Справа № 148/1720/15-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2017 року м. Тульчин
Тульчинський районний суд
Вінницької області в складі: судді ОСОБА_1
за участю: секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000166 по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, з середньою освітою, не одруженої, має на утриманні малолітнього сина, вагітна, яка зареєстрована та проживає, за адресою: АДРЕСА_1 , не судимої, у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 383, ч. 1 ст. 384 КК України, за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,-
ВСТАНОВИВ:
Перебуваючи у приміщенні прокуратури Тульчинською району Вінницької області, за адресою: вул. Гагаріна, 14, м. Тульчин, Вінницька область, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька АДРЕСА_1 , маючи умисел на завідомо неправдиве повідомлення про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України, з метою порушення інтересів правосуддя в частині забезпечення процесуального порядку отримання доказів у кримінальному провадженні, повідомила працівникам прокуратури Тульчинського району про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, а саме незаконного її викрадення групою осіб, яке мало місце біля 17.00 год. 20.01.2015, що не відповідає дійсності.
Крім того, 23.01.2015, у період часу з 18:00 год. до 18:40 год., ОСОБА_3 , перебуваючи у приміщенні Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області, по вул. Колонтай, 3, м. Тульчин, Вінницька область, будучи визнаною потерпілою та попередженою під розпис у протоколі допиту потерпілого про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000052 від 23.01.2015, розпочатого за ч. 2 ст. 146 КК України, маючи умисел на завідомо неправдиві показання, під час допиту, з метою порушення інтересів правосуддя в частині забезпечення процесуального порядку отримання доказів у кримінальному провадженні, надала слідчому завідомо неправдиві для неї покази, зокрема про те, що 20.01.2015, у с. Кинашів, Тульчинського району, по вул.
Першотравневій, в районні автобусної зупинки біля церкви, де знаходилася остання, до неї під`їхали невідомі особи на автомобілі марки «ВАЗ 2109» темного кольору та кинули її до багажника вказаного автомобіля та забравши в неї мобільний телефон марки «Нокіа 1800», чорного кольору, в якому знаходилася сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_1 , паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_3 та ідентифікаційний код. Після чого на протязі 1,5 години невідомі особи перевозили ОСОБА_3 в багажнику свого автомобіля та при в`їзді у смт. Брацлав, Немирівського району відкривши багажник відпустили останню, звідки вона йшла пішки до себе додому у с. Кинашів та прийшла до свого будинку по АДРЕСА_1 , близько 03:00 год. 21.01.2015, що не відповідає дійсності.
Також, 24.01.2015 в період часу з 10:10 - 10:30 год.; 26.01.2015 в період часу з 10:10 - 11:00 год.; 10.03.2015 в період з 15:14 - 15:35 год. ОСОБА_3 , перебуваючи у приміщенні Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області, по вул. Колонтай, 3, м. Тульчин, Вінницька область, будучи визнаною потерпілою та попередженою під розписку у протоколах додаткових допитів потерпілого про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, під час досудового розслідування по вище вказаному кримінальному провадженню маючи умисел на завідомо неправдиві показання, під час допитів, з метою порушення інтересів правосуддя в частині забезпечення процесуального порядку отримання доказів у кримінальному провадженні, надала слідчому завідомо неправдиві для неї покази, які доповнюють покази надані під час першочергового допиту в якості потерпілої від 23.01.2015 , що не відповідає дійсності.
Крім цього, під час проведення слідчої дії «слідчий експеримент» який проводився 26.01.2015 розпочинався в с. Кинашів, Тульчинського району Вінницької області о 15:40 год. та проведення якого закінчилось перед інформаційно-вказівним знаком 5.45 правил дорожнього руху України «Початок населеного пункту» смт. Брацлав, Немирівський район Вінницька області о 17:00 год., ОСОБА_3 у присутності понятих діючи з єдиним умислом на порушення інтересів правосуддя в частині забезпечення процесуального порядку отримання доказів у кримінальному провадженні дала уповноваженій особі, а саме слідчому СВ Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області лейтенанту міліції ОСОБА_6 завідомо неправдиві покази.
Також, 27.01.2015 в період часу з 11:30 - 12:40 год., ОСОБА_3 , перебуваючи у приміщенні Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області, по вул. Колонтай, 3, м. Тульчин Вінницька область, будучи визнаною потерпілою та попередженою про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, під розпис у протоколі одночасного допиту який проводився між нею та свідком у вище вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_7 , маючи умисел на завідомо неправдиві показання, з метою порушення інтересів правосуддя в частині забезпечення процесуального порядку отримання доказів у кримінальному провадженні, надала слідчому завідомо неправдиві для неї покази, які доповнюють покази надані нею під час першочергового допиту у якості потерпілої від 23.01.2015, що не відповідає дійсності.
Обвинувачена ОСОБА_3 вину у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 ст. 383, ч. 1 ст. 384 КК України, не визнала від надання показань відмовилась.
