справа № 488/2320/16-к
провадження № 1-кп/488/43/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.03.2017 року Корабельний районний суд міста Миколаєва

у складі
головуючого суддіОСОБА_1
за участю
секретарівОСОБА_2 , ОСОБА_3
прокурорівОСОБА_4 , ОСОБА_5
обвинуваченихОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_8
захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_9
потерпілогоОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Миколаєва, громадянин України, українець, освіта середня спеціальна, не одружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий, після вчинення кримінального правопорушення засуджений:

-26.04.2016 року Корабельним районним судом міста Миколаєва за частиною 2 статті 185 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України звільнений від відбуття покарання з випробуванням на строк 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 187 КК України,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Миколаєва, громадянин України, українець, має середню освіту, студент другого курсу Вищого професійного училища суднобудування № 1, не одружений, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимий:

-05.10.2015 року Корабельним районним судом міста Миколаєва за частиною 1 статті 186 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 850,00 гривень;

-04.03.2016 року Ленінським районним судом міста Миколаєва за частиною 2 статті 185, частиною 2 статті 186, частиною 1 статті 70 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі. На підставі статті 75, 104 КК України звільнений від відбуття покарання з випробуванням на строк 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 187 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
14.03.2016 року, приблизно о 14:00 годині обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , знаходячись поблизу гуртожитку Вищого професійного училища №7, розташованого за адресою: Заводська площа 3 у місті Миколаєві, переслідуючи корисливий мотив, з метою наживи, вступили між собою у злочинну змову, спрямовану на незаконне заволодіння майном потерпілого ОСОБА_10 та з метою реалізації свого злочинного наміру почали вимагати від останнього передання належного йому мобільного телефону. В свою чергу потерпілий ігнорував вимоги обвинувачених віддати належний йому мобільний телефон. В подальшому, ОСОБА_13 , демонструючи канцелярській ніж, погрожуючи потерпілому застосуванням фізичного насильства, яке є небезпечним для його життя та здоров`я, висловив повторну вимогу передачі мобільного телефону, після чого той, побоюючись за своє здоров`я та реально сприймаючи погрозу застосування фізичного насильства, був змушений віддати вказаним особам належний йому мобільний телефон «Леново А516», вартістю 1.800,00 гривень. Заволодівши вказаним майном обвинувачені з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши тим самим потерпілому матеріальну шкоду у вказаному розмірі.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_15 суду пояснив, що 14.03.2016 року, в денний час, приблизно між 13:00 та 15:00, точніше не пам`ятає, йшов на річку, щоб зустрітися там зі знайомими, коли зустрів ОСОБА_16 , який збирався зустрітися із свідком ОСОБА_17 та запропонував ОСОБА_18 піти разом. По дорозі до гуртожитку, де жив ОСОБА_17 , вони зустріли ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та взяли їх з собою. Неподалік гуртожитку вони вчотирьох чекали на ОСОБА_17 . Побачивши ОСОБА_17 , який був із потерпілим, ОСОБА_21 пішов до них та через деякий час вони втрьох прийшли до гуртожитку, після чого ОСОБА_17 пішов до гуртожитку за флешкою, яку він мав віддати ОСОБА_22 , а потерпілий залишився з ОСОБА_23 , вони розмовляли. Останньому був потрібний телефон, щоб подзвонити, свого телефону в нього не було, тому він попросив телефон у потерпілого. Той сказав, що в нього немає телефону, але потім телефон задзвонив і ОСОБА_14 зрозумівши, що потерпілий його обманув, ще раз попросив телефон. Потерпілий погодився та передав йому телефон. ОСОБА_14 вставив в телефон свою сім-картку та здійснив дзвінок, а коли розмовляв, то вирішив не повертати телефон та пішов з місця події, оскільки йому потрібні були гроші на лікування. Весь цей час ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 не приймали участь у розмові ОСОБА_18 із потерпілим, вони спілкувалися на відстані приблизно 10-15 метрів. Пізніше в той же день він знову випадково зустрів ОСОБА_16 та попросив того закласти даний телефон до ломбарду, не повідомляючи, звідки його взяв та вказавши, що той належить йому. ОСОБА_13 погодився, заклав телефон до ломбарду, віддавши отримані 700,00 гривень ОСОБА_24 .

В ході допиту в залі суду обвинувачений ОСОБА_25 показав, що 14.03.2016 року він вийшов на вулицю, щоб займатися спортом біля свого будинку, а коли захотів послухати музику, то згадав, що флешка із музикою залишилася в телефоні, який він напередодні віддав ОСОБА_17 у обмін на іншій та вирішив піти до гуртожитку, де жив останній. По дорозі ОСОБА_13 зустрів ОСОБА_26 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , яки до нього приєдналися. Дізнавшись, що ОСОБА_17 не було вдома, вони залишилися чекати його біля гуртожитку. Приблизно через півгодини обвинувачений побачив ОСОБА_17 з потерпілим та пішов до них, зустрівшись з ними в приміщенні кафе неподалік кінцевої зупинки маршрутних таксі. Вони втрьох поговорили та пішли до гуртожитку, там ОСОБА_17 пішов за флешкою, а потерпілий залишився поспілкуватися із ОСОБА_23 , при цьому участь у їх розмові ОСОБА_13 не приймав, а розмовляв з ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , знаходячись на відстані приблизно 15 метрів. Ножа з собою у обвинуваченого не було, він ніяким чином не погрожував потерпілому та взагалі не втручався у їх з ОСОБА_23 розмову. Через деякий час ОСОБА_17 повернувся, віддав ОСОБА_22 флешку, поговорив трохи із останнім, ОСОБА_19 та ОСОБА_20 та пішов до гуртожитку, а ОСОБА_13 пішов у власних справах, при цьому потерпілий ще залишався на місці події, спілкуючись із ОСОБА_27 . Пізніше в цей же день ОСОБА_13 знову випадково зустрів ОСОБА_26 , який попросив його закласти свій телефон в ломбард, оскільки не мав паспорту. ОСОБА_13 погодився, отримані гроші віддав ОСОБА_24 .

Винність обвинувачених у скоєні інкримінованого їм кримінального правопорушення (злочинів), попри заперечення ними свої вини, підтверджуються іншими доказами, дослідженими судом.

В ході допиту потерпілого ОСОБА_10 останній повідомив суду, що 14.03.2016 року у денний час він з приятелем свідком ОСОБА_17 йшли з зупинки маршрутного таксі додому до гуртожитку, що розташований на вулиці Айвазовського в місті Миколаєві. ОСОБА_17 побачив компанію, в який були обвинувачені, свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та сказав потерпілому, що з ними краще не зустрічатися, оскільки за декілька днів до цього вони відібрали у нього телефон. Щоб уникнути зустрічі з ними, потерпілий та ОСОБА_17 зайшли до кафе, однак до них підійшов ОСОБА_13 та вийшовши із ОСОБА_17 , про щось поговорив. Повернувшись, останній сказав, що все буде добре та вони можуть йти до гуртожитку. По дорозі до гуртожитку вони зустріли ОСОБА_26 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 . На прохання ОСОБА_28 . ОСОБА_17 пішов до гуртожитку за картою пам`яті, в цей час ОСОБА_14 попросив у потерпілого телефон, щоб подзвонити але той відмовився його віддати, оскільки розумів, що в нього просто хочуть забрати телефон, але ОСОБА_14 із ОСОБА_29 наполягали на переданні телефону, звертаючись до потерпілого у грубій формі, з використанням нецензурної лайки. Обвинувачені не утримували потерпілого та не заважали йому піти, але останній не робив таких спроб, оскільки, враховуючи те, що відбувалося, був впевнений у тому, що йому не дадуть піти та це призведе до загострення конфлікту. При цьому ОСОБА_19 , ОСОБА_20 стояли осторонь, на відстані приблизно 5 метрів, не втручаючись у розмову. Поки потерпілий розмовляв із обвинуваченими, повернувся ОСОБА_17 та віддав ОСОБА_22 карту пам`яті. Після цього ОСОБА_13 , тримаючи в руках канцелярський ніж з лезом, довжиною близько п`яти сантиметрів та виражаючись нецензурною лайкою, знову сказав, щоб потерпілий віддав телефон, в результаті останній, побоюючись за своє життя та здоров`я, сприймаючи слова та дії обвинувачених, як реальну загрозу застосувати до нього фізичну силу та ніж, віддав ОСОБА_18 свій телефон, після чого обвинувачені разом покинули місце події.

