Справа № 283/2206/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/225/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 14.02.2017

УХВАЛА
Іменем України
14 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі

головуючого: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

з участю: прокурора: ОСОБА_6

захисників: ОСОБА_7 та ОСОБА_8

потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

представника потерпілих: ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора, потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2016 року щодо ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про повернення обвинувального акта прокурору для усунення недоліків,-

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ задоволено подання голови Апеляційного суду Житомирської області та направлено кримінальне провадження щодо ОСОБА_13 та ОСОБА_14 до Апеляційного суду Київської області для розгляду апеляційних скарг на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2016 року.

Ухвалою Малинського районного суду суду Житомирської області від 03 листопада 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.3 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 384 КК України повернуто прокурору, який затвердив обвинувальний акт, для виконання вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, оскільки обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідно до ч.1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним актом. Також з описової частини обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_14 , будучи викликаним для допиту в якості свідка 13 липня 2016 року в період часу з 11 години 05 хвилин до 12 години 48 хвилин надав слідчому та прокурору завідомо неправдиві показання, поєднані зі штучним створенням доказів захисту у кримінальному провадженні. Крім того, в подальшому 18 липня 2016 року свідок ОСОБА_14 в період часу від 18 години 40 хвилин по 20 годину 20 хвилин підтвердив зазначені вище показання слідчому. Таким чином, прокурором встановлені обставини про те, що ОСОБА_14 скоїв злочин, передбачений ч.2 ст. 384 КК України, який виразився у завідомо неправдивих показах свідка під час провадження досудового розслідування, поєднаних зі штучним створенням доказів захисту в провадженні по обвинуваченню ОСОБА_13 .

Проте такий висновок є передчасним, так як кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_13 надійшло в провадження Малинського районного суду і вирок по даній справі не винесено.

Крім того, в описовій частині обвинувального акту не розписана об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 384 КК України, а саме, які фактичні обставини справи прокурор встановив дійсними, в чому саме полягає неправдивість показань обвинуваченого ОСОБА_14 щодо непричетності ОСОБА_13 до вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, а також не зазначено мотив його вчинення та форма вини, що є порушенням права обвинувачених на справедливий судовий розгляд.

Таким чином, обвинувальний акт не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України.

Крім того, суд вважає неможливим одночасний розгляд провадження ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.3 ст. 286, ч.1 ст.135 КК України та ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 384 КК України.

Таким чином, на думку суду, допущенні порушення унеможливлять суд в послідуючому постановити законний, обґрунтований і вмотивований вирок.

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з ухвалою суду, вважає її такою, що підлягає частковому скасуванню, як така, що не відповідає вимогам закону у зв`язку з істотними порушеннями кримінально-процесуального закону.

Апелянт зазначає, що в обвинувальному акті щодо ОСОБА_14 , який обвинувачується за ч. 2 ст.384 КК України, відсутні будь-які порушення норм кримінального процесуального закону.

Твердження суду першої інстанції, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 ч.2 КПК України, а саме: що в обвинувальному акті не зазначені фактичні обставини кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим, а саме те, що в обвинувальному акті не вказано дії, які становлять об`єктивну сторону даного кримінального правопорушення, які були скоєні обвинуваченим, а також щодо не викладення обставин, що утворюють суб`єктивну сторону даного кримінального правопорушення та його мотив є хибним і не відповідає дійсності, оскільки в обвинувальному акті викладенні всі фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, вказано на об`єктивну сторону злочину, а саме завідомо неправдиві покази свідка. Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього злочину є певна обстановка його вчинення, оскільки передбачені в ст. 384 КК України дії мають бути здійснені лише при провадженні дізнання, досудового слідства, судового чи виконавчого провадження. Також при цьому слід зауважити, що мотив та мета вчинення даного злочину на кваліфікацію дій не впливає, за винятком корисливого мотиву, який ОСОБА_14 органом досудового розслідування не інкримінується.

Тому ОСОБА_14 своїми завідомо неправдивими показаннями, повідомив про недостовірні відомості щодо фактів та обставин, що мають значення для даного кримінального провадження та штучно створив докази захисту на користь та спростування факту причетності ОСОБА_13 до керування транспортним засобом на момент ДТП відповідно до вчинення інкримінованих йому злочинів, і таким чином своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 384 КК України.

Посилання суду в ухвалі на відсутність вироку по обвинуваченню ОСОБА_13 не позбавляють суд в порядку ч.1 ст. 334 КПК України своєю ухвалою вирішити питання про виділення матеріалів провадження в окреме провадження.

Також судом першої інстанції на стадії підготовчого судового засідання, безпідставно і передчасно порушено питання доведеності вини особи у вчиненні злочину, допустимості доказів сторони обвинувачення, що на даній стадії є неможливим.

Прокурор вважає, що позиція суду щодо повернення обвинувального акту прокурору є безпідставною. В зв`язку з цим апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати частково в частині рішення суду про повернення прокурору обвинувального акта з додатками у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції, а в іншій частині ухвалу залишити без змін.

В апеляційній скарзі потерпілі не погоджуються з ухвалою суду, вважають її не достатньо необґрунтованою та такою, що ухвалена з порушеннями процесуальних норм. Посилання в ухвалі суду на не відповідність обвинувального акту вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, а саме з тих підстав на які суд посилається в ухвалі є безпідставними. Оскільки зі змісту ч.2 ст. 384 КК України, корисливий мотив є самостійною кваліфікуючою ознакою даного злочину, що не виключає відповідальності з інших, зазначених у даній статті підстав, незалежно від мотивів їх вчинення.

Також вважають помилковою думку суду про неможливість одночасного розгляду провадження щодо ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України та ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 384 КК України, оскільки скоєні злочини є взаємопов`язаними, доводяться одними і тими ж доказами, наявними у кримінальному провадженні, а тому спільний розгляд є доцільний.

Апелянти просять ухвалу суду скасувати та направити матеріали кримінального провадження до суду першої інстанції для проведення судового провадження.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, оскільки вважає, що дана ухвала винесена з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_14 запобіжного заходу строком на шістдесят днів та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_14 за ч.2 ст.384 КК України.

Вислухавши доповідь судді, думку прокурора в підтримку поданої апеляційної скарги, пояснення потерпілих та їх представника, які просили ухвалу суду скасувати, захисників, в підтримку поданих ними апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведенні належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Повертаючи обвинувальний акт прокурору суд вказав, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.
Однак, з даним висновком суду колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 314 КПК України суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду. Отже, повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

За змістом п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Як вбачається з обвинувального акту, в ньому викладенні фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, вказана правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на норми закону України про кримінальну відповідальність та сформульоване конкретне обвинувачення, а тому посилання суду першої інстанції, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України є помилковим.
Підстав для скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_14 апеляційний суд не вбачає.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування ухвали в частині повернення обвинувального акту до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2016 року в частині повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України та ОСОБА_14 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.384 КК України прокурору скасувати та повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_13 та ОСОБА_14 до суду першої інстанції для виконання вимог ст. ст. 314, 315 КПК України.
В решті ухвалу суду залишити без змін.
Головуючий:
Судді: