Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
31 травня 2017 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу прокурора Рокитнівського відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 18 січня 2017 року у кримінальному провадженні №0000135 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця та жителя АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника-адвоката ОСОБА_10 ,
в с т а н о в и л а :
Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 від відбування основного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком два роки.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати по залученню експертів в розмірі 8779 грн. 91 коп.
Вироком вирішено питання стосовно речових доказів по справі.
Згідно вироку суду ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за те, що 29 березня 2016 року близько 18 години 00 хвилин між магазинами «Олімп» та «Вікторія», по вул. Центральна в с.Борове Рокитнівського району Рівненської області він на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_8 удари ножем в область грудної клітки та лівої руки і ОСОБА_9 наніс удар ножем в область грудної клітки, чим спричинив потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
__________________________________________________________________________________________________________
Справа № 11кп/787/152/2017 Головуюча в 1-ї інстанції ОСОБА_11
Категорія: ч.1 ст.121 КК України Доповідач - ОСОБА_1
Прокурор ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеності та кваліфікації дій обвинуваченого, просив зазначений вирок в частині призначеного покарання скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначав, що суд першої інстанції не обґрунтував рішення про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання реально та безпідставно визнав пом`якшуючими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо надання ОСОБА_6 допомоги для органів досудового слідства в з`ясуванні обставин вчинення злочину, що мають істотне значення для повного його розкриття.
Також, поза увагою суду залишилася як кількість епізодів злочинної діяльності ОСОБА_6 , так і кількість тілесних ушкоджень отриманих потерпілими, спосіб їх нанесення.
Окрім цього, суд не перевірив, чи дійсно ОСОБА_6 утримує четверо неповнолітніх дітей, оскільки він ніде не працює та чи мають вони інших утримувачів.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила скасувати вирок в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, думку захисника-адвоката ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 про відмову в задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що ця скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.121 КК України, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам провадження, і ці висновки суду в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.
У ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд указав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи».
У цій справі, як видно з її матеріалів, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.
Так, з оскарженого вироку вбачається, що судом дотримано вимог закону, передбачених ст.65 КК щодо загальних засад призначення покарання та роз?яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. №7 (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 18 від 10 грудня 2004 р., № 8 від 12 червня 2009 р. та № 11 від 6 листопада 2009 р.) «Про практику призначення судами кримінального покарання». Згідно цих роз?яснень, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Зокрема з вироку вбачається, що судом було враховано як наявність пом?якшуючих покарання обставини, так і відсутність обтяжуючих. Зокрема першими з них є визнання вини обвинуваченим, щире каяття і відшкодування заподіяної шкоди, що підтверджено в судовому засіданні обвинуваченим та потерпілими. Аналогічні дані знайшли своє підтвердження у ході апеляційного розгляду.
Доводи апелянта щодо безпідставного визнання судом щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, як пом?якшуючих покарання обставин, не грунтуються на матеріалах даного провадження і позбавленні підстав, виходячи з наступного. Так під час апеляційного розгляду потерпілі показали суду, що обвинуваченим було відшкодовано заподіяну шкоду і претензій до ОСОБА_6 кожен з них не має, просили відмовити в задоволенні апеляції прокурора. Разом з цим, за даними обвинувального акту, складеного слідчим та погодженого прокурором, щире каяття обвинуваченого ОСОБА_6 також було визнано пом?якшуючою покарання обставиною. Натомість доводи прокурора щодо безпідставного визнання судом як пом?якшуючої обставини - активне сприяння розкриттю злочину - суперечать даним оскаржуваного вироку, оскільки посилання на вказану обставину цей вирок не містить.
Також судом враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке законодавцем віднесено до категорії тяжких, та репутацію обвинуваченого. Так за місцем проживання ОСОБА_6 характеризується позитивно і є інвалідом третьої групи, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, раніше не судимий, злочин вчинив вперше.
Колегія суддів також враховує, що причиною делікту стали дії потерпілого ОСОБА_8 , який керованим ним мікроавтобусом «Мерседес» пошкодив бампер автомобіля обвинуваченого.
Доводи апелянта щодо залишення судом без належної оцінки суду кількості епізодів злочинної діяльності ОСОБА_6 , кількості отриманих потерпілими тілесних ушкоджень і способу їх нанесення, позбавлені підстав та не заслуговують на увагу. Так судом першої інстанції встановлено, що після пошкодження бампера автомобіля обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинувачений підійшов до транспорту потерпілого та подумавши, що останній намагається втекти, розбив скло водія. Коли з транспортного засобу потерпілого вийшли і підійшли до нього ОСОБА_8 разом з пасажирами, чисельність яких становила сім чоловік, то злякався і, взявши ніж, відразу вдарив ним водія та іншого потерпілого. Цих показань обвинуваченого учасники судового розгляду не заперечували, а тому колегія суддів вважає, що тілесні ушкодження потерпілі отримали в короткий проміжок часу, за наближених до стану уявної оборони обставин.
Відтак, призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції при виборі йому заходу примусу і порядку його відбування разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину врахував дані про особу засудженого та всі інші обставини, які відповідно до положень КК України, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
З урахуванням наведеного, а також обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, аналізу особи винного - як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, встановлених судом конкретних обставин події (спосіб та обстановку заподіяння тілесних ушкоджень), оцінки поведінки засудженого після вчинення злочину, що характеризує його особу, суд призначив ОСОБА_6 покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою засудженого під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення. Це рішення у вироку мотивоване, не сприймається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що суд не перевірив, чи дійсно ОСОБА_6 утримує четверо неповнолітніх дітей, колегія суддів оцінює критично та вважає, що в силу положення ст.26 КПК, саме на сторону обвинувачення покладено обов?язок надати суду дані, які спростовують вказану обставину.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження істотних порушень вимог КПК та закону про кримінальну відповідальність, які могли б вплинути на правильність висновків суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , колегією суддів не встановлено.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,
у х в а л и л а:
Вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 18 січня 2017 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3