Не зважаючи на те, що обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованих їй злочинів, передбачених ч. 1 ст. 383, ч. 1 ст. 384 КК України, не визнала, її вина підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема показами свідків та матеріалами кримінального провадження.
Так, свідок ОСОБА_8 надала суду показання у яких вказала, що у ніч з 20.01.2015 на 21.01.2015 близько 03.00 год. ночі, до неї прийшла ОСОБА_3 , яка повідомила, що до неї у с. Кинашів у районі церкви під`їхав автомобіль, її викрали завантаживши у багажник авто та відвезли у смт. Брацлав, де у неї викрали телефон, золоті сережки і паспорт. З смт. Брацлав ОСОБА_3 поверталася додому пішки. Прийшовши до ОСОБА_8 ОСОБА_3 перебувала в нормальному психологічному стані, однак переймалася з приводу викрадених речей.
Коли ОСОБА_3 прийшла до ОСОБА_8 її верхній одяг був брудний. Наявність механічних пошкоджень на одязі ОСОБА_3 свідок не пам`ятає. Також, ОСОБА_3 телефонувала ОСОБА_8 у день події двічі.
Після того, як прийшла до неї, не просила викликати працівників поліції чи медичну допомогу, не повідомила, хто саме вчинив її викрадення та її речей, однак вказала, що це зробив чоловік, сім`ю якого вона розбила.
У день події до ОСОБА_8 телефонував якийсь чоловік який запитав номер телефону обвинуваченої і свідок надала йому номер мобільного телефону НОМЕР_1 . Зранку близько 9-ї год. ОСОБА_3 пішла додому.
Також, крім показів свідка, вина обвинуваченої ОСОБА_3 підтверджується зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження, а саме:
-витягами з кримінального провадження № 0000166 від 13.03.2015 та № 0000351 від 15.05.2015;
-заявою обвинуваченої ОСОБА_3 від 21.01.2015, адресованою прокурору Тульчинського району, про вчинення відносно неї злочину, а саме про її викрадення та викрадення її речей, де остання попереджена про кримінальну відповідальність відповідно до ст. 383 КК України;
-протоколом допиту потерпілої ОСОБА_3 від 23.01.2015, відповідно до якого викладені події її викрадення та її речей, а також те, що вона після викрадення повернулась до себе додому пішки з смт. Брацлав близько 03:00 год. 21.01.2015;
-протоколом додаткового допиту потерпілої ОСОБА_9 від 24.01.2015;
-протоколом допиту потерпілої ОСОБА_3 від 26.01.2015;
-протоколом проведення слідчого експерименту від 26.01.2015;
-протоколом огляду місця події від 26.01.2015;
-протоколом одночасного допиту осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_7 від 27.01.2015;
-ухвалою слідчого судді Тульчинського районного суду Вінницької області від 27.01.2015 про тимчасовий доступ до речей і документів, а саме до документів, які є носіями інформації і знаходяться в оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар ДЖ.ЕС.ЕМ.», про з`єднання абонентського номеру НОМЕР_1 у період часу з 15:00 год. 20.01.2015 по 06:00 год. 21.01.2015 та інформацію про ІМЕІ мобільного терміналу вказаної сім-карти;
-постановою від 19.05.2015, про об`єднання матеріалів досудового розслідування № 0000166 та № 0000351 в одне провадження під № 0000166;
-протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 18.02.2015 відповідно до якого абонентський номер НОМЕР_1 , який належав обвинуваченій ОСОБА_3 , починаючи з 15:00 год. 20.01.2015 і до 00:57 год. 21.01.2015 не одноразово здійснював дзвінки на різні оператори мобільного зв`язку;
-постановою про закриття кримінального провадження № 0000052 від 13.03.2015;
-ухвалою слідчого судді Томашпільского районного суду Вінницької області від 26.01.2016, про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження № 0000052;
-ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2016 про відмову у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Томашпільского районного суду Вінницької області від 26.01.2016 про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження № 0000052.
Посилання захисника на недопустимість доказів у даному кримінальному провадженні, а саме протоколів допиту свідків ОСОБА_8 25.03.2015, ОСОБА_10 27.03.2015 та ОСОБА_11 07.04.2015, коли тривало досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000052, судом до уваги не береться, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Однак, відповідно до ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку передбаченому статтею 225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
З врахуванням того, що судом не досліджувались зазначені протоколи допиту свідків, твердження захисника про недопустимість зазначених доказів є необґрунтованим.
Також, сторона захисту посилалася на недопустимість всіх інших доказів наданих стороною обвинувачення, з тих причин, що у реєстрі матеріалів досудового розслідування у даному кримінальному провадженні не зазначено дати проведення слідчих дій допиту підозрюваної ОСОБА_3 , не повідомлялось про завершення досудового розслідування підозрюваній ОСОБА_3 , не повідомлялось про відкриття матеріалів кримінального провадження та немає даних, щодо ознайомлення з матеріалами досудового розслідування ОСОБА_3 .
Належність та допустимість доказів регламентовані ст. 85, 86 КПК України, а саме: належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів; доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Частина 1 ст. 86 КПК України, встановлює юридичну форму даних, що встановлюють обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Порядок отримання доказів, вказаних у ч. 2 ст. 84 КПК України, передбачає дотримання наступних вимог: 1) належний суб`єкт отримання доказів; 2) законність процесуального джерела доказів; 3) дотримання процесуального порядку отримання доказів; 4) дотримання правил фіксації ходу і результатів слідчих (розшукових) і негласних слідчих (розшукових) дій.
Частиною 2 ст. 86 КПК України, передбачено, що недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими. Питання про допустимість доказів вирішується судом при постановленій судового рішення під час їх оцінки в нарадчій кімнаті.
Згідно ст. 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження та потерпілим у порядку передбаченим цим Кодексом.
Обов`язок доказування обставин, що є підставою для виключення доказів покладається саме на сторону, що заявила таке клопотання, однак, посилання захисника про визнання всіх доказів недопустимим не містять чітко викладеної підстави (неналежності доказів, отримання з порушенням встановленого КПК порядку, незаконність джерела, отримання доказу неналежним суб`єктом і т. ін.)
Крім того, судом враховано той факт, що стороною обвинувачення надано для дослідження у судовому засіданні повідомлення про завершення досудового розслідування від 22.07.2015 адресоване ОСОБА_3 в якому зазначено у присутності захисника ОСОБА_12 та двох понятих, про те що обвинувачена відмовилась від його отримання; повідомлення про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів від 22.07.2015, від якого остання відмовилась, що підтверджується підписом захисника і понятих, протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 22.07.2015, відповідно до якого захисник ОСОБА_12 ознайомилась з матеріалами, а обвинувачена ОСОБА_3 відмовилась знайомитись, що підтверджується підписом захисника та понятих.
Даючи оцінку доводам обвинуваченої про те, що вона не вчиняла даного злочину, суд вважає, що вони в повній мірі спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку відповідно до вимог ст. 370 КПК України. За вказаних обставин, суд вважає, що не визнання вини обвинуваченою ОСОБА_3 є одним із способів її захисту для уникнення відповідальності за вчинені злочини.
Дослідивши зібрані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вина обвинуваченої ОСОБА_3 у завідомо неправдивому повідомленні про вчинення злочину в судовому засіданні доведена у повному обсязі, тому її дії вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 383 КК України.
Також, суд вважає, доведеною вину обвинуваченої ОСОБА_3 у завідомо неправдивих показаннях, у зв`язку з чим, її дії вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 384 КК України.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_3 , суд враховує суспільну небезпеку скоєних кримінальних правопорушень, особу обвинуваченої, яка за місцем проживання характеризуються позитивно, на утримані має неповнолітню дитину, вагітна.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає вагітність та наявність на утриманні малолітньої дитини.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що відповідно до вимог ст. 50 КК України, достатньою мірою покарання для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових злочинів, буде призначення покарання у виді позбавлення волі, в межах санкцій ч. 1 ст. 383 КК України.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги позицію обвинувача, суспільну небезпечність вчиненого злочину, обсяг заподіяної шкоди, особу обвинуваченої, встановленні в судовому засіданні пом`якшуючі вину обставини, а також обставини, які дають суду підстави вважати, що виправлення обвинуваченої можливе без реального відбуття покарання, суд приходить до висновку про можливе застосувати відносно ОСОБА_3 ст. 75 КК України і звільнити її від відбуття основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.
Санкцією ч. 1 ст. 384 КК України, передбачено покарання у виді виправних робіт, арешту або обмеження волі.
Частиною 2 ст. 57 КК України, передбачено, що виправні роботи не застосовуються до вагітних жінок.
Відповідно до ч. 3 ст. 60 КК України, арешт не застосовується до осіб віком до шістнадцяти років, вагітних жінок та до жінок, які мають дітей віком до семи років.
Згідно ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.
Встановлено, що обвинувачена ОСОБА_3 має дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 сина ОСОБА_13 , а також знаходиться на 33-му тижні вагітності, що вбачається із обмінної карти пологового будинку пологового відділення лікарні, тобто остання входить у перелік осіб, яким згідно зі ст. 57, 60, 61 КК України, не може бути призначено покарання у виді виправних робіт, арешту або обмеження волі.
Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, роз`яснено, що суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. В таких випадках суд, за наявності до того підстав, повинен закрити справу і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засудженого від покарання.
На підставі викладеного, керуючись ст. 50, 57, 60, 61, 65-67, 75, 76, 383, 384 КК України, ст. 368-371, 373, 374 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Визнати винною ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 383 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
Визнати винною ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України та звільнити її від покарання.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбуття основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням з іспитовим терміном на 1 (один) рік.
Відповідно до п. 1, 2 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_3 :
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноважений орган з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд Вінницької області протягом 30 днів з моменту його проголошення.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченій та прокурору.
Суддя: