року, приблизно о 20 год. 05 хв. ОСОБА_6 приїхала до ресторану «Мілк Бар», що розташований по вулиці Шота Руставелі, 16 в м. Києві. Зайшовши до приміщення вказаного ресторану, зупинилась біля барної стійки та почала оглядати у приміщенні ресторану його відвідувачів. В цей час поруч із ОСОБА_6 , де стояв барний стілець, знаходилась раніше незнайома ОСОБА_8 , яка повісила на вказаний стілець свою жіночу шубу, в кишені якої знаходився мобільний телефон «Айфон 5» з навушниками, та пішла до жіночої кімнати (туалету). В цей момент у ОСОБА_6 виник умисел на повторне викрадення чужого майна. ОСОБА_6 , з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, взяла з стільця вказану шубу, вартістю 40 000 гривень, в кишені якої знаходився мобільний телефон «Айфон 5» з навушниками, вартістю 15 000 гривень, в якому знаходилась картка оператора мобільного зв`язку «МТС», вартістю 10 гривень, на рахунку якої коштів не було, що належать ОСОБА_8 , поклала їх під полу своєї шуби (під праву сторону) та вийшла з вказаними речами за межі приміщення ресторану. Повторно таємно викравши чуже майно, яке належить ОСОБА_8 , а саме шубу, вартістю 40 000 гривень, в кишені якої знаходився мобільний телефон «Айфон 5» з навушниками, вартістю 15 000 гривень, в якому знаходилась картка оператора мобільного зв`язку «МТС», вартістю 10 гривень, ОСОБА_6 залишила місце вчинення злочину, в подальшому розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, за обставин, викладених у вироку, згідно частини 2 статті 394 КПК України, колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини кримінального провадження під час судового розгляду в суді першої інстанції ніким із учасників судового провадження не оспорювались, щодо них відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувались, і вони в апеляційній скарзі, поданій обвинуваченою, не заперечуються.
При цьому, судом першої інстанції належно з`ясована правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності винуватості ОСОБА_6 , правову кваліфікацію діяння, вчиненого останньою за ч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.
Доводи обвинуваченої, викладені в апеляційній скарзі стосовно наявності підстав для зміни вироку та пом`якшення призначеного судом покарання, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, є необґрунтованими.
Всупереч твердженням в апеляційній скарзі, покарання ОСОБА_6 як за вчинене кримінальне правопорушення, так і на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, є необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, судом першої інстанції були фактично враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі.
Так, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, яка вчинила злочин, маючи непогашену та не зняту у встановленому законом порядку судимість, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, за даними облікової інформації, з 11 жовтня 2002 року перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом із діагнозом розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності, має на утриманні неповнолітню дитину 2013 року народження, за місцем реєстрації характеризується формально позитивно, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, та обставини, що обтяжує покарання рецидив злочинів, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, а тому належним чином визначив їй покарання в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.

При вирішенні питання про призначення ОСОБА_6 остаточного покарання, з огляду на те, що кримінальне правопорушення обвинувачена вчинила до постановлення попереднього вироку Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2015 року, з урахуванням вироку Апеляційного суду міста Києва від 03 вересня 2015 року, яким її засуджено за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України, до покарання у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі, та вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2015 року, яким її було засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України з урахуванням ст. 70 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано застосував принцип поглинення менш суворого покараня більш суворим, та за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Отже, судом першої інстанції ОСОБА_6 призначене покарання з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65, 70 КК України, яке за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, є необхідним і достатнім для її виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженою, так й іншими особами.
Підстав для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.
Інші доводи, викладені у апеляційній скарзі обвинуваченої, висновків суду не спростовують.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами обвинуваченої про наявність підстав для зарахування на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання строку її попереднього ув`язнення.
Так, у зв`язку з вступом в законну силу 24 грудня 2015 року Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення в строк покарання» № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, згідно абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 24 грудня 2015 року), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно абз. 4 ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 24 грудня 2015 року), суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене частиною першою цієї статті.
З огляду на те, що ОСОБА_9 з 30 січня 2015 року і до сьогоднішнього дня утримується під вартою в Київському слідчому ізоляторі, загальний строк її утримання під вартою у межах кримінального провадження на день апеляційного розгляду становить 2 роки і 1 день, що з урахуванням вимог ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 24 грудня 2015 р), відповідає 4 рокам 2 дням позбавлення волі.
Оскільки вироком Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, тобто на день апеляційного розгляду відбутий обвинуваченою у межах кримінального провадження строк попереднього ув`язнення відповідає строку фактично призначеного їй покарання, тому ОСОБА_9 слід зарахувати в строк відбуття покарання строк її попереднього ув`язнення з розрахунку, що 1 (один) день попереднього ув`язнення відповідає 2 (двом) дням позбавлення волі, і звільнити з-під варти в залі судового засідання негайно по відбуттю строку покарання.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року відносно ОСОБА_6 без змін.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченій ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 30 січня 2015 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку, що 1 (один) день попереднього ув`язнення відповідає 2 (двом) дням позбавлення волі.
Звільнити ОСОБА_6 з-під варти в залі судового засідання негайно по відбуттю строку покарання.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

__________________ __________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3