З показань свідка ОСОБА_17 вбачається, що 14.03.2016 року в денний час, приблизно о 14:00 годині, вони разом із потерпілим ОСОБА_10 після навчання поверталися додому до гуртожитку, що знаходиться по вулиці Айвазовського в місті Миколаєві. По дорозі до гуртожитку вони, помітивши біля гуртожитку обвинувачених та не бажаючи з ними зустрічатися, зайшли до кафе, однак через декілька хвилин до кафе зайшов ОСОБА_13 , з яким свідок познайомився напередодні, коли вони обмінялися телефонами, при цьому у телефоні, який отримав свідок, залишилася карта пам`яті, належна обвинуваченому ОСОБА_30 . Обвинувачений попросив свідка повернути вказану карту пам`яті, на що свідок погодився та вони втрьох пішли в бік гуртожитку, біля якого свідок залишив потерпілого із обвинуваченими, які не утримували потерпілого, однак просили його залишитися, і двома іншими хлопцями свідками ОСОБА_19 та ОСОБА_20 та пішов за картою пам`яті, а коли повернувся, то побачив, що ОСОБА_14 розмовляє із потерпілим на підвищених тонах, вимагаючи від того телефон. ОСОБА_13 при цьому підійшов до потерпілого та, діставши з кишені канцелярський ніж, сказав останньому, щоб той «не ламався» та віддав телефон, після чого потерпілий віддав ОСОБА_18 телефон і обвинувачені разом швидко залишили місце події, а свідок із потерпілим пішли до гуртожитку.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснив, що 14.03.2016 року вони гуляли удвох зі свідком ОСОБА_20 , коли зустріли обвинувачених ОСОБА_16 та ОСОБА_26 , які сказали, що забули у свого приятеля флешку та запропонували піти з ними, за компанію, щоб її забрати. Свідок та ОСОБА_20 погодилися та пішли до гуртожитку по вулиці Айвазовського, де в подальшому чекали на свідка ОСОБА_17 , в якого, як повідомив їм ОСОБА_13 , після обміну ними мобільними телефонами, випадково залишилися флешка останнього.

Свідок бачив, що потерпілий із ОСОБА_17 йшли по вулиці, а коли побачили їх компанію, то змінили напрямок руху. До них пішов ОСОБА_13 та через деякий час повернувся разом із потерпілим та ОСОБА_17 . ОСОБА_13 сказав ОСОБА_31 , що йому потрібна флешка і той пішов до гуртожитку, при цьому потерпілого ніхто не утримував на місті, не заважав йому піти разом із ОСОБА_17 . Свідок, разом із обвинуваченими та свідком ОСОБА_20 спілкувалися із потерпілим, обвинувачені просили у потерпілого телефон, щоб подзвонити, першим про це попросив ОСОБА_32 , на що потерпілий відповів, що в нього немає телефону, але потім телефон задзвонив, після чого обвинувачені відвели потерпілого на 5-6 метрів в бік, а свідок залишився на місці та розмовляв із ОСОБА_20 . В цей час повернувся свідок ОСОБА_17 та, віддавши ОСОБА_22 флешку, підійшов до свідка та ОСОБА_20 і в подальшому знаходився біля них.

Відійшовши, обвинувачені, стоячи поруч із потерпілим, розмовляли з ним протягом приблизно п`яти хвилин, потім обвинувачені пішли з місця події, а потерпілий сказав, що в нього відібрали телефон і він так і знав, що так станеться. В який момент та як потерпілий передав обвинуваченим телефон, свідок не бачив, також не чув погроз з боку обвинувачених до потерпілого, ножа в руках обвинувачених не бачив.

Свідок ОСОБА_20 надав суду показання, в цілому аналогічні показанням свідка ОСОБА_33 , зауваживши однак, що не пам`ятає, хто з обвинувачених першим попросив у потерпілого телефон.

Місце вчинення кримінального правопорушення оглянуте 14.03.2016 року, в ході огляду нічого не вилучалося (т. 1, а.п. 103-105).

Аналізуючи дослідженні докази, суд з особливою уважністю ставиться до перевірки показань свідка ОСОБА_17 , що є приятелем потерпілого та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які знаходяться у товариських стосунках із обвинуваченими. При цьому суд відмічає, що показання потерпілого та свідка ОСОБА_17 не містять суттєвих суперечностей, узгоджуються між собою та з інформацією, що міститься у досліджених судом письмових доказах. Зокрема, належний обвинуваченому ОСОБА_22 канцелярський ніж, виданий останнім слідчому (т. 1, а.п. 130), оглянутий (т. 1, а.п. 131-132), впізнаний потерпілим, як предмет, яким ОСОБА_13 погрожував йому від час вчинення злочину 14.03.2016 року (т. 1, а.п.133-136), визнаний речовим доказом (т. 1, а.п. 137), переданий на зберігання в камеру схову речових доказів Корабельного ВП (т. 1, а.п. 138), однак пізніше за клопотанням сторони захисту був досліджений в ході судового засідання та приєднаний до матеріалів провадження (т. 1, а.п. 141).

Окрім того, в ході проведення впізнання особи потерпілий впізнав обвинувачених ОСОБА_26 (т. 1, а.п.122-125) та ОСОБА_16 (т. 1, а.п. 126-129), як осіб, які 14.03.2016 року заволоділи належним йому телефоном. В судовому засіданні в якості свідків за клопотанням сторони захисту були допитані особи, що приймали участь у проведенні впізнання в якості понятих ОСОБА_34 та ОСОБА_35 , які підтвердили проведення двох окремих дій по впізнанню, в кожній з них брав участь один з обвинувачених та троє статистів, в обох випадках потерпілий впевнено вказував на того з обвинувачених, хто брав участь у проведенні слідчої дії. Тиску на потерпілого в ході впізнання з боку співробітників поліції не було. Показання потерпілого узгоджуються також з інформацією, що міститься у протоколі проведення слідчого експерименту від 06.05.2016 року (т. 1, а.п. 148-156, 157).

Належний потерпілому мобільний телефон «Леново А516», IMEI код НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , вартість якого не заперечується учасниками кримінального провадження та підтверджується інформацією, що міститься у фіскальному чекові від 05.02.2013 року (т. 1, а.п. 106), як вбачається з відповіді ПТ «Чесний ломбард, ТОВ «МАСТ» і Компанія» № 478 від 15.03.2016 року, був закладений до ломбарду 14.03.2016 року обвинуваченим ОСОБА_29 (т. 1, а.п. 108, 110, 111). В ході досудового розслідування, на підставі ухвали слідчого судді Корабельного районного суду міста Миколаєва від 17.03.2016 року (т. 1, а.п. 113) вказаний телефон був вилучений (т. 1, а.п.114-117), оглянутий (118-119), визнаний речовим доказом (т. 1, а.п. 120) та переданий на зберігання потерпілому (т. 1, а.п. 121).

У свою чергу, показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 також підтверджують показання потерпілого та свідка ОСОБА_17 в частині, що стосується участі у розмові із потерпілим, в ході якого до останнього висловлювалися вимоги по переданню телефону обох обвинувачених, а не лише обвинуваченого ОСОБА_18 , на що вказують обвинувачені.

Також звертає на себе й неузгодженість показань обвинувачених щодо залишення ними місця вчинення злочину як ОСОБА_13 , так і ОСОБА_14 стверджують, що кожен з них першим залишив місце події, а іншій ще залишався там, що спростовується показання усіх без виключення інших допитаних в суді осіб.

Враховуючи, що в ході засідання не були встановлені будь-які обставини, що свідчили би про наявність у потерпілого та свідків підстав для оговору обвинувачених, більше того, обвинувачені також не повідомили суд про наявність таких підстав, суд критично ставиться до показань обвинувачених, що не узгоджуються із іншими дослідженими судом доказами та спростовуються ними, оцінюючи їх як обраний останніми спосіб захисту від обвинувачення, спрямований на уникнення або зменшення обсягу відповідальності за вчинені дії.

Кваліфікуючи дії обвинувачених суд виходить з того, що розбоєм є напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, при чому під нападом у даному випадку слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом
застосування фізичного насильства або погрозою його застосування. При цьому суд враховує умисний, насильницький характер дій обвинувачених по відношенню до потерпілого, обране ними знаряддя злочину канцелярський ніж, а також той факт, що потерпілий, побоюючись за своє життя та здоров`я, реально сприймав погрозу застосування відносно нього фізичного насильства, у тому числі, вказаного канцелярського ножа.

Аналізуючи злагодженість дій обвинувачених в ході вчинення кримінального правопорушення та ступінь їх участі у вчиненні даного злочину, суд зазначає, що після початку застосування ОСОБА_36 вказаного канцелярського ножа, ОСОБА_14 не припинив своїх вимог щодо передання йому телефону потерпілим, що беззаперечно доводить наявність у обвинувачених попередньої змови на вчинення інкримінованого їм кримінального правопорушення.

В ході досудового розслідування із обвинуваченим ОСОБА_29 був проведений слідчий експеримент (т. 1, а.п. 142-147), в ході якого той надав показання, які відрізняються від даних ним в судовому засіданні. При цьому сам обвинувачений вказав, що в ході слідчого експерименту на нього чинився тиск слідчим, тому він давав неправдиві показання, а в суді каже правду, однак викладене повністю спростовується дослідженим в судовому засіданні доказом відеозаписом проведення слідчого експерименту, що був проведений за участю не тільки слідчого, прокурора та понятих, але й захисника обвинуваченого, при цьому жодна з осіб, що приймали участь у слідчому експерименті не висловила жодних зауважень щодо його проведення. Тим не менш, з урахуванням вимог статті 23 КПК України суд не враховує показання, дані обвинуваченим в ході слідчого експерименту та не надає їм оцінку.

Таким чином, проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає доведеною поза розумним сумнівом вину обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення (злочину).

Дії обвинувачених, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб судом кваліфікуються за частиною 2 статті 187 КК України.

Вивченням особистості обвинуваченого ОСОБА_37 встановлено, що він повнолітній (т. 1, а.п. 158), раніше не судимий (т. 1, а.п. 160-161), не одружений, приймає участь в утриманні неповнолітньої дитини ОСОБА_38 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає зі своєю матір`ю у місті Кропивницькому, не працює, на обліку у лікаря-нарколога (т. 1, а.п. 163, 164) не перебуває, перебував на обліку лікаря-психіатра із діагнозом «розлад психологічного розвитку» (т. 1, а.п. 165), за місцем проживання дільничним інспектором міліції характеризується посередньо (т. 1, а.п. 167), має задовільний стан здоров`я (т. 1, а.п. 90). Відповідно до інформації, що міститься у висновку № 214 амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 20.05.2016 року, обвинувачений страждає розладом психіки емоційно нестійким розладом особистості у стані компенсації. В період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 1, а.п. 169-173).

