Ухвала іменем україни 9 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції
засудженого ОСОБА_7 ,
та захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001445 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Житомирської області від 09 червня 2016 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 14 березня 2016 року
ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бердичів, Житомирської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за:

- ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі;

- ч. 4 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно визначено покарання 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішені питання про речові докази та цивільні позови у провадженні.
Вказаним вироком засуджені також ОСОБА_10 та ОСОБА_6 судове рішення щодо яких в апеляційній інстанції не переглядалося та у касаційному порядку не оскаржується.

Апеляційним судом Житомирської області цей вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасовано та постановлено свій вирок від 9 червня 2016 року, яким ОСОБА_7 призначено покарання за: ч. 2 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі; ч. 4 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно визначено покарання 5 років позбавлення волі.

Взято ОСОБА_7 під варту в залі суду

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 9 червня 2016 року.
В решті вирок залишено без зміни.

Зі змісту судових рішень убачається, що ОСОБА_7 вчинив ряд умисних корисливих злочинів за наступних обставин.
ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 15.06.2015 року приблизно о 2 годині, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , перебуваючи у сквері по вул. Котовського в м. Житомирі, з метою відкритого викрадення майна, керуючись корисливим мотивом, підійшли до ОСОБА_11 , групою осіб, з розподілом ролей, застосували насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, яке виразилося у тому, що вони по черзі нанесли останньому удари в потилицю від чого той впав на землю обличчям вниз. В подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_6 нанесли ще по декілька ударів ногами по тулубу ОСОБА_11 , і користуючись безпорадним станом потерпілого відкрито заволоділи його майном мобільним телефоном марки «Nokia X2-02» в корпусі чорного кольору вартістю 300 грн., IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 ., в якому знаходилась сім-карта мобільного оператора «Київстар», яка матеріальної вартості не становить.

15.06.2015 року приблизно о 2 години 30 хвилин, ОСОБА_7 за попередньою змовою ОСОБА_6 , з метою заволодіння чужим майном, неподалік перехрестя вулиць Перемоги та Котовського в м. Житомирі, з групою осіб, з розподілом ролей, застосували насильство, яке є небезпечним для здоров`я потерпілого, і виразилося в тому, що ОСОБА_6 наніс ОСОБА_12 один удар кулаком правої руки в область шиї, від якого останній впав на землю, а ОСОБА_7 в цей час спостерігав за навколишньою обстановкою, щоб їх злочинні дії залишились непоміченими. Подолавши таким чином волю потерпілого до опору, користуючись безпорадним станом ОСОБА_12 , ОСОБА_6 дістав з його кишені мобільний телефон марки «Сігма» в корпусі темно-сірого кольору, вартістю 1000 грн., та гаманець, в якому знаходилися грошові кошти в сумі 120 гривень та 5000 білоруських рублів (згідно курсу НБУ - 7 грн.), чим завдали останньому матеріальної шкоди на загальну суму 1127 грн.

Під час вчинення злочину ОСОБА_7 за попередньою змовою ОСОБА_6 заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

17.06.2015 року приблизно о 3 год. 30 хв. ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , з метою повторного відкритого викрадення чужого майна, перебуваючи у сквері по вул. Котовського в м. Житомирі, групою осіб, згідно розподілених ролей застосували насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, і виразилося в тому, що ОСОБА_7 наніс ОСОБА_13 удар ногою в область потилиці, від чого останній впав на землю. При спробі піднятися ОСОБА_6 та ОСОБА_7 збили ОСОБА_13 з ніг і по черзі нанесли останньому по декілька ударів ногами по тулубу. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , користуючись безпорадним станом потерпілого ОСОБА_13 , повторно відкрито заволоділи його майном на загальну суму 1900 грн.
У касаційній скарзі засуджений ставить питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що апеляційний суд відкрив провадження за апеляційною скаргою, яка не відповідала вимогам ст. 396 КПК України. Повідомляє, що апеляційна інстанція не звернула увагу на порушення районним судом вимог ст. 349 КПК України. Стверджує, що апеляційний суд ухвалюючи вирок безпосередньо не досліджував докази по суті обвинувачення. Звертає увагу, що раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, його показання є послідовними, а апеляційний суд обґрунтовуючи призначене покарання послався на ті ж обставини та дані про його особу, що і суд першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді; пояснення засудженого ОСОБА_7 , який просив задовольнити скаргу з викладених у ній підстав; міркування захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , які просили вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції; думку прокурора, який судове рішення вважає законним і заперечував проти задоволення скарги; пояснення засудженого ОСОБА_6 на підтримку касаційної скарги ОСОБА_7 ; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 187 КК України засудженим у касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів про те, що апеляційний суд не звернув увагу на порушення районним судом вимог ст. 349 КПК України, то вони не ґрунтуються на вимогах закону та до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Так, з матеріалів провадження убачається, що після проголошення прокурором обвинувального акта, обвинуваченому було роз`яснено в чому саме він обвинувачується, з`ясовано чи визнає він себе винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень та роз`яснено вимоги ст. 349 КПК України.
ОСОБА_7 зазначив, що він розуміє суть пред`явленого обвинувачення, вину визнає повністю і не заперечував проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та йому зрозумілі наслідки щодо оскарження судового рішення при розгляді у такому порядку.

Згідно матеріалів провадження, вирок суду першої інстанції з цих підстав ОСОБА_7 та його захисником в апеляційному порядку не оскаржувався, був оскаржений лише прокурором у зв`язку з м`якістю призначеного ОСОБА_7 покарання.

Апеляційний суд дотримався вимог закону та переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, як того вимагає ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів засудженого про те, що апеляційний суд не досліджував безпосередньо докази по суті обвинувачення та постановив вирок, то вони є безпідставні.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

З матеріалів провадження убачається, що фактичні обставини подій ніким із учасників процесу не оскаржувалися, ставилося питання лише про м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання. Враховуючи зазначене у апеляційного суду були відсутні підстави та необхідність в повторному дослідженні доказів по суті обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 420 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

При складанні вироку апеляційним судом ці вимоги кримінального процесуального закону дотримані.

Розглядаючи апеляційну скаргу на вирок щодо ОСОБА_7 , в якій прокурор не погоджувався із застосуванням ст. 75 КК України, та скасовуючи вирок районного суду в частині призначення покарання і постановляючи свій вирок, апеляційний суд зазначив зміст вироку суду першої інстанції, в якому викладено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, також зазначив короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення та рішення по суті вимог апеляційної скарги.

Що стосується покарання, то воно апеляційним судом ОСОБА_7 призначене відповідно до вимог ст. 65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, особи винного, обставин, що пом`якшують покарання та за відсутності тих, що його обтяжують.

За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд на підставі ст. 69 КК України, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Скасовуючи вирок в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції погодився із видом покарання, яке обрано судом першої інстанції, його призначенням із застосуванням ст. 69 КК України та визначенням остаточного покарання, відповідно до вимог ст. 70 КК України.

Разом з тим, апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог прокурора, вказав, що покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, який за короткий проміжок часу вчинив три епізоди злочинної діяльності. Під час вчинення тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, ОСОБА_7 хоча і не був організатором їх вчинення, однак вчиняв активні дії, спрямовані на досягнення спільної злочинної мети.

З урахуванням усіх обставин справи, даних про особу засудженого, серед яких і визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, молодий вік, позитивна характеристика, часткове відшкодування шкоди, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в межах апеляції прокурора та своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства.
На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом покарання є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_7 та попередженню вчинення ним нових правопорушень.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 433-436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :
Вирок Апеляційного суду Житомирської області від 09 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3