1кп/336/314/2017
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2017 року
Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,при секретарі ОСОБА_2 ,за участю прокурора ОСОБА_3 ,обвинуваченого ОСОБА_4 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця с.Балки Василівського району Запорізької області , громадянина України,із середньою освітою,одруженого,мешкає за адресою АДРЕСА_1 ,зареєстрований в АДРЕСА_2 раніше не судимого
у скоєнні злочину,передбаченого ч.4 ст.407 Кримінального кодексу України, -
ВСТАНОВИВ:
З 26.08.2015 р.солдат ОСОБА_4 проходив військову службу за контрактом у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою АДРЕСА_3 на посаду водія-майстра ремонтної майстерні артилерійського озброєння ремонтної роти.
Солдат ОСОБА_4 ,будучи військовослужбовцем,був зобов*язаний сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком витримки,берегти військову честь,показувати приклад дисциплінованості,не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків,виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань,доручених йому за посадою,про все,що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців, за межі гарнізону здійснювати лише з дозволу командира військової частини.
Солдат ОСОБА_4 ,всупереч інтересам служби, в порушення вимог ст.3-6,11,16,216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України,ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України,ст. 1 Закону України «Про оборону України», діючи з прямим умислом, в умовах особливого періоду, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, 21.12.2016 року самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою АДРЕСА_3 ,службові обов*язки не виконував,заходів для повернення на військову службу не приймав,про своє місцезнаходження до органів цивільного або військового управління не заявляв,тимчасово ухилявся від проходження військової служби до 29 травня 2017 року,тобто понад один місяць.
Самовільно залишивши військову частину та тимчасово ухиляючись від проходження військової служби, ОСОБА_4 порушив ст. 65 Конституції України, що покладає на кожного громадянина України обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину та щиро розкаявся у скоєному. Пояснив,що з початком військової агресії відносно України, став за призовом по мобілізації у липні 2014 р.на захист держави,ніс службу у військовій частині НОМЕР_1 ,був направлений на передову у зону АТО.У 2016 р.після одруження повернувся у розташування військової частини в АДРЕСА_2 ,де продовжував військову службу,проте в цей період його дружина перебувала у стані вагітності ,яку важко переносила,її дідусь 91-річного віку потребував постійного стороннього догляду,як сім*я переселнців із зони АТО,вони не малі підтримки окрім як від нього.Рахуючи,що він більше потрібен сім*ї, ОСОБА_4 подавав рапорт про звільнення за сімейними обставинами,однак у його розгляді командир частини відмовив.Знаходячись у морально пригніченому стані через переживання за сім*ю та здоров*я дитини, ОСОБА_4 21.12.2016 р.самовільно залишив розташування військової частини,знаходився за місцем проживання,протягом до 29.05.2017 р.до військової частини не повертався.В цей день за викликом військової поліції прибув в Запоріжжя,оскільки зрозумів,що за свій вчинок необхідно понести відповідальність. У скоєнному розкаявся.
Відповідно до ч.3,4 ст.349,351 КПК України суд,з урахуванням повного визнання винуватості обвинуваченим,за згодою учасників судового провадження,визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо фактичних обставин,що підтверджують винуватість обвинуваченого,які ніким не оспорюються.При цьому суд роз*яснив наслідки,передбачені ч.3 ст.349 КПК України,переконався у добровільності позицій та правильному розумінні учасниками судового провадження наслідків відмови від дослідження інших доказів,що позбавляє їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази суд встановив, що винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину знайшла своє підтвердження та кваліфікує його дії по ч.4 ст.407 КК України як самовільне залишення військової частини,вчинене військовослужбовцем в умовах особливого періоду,крім воєнного стану.
При призначенні обвинуваченому покарання,суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину,який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином,та враховує відомості про особу обвинуваченого:раніше не судимий,має постійне місце проживання,на обліках у ЗОНД та ЗОПЛ не перебуває,одружений,виховує трьох неповнолітніх дітей,є єдиним годувальником для своєї родини,має пільга як учасник бойових дій.
Відповідно до службової характеристики , ОСОБА_4 за час проходження військової служби зарекомендував себе позитивно, виконував завдання у зоні АТО.
Обставин,які обтяжують покарання обвинуваченого,суд не встановив.
Обставинами,що пом*якшують покарання обвинуваченого,суд відповідно до ч.1 ст.66 КК України визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину,наявність на утриманні обвинуваченого трьох неповнолітніх дітей.
З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого,його критичне ставлення до скоєного,що вказує на усвідомлення ним протиправності своїх дій та бажання стати на шлях виправлення,дозволяє зробити висновок ,що обвинувачений загрози для суспільства не становить,є суспільно корисним,можливо прогнозувати,що в майбутньому його поведінка не буде спрямована на порушення існуючих у суспільстві норм та правил.
Всі ці відомості про особу обвинуваченого у сукупності із пом*якшуючими обставинами суттєво знижують ступінь суспільної небезпеки скоєного та дають підстави при призначенні покарання за ст.407 ч.4 КК України для застосування ст.75 КК України ,оскільки забезпечити виправлення обвинуваченого можливо без реального відбування ним покарання,але в умовах контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього обов*язків органами пробації протягом іспитового строку,який сам втілює в собі погрозу реального відбування призначеного покарання у разі невиконання обвинуваченим умов випробування,що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства.
Відповідно до обвинувального акту,процесуальні витрати та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
Цивільний позов не заявлено.
Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався.
Керуючись ст.368,374,392 КПК України,суд-
З А С У Д И В:
Визнати винуватим ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ст.407 ч.4 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Відповідно до ст.75,76 КК України, ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі звільнити,якщо він протягом іспитового строку 1 рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов*язки:періодично з*являтися на реєстрацію в уповноважений орган з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання і місце роботи.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.
Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення,особам,які не були присутні при проголошенні вироку,його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Суддя ОСОБА_1