А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

13.12.2016 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2016 року,
в с т а н о в и в :
Цією ухвалою задоволено подання інспектора Ужгородського РП Ужгородського МРВ КВІ відділу ДПтС України в Закарпатській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням засудженому ОСОБА_7 та направлення його для відбування покарання та направлено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для відбування покарання призначеного йому вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 20.11.2013 року за ч.2 ст.186 КК України у вигляді позбавлення волі строком чотири роки.
Ухвала суду мотивована тим, що вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 20.11.2013 року ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст..75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Відповідно до п.2,3,4 ст.76 КК України ОСОБА_7 зобов`язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. Приймаючи вказане рішення суд послався на те, що ОСОБА_7 ухилявся від виконання покладених на нього обовязків, що свідчить про небажання засудженого стати на шлях виправлення.

В апеляційній скарзі захисник засудженого - адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 20.10.2016 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання КВІ про скасування звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 . Вважає ухвалу незаконною, посилаючись на те, що суд, приймаючи рішення посилався на виписку з медичної картки хворого ОСОБА_7 про негативну поведінку останнього, натомість проігнорував відсутність в особовій справі засудженого даних про те, що жодного кримінального або адміністративного правопорушення він не вчиняв і постійно знаходився по місцю свого проживання, його позитивну характеристику за місцем проживання. Зазначає також, що допущені засудженим порушення умов звільнення від призначеного покарання не можна розцінювати, як невиконання покладених на засудженого обов`язків. Одночасно захисник ОСОБА_6 порушує питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду від 20.10.2016 року з тих підстав, що такий пропустив з поважних причин, оскільки її копію отримав тільки 01.11.2016 року.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 прокурор просив залишити таку без задоволення, посилаючись на ненадання стороною захисту доказів поважності причин порушення засудженим умов звільнення від призначеного покарання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора про безпідставність поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, судова колегія вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження є обґрунтованим та апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Однак, суд першої інстанції розглядаючи подання інспектора Ужгородського РП Ужгородського МРВ КВІ відділу ДПтС України в Закарпатській області про скасування звільнення від відбування ОСОБА_7 , зазначеної норми кримінального процесуального закону в повній мірі не дотримався.

Як вбачається з матеріалів провадження та особової справи № 69/2014, ОСОБА_7 20.11.2013 року засуджений вироком Шевченківсього районного суду м.Києва за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 2 роки. Відповідно до пунктів 2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України, на ОСОБА_7 покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Відповідно до вимог, передбачених ч. 2 ст. 78 КК України, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання, якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчиняє правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

Як видно, суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався не в повній мірі та необґрунтовано задовольнив вказане подання.

Так, під час постановлення ухвали про задоволення подання інспектора КВІ про направлення засудженого ОСОБА_7 для відбування покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 20.11.2013 року, суд першої інстанції послався на те, що засуджений ОСОБА_7 допустив п`ять неявок для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції без поважних причин, зокрема: 07.07.2015 року, 21.07.2015 року, 04.08.2015, 18.08.2015 року та 01.09.2015 року, що на думку суду першої інстанції, свідчить про небажання засудженого ОСОБА_7 ставати на шлях виправлення.

При цьому, зазначена обставина була єдиною підставою, на яку послався суд першої інстанції, задовольняючи подання кримінально-виконавчої інспекції відносно ОСОБА_7 .

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як вони зроблені передчасно, без належної перевірки всіх обставин провадження, в тому числі і самих матеріалів провадження та особової справи засудженого, його попередньої поведінки.

Відповідно до ч. 5 ст. 166 КВК України, поважними причинами неявки засудженого до кримінально-виконавчої інспекції в призначений строк визнаються: несвоєчасне одержання виклику, хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють його можливості своєчасно прибути за викликом і які документально підтверджені.

Як видно з листка реєстрації засудженого ОСОБА_7 , останній за період з липня 2015 року по вересень 2015 року допустив п`ять неявок підряд на реєстрацію, а саме: з 07.07.2015 року по 01.09.2015 року, з приводу чого ним були надані відповідні письмові пояснення із посиланням на поважність причин цих неявок (а.с.57,105).

Його пояснення про те, що він за цей період був вимушений здійснювати догляд трьох малолітніх дітей своєї сестри ОСОБА_8 підтверджується довідкою №32 від 22.09.2016 року, що така за цей період знаходилась на лікуванні в протитуберкульозному диспансері, а із копії свідоцтв про народження видно, що на її утриманні знаходяться малолітні діти : доньки - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що висновок суду першої інстанції про небажання засудженого ОСОБА_7 стати на шлях виправлення, зроблений на підставі лише цих неявок засудженого на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції у 2015 році, є необґрунтованим та не відповідає матеріалам провадження.

Більше того, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність в матеріалах провадження будь-яких даних, які б негативно характеризували засудженого чи факти притягнення ОСОБА_7 до адміністративної чи кримінальної відповідальності.

З часу постановлення вироку щодо нього ОСОБА_7 послушно з`являвся для реєстрації і не допускав будь-яких порушень.

Отже висновок суду про невиконання засудженим покладених на нього обовязків є непереконливим, а допущені ним порушення порядку реєстрації не свідчать про невиконання покладених на нього обовязків та небажання стати на шлях виправлення.

Більше того, з часу постановлення вироку і до винесення судом ухвали пройшов значний проміжок часу, за який ОСОБА_7 вів себе послушно, в судові засіданні з`являвся справно.

За таких обставин, ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 20.10.2016 року щодо ОСОБА_7 не може вважатися законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання інспектора Ужгородського РП Ужгородського МРВ КВІ відділу ДПтС України в Закарпатській області ОСОБА_12 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_7 .
Клопотання адвоката ОСОБА_6 про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду підлягає задоволенню, оскільки зазначені ним підстави пропуску строку на апеляційне оскарження, є обґрунтованими.

Оскільки в апеляції захисника ставиться вимога про зарахування обвинуваченому у строк відбуття покарання період перебування під вартою на досудовому слідстві, апеляція підлягає частковому задоволенню, так як відповідно до ч.5 ст.72 КК України таке зарахування проводиться у разі звільнення особи від відбування покарання з цих підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 418 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Поновити захиснику засудженого адвокату ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.10.2016 року .

Апеляційну скаргу захисника засудженого адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати.
В задоволенні подання інспектора Ужгородського РП Ужгородського МРВ КВІ відділу ДПтС України в Закарпатській області ОСОБА_12 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_7 - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Судді: