Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
Ухвала іменем україни 04 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали справи за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_7 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 16 травня 2011 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 06 вересня 2011 року, ОСОБА_6 було засуджено за ч. 4 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк

7 років із конфіскацією всього майна
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 30 серпня 2012 року вищевказані судові рішення щодо ОСОБА_6 змінив, помякшив призначене останньому покарання до 5 років позбавлення волі.
Разом із тим, під час судового розгляду в місцевому суді було встановлено, що вироком Ленінського районного суду м. Севастополя

від 09 грудня 2013 року ОСОБА_6 було засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права обіймати посади, повязані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обовязків на строк 2 роки, з конфіскацією всього майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК до призначеного покарання було частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком від 16 травня 2011 року і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із позбавленням права обіймати посади, повязані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обовязків на строк 2 роки, з конфіскацією всього майна.
Цей вирок у межах строку, передбаченого процесуальним законом, ОСОБА_8 оскаржив до апеляційного суду міста Севастополя, який вже перебував під фактичним контролем та здійснював повноваження від імені Російської Федерації.
Із наданої стороною захисту копії судового рішення видно, що апеляційною ухвалою Апеляційного суду міста Севастополя від 05 листопада 2014 року, винесеної судовою колегією у кримінальних справах вказаного суду від імені Російської Федерації, вирок місцевого суду від 09 грудня

2013 року щодо ОСОБА_6 змінено, дії останнього перекваліфіковано відповідно до положень КК РФ.
ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3

ст. 159, ч. 4 ст. 159 КК РФ, й на підставі ч. 2 ст. 69 КК РФ призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 5 ст. 69 КК РФ до призначеного покарання частково приєднано покарання за попереднім вироком від 16 травня 2011 року та остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
10 грудня 2014 року Залізничний районний суд м. Сімферополя, який знаходився під фактичним та ефективним контролем Російської Федерації, також із застосуванням норм матеріального та процесуального права РФ прийняв рішення про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на строк 1 рік 3 місяці 6 днів.
Це рішення місцевого суду було виконано Федеральною службою виконання покарань і 23 грудня 2014 року ОСОБА_6 було звільнено зі слідчого ізолятора м. Сімферополя. Відповідно до довідки від 23 грудня

2014 року ОСОБА_8 відбував покарання у виді позбавлення волі

з 16 вересня 2010 року по 23 грудня 2014 року.
Захисник ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 звернувся до місцевого суду з клопотанням про застосування

до ОСОБА_6 ст. 2 Закону України від 08 квітня 2014 року № 1185-VII «Про амністію у 2014 році» зі змінами, внесеними Законом України

від 06 травня 2014 року № 1246-VII, а саме про звільнення ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання, призначеного за вироками

від 16 травня 2011 року та 09 грудня 2013 року. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник зазначав про те, що вказаний Закон України передбачає звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк осіб, засуджених за будь-які злочини, що непоєднані з насильством, небезпечним для життя і здоровя, та за умови, що на день набрання чинності цим Законом такі особи відбули не менше однієї чверті призначеного строку основного покарання.
Постановою Печерського районного суду м. Києва від 11 березня

2016 року захиснику було відмовлено в задоволенні вищезазначеного клопотання.
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 18 серпня 2016 року апеляцію сторони захисту залишив без задоволення, а ухвалу місцевого суду змінив. У порядку, передбаченому ст. 365 КПК 1960 року, виключив із мотивувальної частини постанови місцевого суду посилання на те, що ОСОБА_6 не мав правового статусу особи, яка може звернутися з клопотанням про застосування до нього Закону України від 08 квітня 2014 року № 1185-VII.
Не погоджуючись із рішеннями місцевого та апеляційного судів, захисник ОСОБА_5 звернувся з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального та неправильне застосування кримінального законів, просить скасувати судові рішення, постановлені за наслідками розгляду його клопотання про звільнення ОСОБА_6

відвідбування покарання на підставі Закону України від 08 квітня 2014 року № 1185-VII, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що висновки судів про відмову в застосуванні до ОСОБА_6 акту амністії є необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_5 , який підтримав касаційну скаргу та просив ухвалу апеляційного суду скасувати, а матеріали за скаргою направити на новий апеляційний розгляд, пояснення прокурора, який вважав, що постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є законними

та обґрунтованими, перевіривши матеріали справи за скаргою, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Висновок місцевого суду про відмову захиснику ОСОБА_5 в задоволенні клопотання про застосування до засудженого ОСОБА_6 ст. 2 Закону України від 08 квітня 2014 року № 1185-VII «Про амністію у 2014 році» зі змінами, внесеними Законом України від 06 травня 2014 року

№ 1246-VII, а саме про звільнення ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання, призначеного за вироками від 16 травня 2011 року та 09 грудня 2013 року, є законним та обґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи за скаргою, місцевий суд своє рішення про відмову в задоволенні такого клопотання захисника

ОСОБА_5 мотивував тим, що вирок Ленінського районного суду

м. Севастополявід 09 грудня 2013 року щодо ОСОБА_6 не набрав законної сили, оскільки рішення за апеляцією останнього за чинним законодавством України не приймалося.

Крім того, сам факт засудження ОСОБА_6 за вироком Ленінського районного суду м. Севастополя від 09 грудня 2013 року Департамент інформаційних технологій МВС України не підтвердив і в довідці від 02 березня 2016 року зазначив, що у звязку з окупацією Автономної Республіки Крим Російською Федерацією відповідні відомості щодо засудження ОСОБА_6 за вироком від 09 грудня 2013 року до Департаменту інформаційних технологій МВС України не надходили.
Тобто вказані обставини виключали можливість застосування місцевим судом до ОСОБА_6 положень Закону України від 08 квітня 2014 року.
Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи за скаргою за апеляцією захисника ОСОБА_5 , наведені останнім доводи обґрунтовано визнав безпідставними і належним чином мотивував у своєму рішенні висновки, з якими погоджується колегія суддів касаційного суду.
Крім того, апеляційний суд ретельно перевірив законність рішення місцевого суду про відмову захиснику ОСОБА_5 в задоволенні клопотання про застосування до засудженого ОСОБА_6 Закону України від 08 квітня 2014 року «Про амністію у 2014 році» з огляду на положення статей 85, 86 КК та Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01 жовтня 1996 року № 392/96-ВР.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.
Істотних порушень КПК 1960 року, які перешкодили чи могли перешкодити повно та всебічно розглянути справу, колегія суддів не виявила.
Враховуючи наведене і керуючись статтями 394396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI Перехідних положень КПК 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 11 березня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3