Вивченням особистості обвинуваченого ОСОБА_18 встановлено, що він повнолітній (т. 1, а.п. 174), раніше судимий, у тому числі за вчинення корисливих та насильницьких злочинів (т. 1, а.п. 175, 176, 177-180), кримінальне правопорушення вчинив в період призначеного судом покарання у вигляді позбавлення волі (т. 1, а.п. 177-180), не одружений, не працює, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває (т. 1, а.п. 181. 182), перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «синдром залежності від канабіноїдів» (т. 1, а.п. 183), за місцем проживання дільничним інспектором поліції (т. 1, а.п. 186) та за місцем навчання (т. 1, а.п. 187) характеризується посередньо.

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєного обвинуваченими кримінального правопорушення (злочину), який відноситься до тяжких злочинів, сукупність усіх обставин, що характеризують даний злочин, який є умисним, корисливим, насильницьким, особистість обвинувачених, про що детально вказано вище.

Таким чином, суд доходить до висновку про неможливість виправлення обвинувачених без ізоляції від суспільства та про призначення їм покарання у вигляді позбавлення волі у розмірах, що будуть достатніми як для покарання обвинувачених, так і для їх виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ними, так і іншими особами.

В ході судового розгляду з`ясовано, що після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_13 був засуджений вироком Корабельного районного суду міста Миколаєва від 26.04.2016 року за частиною 2 статті 185 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік (т. 1, а.п. 162). За таких обставин даний вирок підлягає окремому виконанню.

Вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04.03.2016 року обвинувачений ОСОБА_14 був засуджений за частиною 2 статті 185, частиною 2 статті 186, статтею 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки (т. 1, а.п.177-180), на підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік, тому остаточне покарання, з урахуванням вимог статті 71 КК України, суд визначає шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання.

До ОСОБА_37 в ході досудового розслідування (т. 1, а.п. 36-37), а до ОСОБА_18 в ході судового розгляду (т. 1, а.п. 199, 205) був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався та є чинним на момент розгляду кримінального провадження (т. 1, а.п. 28, 40, 81, 198, 229, т. 2, а.п. 11).

На підставі викладеного, керуючись статтями 370, 374 Кримінально-процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_39 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 2 статті 187 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.

Вирок Корабельного районного суду міста Миколаєва від 26.04.2016 року, яким ОСОБА_13 засуджений за частиною 2 статті 185 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік виконувати окремо.

Строк відбування ОСОБА_29 покарання рахувати з дати взяття під варту 26.04.2016 року, зарахувавши у даний строк на підставі статті 72 КК України період знаходження обвинуваченого під вартою по даному кримінальному провадженню з 26.04.2016 по день, що передує дню набрання вироком законної сили включно із розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення (тримання під вартою) за 2 (два) дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_22 до набрання вироком законної сили залишити без змін тримання під вартою.

ОСОБА_40 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 2 статті 187 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.

На підставі статті 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати покарання, не відбуте за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04.03.2016 року та за сукупністю вироків визначити ОСОБА_18 остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років 6 (шість) місяців.

Строк відбування ОСОБА_23 покарання рахувати з дати взяття під варту 14.11.2016 року, зарахувавши у даний строк на підставі статті 72 КК України період знаходження обвинуваченого під вартою по даному кримінальному провадженню з 14.11.2016 по день, що передує дню набрання вироком законної сили включно із розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення (тримання під вартою) за 2 (два) дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_18 до набрання вироком законної сили залишити без змін тримання під вартою.

Речові докази, а саме:

-мобільний телефон «Леново А516», IMEI код НОМЕР_1 , НОМЕР_2 залишити за належністю потерпілому (т. 1, а.п. 120, 121);

-канцелярський ніж зберігати у матеріалах провадження (т. 1, а.п. 137, 141);

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Миколаївської області через Корабельний районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченими, що утримуються під вартою протягом 30 днів з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1