Провадження № 11-кп/792/773/16
Категорія: ч. 2 ст. 189, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.11.2016 колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Хмельницького області в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника
потерпілих ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_11 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004613 від 20 липня 2016 року, за апеляційними скаргами прокурора, представника потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року,-
В с т а н о в и л а :
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 1-кп/686/975/16 по обвинуваченню ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України повернуто прокурору Хмельницької місцевої прокуратури.
Клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою задоволено.
Строк тримання під вартою ОСОБА_11 продовжено по 28 грудня 2016 року включно.
В порядку ч. 3 ст. 183 КПК України визначено розмір застави 110240 грн. Судом роз`яснено, що підозрюваний обвинувачений, або інша особа вправі внести кошти на відповідний рахунок або забезпечити їх внесення заставодавцем та надати документ, що це підтверджує.
З моменту звільнення підозрюваного, обвинуваченого з під варти внаслідок внесення застави, підозрюваний, обвинувачений, заставодавець зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.
В порядку ст. 194 КПК України, у разі внесення застави, на підозрюваного покладені наступні обов`язки:
- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання або місця роботи;
- прибувати за викликами до слідчого, прокурора та суду;
- утримуватись від спілкування із свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ;
- здати на зберігання до відповідних органів органи місцевої прокуратури, свій паспорт для виїзду за кордон та паспорт громадянина України;
- носити електронний засіб контролю.
Роз`яснено, що при невиконанні обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до прокуратури, суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави.
Своє рішення суд першої інстанції обґрунтовував тим, що обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України слід повернути прокурору на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, оскільки він не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, викладене в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правова кваліфікація є настільки неконкретними, що унеможливлює здійснити судовий розгляд на підставі цього обвинувального акта та позбавляє обвинуваченого права на ефективний захист.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати в зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду. Вважає, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувачення в даному обвинувальному акті сформульовано достатньо конкретно, зрозуміло та узгоджено, чітко зазначено місце, час, умисел обвинуваченого, спосіб вчинення та наслідки кримінального правопорушення, форма вини і мотив кримінального правопорушення. Прокурор вважає, що суд, повертаючи обвинувальний акт, надав оцінку доказам та правильності кваліфікації, що є неприпустимим під час проведення підготовчого судового засідання, позаяк такі питання вирішуються в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення за наслідками судового розгляду. Також прокурор вважає, що посилання суду першої інстанції на неконкретність та суперечливість обвинувачення на підставі направленого до суду обвинувального акта позбавляють обвинуваченого права на справедливий судовий розгляд, оскільки вказані в ухвалі суду недоліки обвинувального акту можливо було б усунути шляхом зміни обвинувачення в суді першої інстанції. Апелянт вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував приписи ч. 4 ст. 183 КПК України, визначаючи розмір застави в даному кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати в зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду. Зазначає, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в ньому викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, сформульовано конкретизоване обвинувачення з зазначенням правової кваліфікації кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Сторона захисту не зверталась з клопотанням до суду про повернення обвинувального акту прокурору, що, на думку апелянта, давало підстави для висновку, що формулювання обвинувачення було зрозумілим, відтак висновки суду першої інстанції з цього приводу є необґрунтованими, поверненням обвинувального акту суд порушив право обвинуваченого постати перед судом без невиправданої затримки та право потерпілого на безперешкодний доступ до правосуддя. Вважає, що на стадії підготовчого судового засідання суд не вправі вдаватись до оцінки доказів та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, без достатніх правових підстав при продовженні строку тримання під вартою обрав запобіжний захід в виді застави.

В своєму запереченні на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих, захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просить ухвалу суду залишити без зміни, апеляційні скарги без задоволення, вказує, що недоліки обвинувального акту істотно порушують право обвинуваченого на захист, в частині права знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Повертаючи обвинувальний акт прокурору, суд діяв в межах своїх повноважень, оскільки питання відповідності обвинувального акту вимогам закону вирішується на етапі підготовчого судового засідання, ухвала суду в частині вирішення питання щодо запобіжного заходу окремому апеляційному перегляду не підлягає, а суд, при визначенні розміру застави, дотримався положень ст.ст. 183, 199, 201 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, представника потерпілих, потерпілого ОСОБА_7 , які підтримали подані апеляційні скарги; захисників та обвинуваченого, які заперечували проти поданих апеляційних скарг, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України в підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Вичерпні вимоги до обвинувального акта викладені в ст. 291 КПК України.
Згідно вказаної норми Закону, обвинувальний акт, зокрема, повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Частина 1 статті 91 КПК України передбачає, що в кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення, а саме, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Тобто формулювання обвинувачення має містити дані щодо події злочину із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інших даних, на підставі яких відповідно до диспозиції певної статті (частини статті) Кримінального кодексу України, можна встановити наявність в діях обвинуваченого складу злочину. Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта суд першої інстанції здійснює судовий розгляд, як це передбачено приписами ст. 337 КПК України.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого суду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пільсьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Суд першої інстанції підставно звернув увагу, що обвинувальний акт не відповідає п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що формулювання обвинувачення є нечітким, суперечливим за змістом; є незрозумілість викладу формулювання обвинувачення, оскільки є незрозумілим, від якого злочину обвинувачений має захищатись, а доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих не спростовують таких висновків суду. Підстави вважати, що при новому розгляді справи суд вдався до оцінки доказів в провадженні, давав оцінку правильності кваліфікації дій обвинуваченого, про що вказували в своїх апеляційних скаргах апелянти, в колегії суддів відсутні. Колегія суддів вважає необхідним зауважити, що під час апеляційного розгляду прокурор визнав, що в ухвалі суду відсутні висновки з приводу як оцінки доказів, так і правильності кваліфікації дій обвинуваченого.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про невідповідність направленого до суду першої інстанції обвинувального акту, колегія суддів зазначає, що, як видно з обвинувального акту, при викладі формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 189 КК України, слідчий, зокрема, вказав, що обвинувачений «10.07.2016 близько 17 год. 30 хв., згідно наказу № 2-к від 07.09.2011р., перебуваючи на посаді заступника директора товариства ПАТ «Катіон», та являючись засновником ТОВ «Хмельницький завод «Катіон», будучи службовою особою з використанням свого службового становища, скориставшись ситуацією, що потерпілий ОСОБА_12 затриманий охоронцями на території ПАТ «Катіон», що по вул. Тернопільська, 19, м. Хмельницького, а також, що він обмежений в можливості вийти за територію заводу та його дії підконтрольні охоронцям, які виконують його вказівки, в особистих інтересах, умисно, з метою власного збагачення, висловив протиправну вимогу потерпілому ОСОБА_12 передати на його користь гроші в сумі 10000 доларів США. При цьому в телефонній розмові погрожував ОСОБА_12 насильством, примусовим утримуванням його на території заводу, обмеженням його прав та свобод, які останній сприйняв як реальні та усвідомлював, що небезпека заподіяння шкоди, якою йому погрожують, може стати дійсністю, а його права та свободи не будуть відновлені, якщо він не виконає висунуту йому вимогу». При цьому суд першої інстанції підставно звернув увагу, що в даному обвинувальному акті не вказано, при вчиненні яких саме протиправних дій ОСОБА_11 був службовою особою і якого саме підприємства, яким чином та в чому проявилось використання службового становища (наявність у обвинуваченого яких саме організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій) при вчиненні протиправних дій; яке відношення має ПАТ «Катіон» та ОСОБА_11 , як заступник директора даного підприємства», до охоронців і кому підпорядковані дані охоронці, коли за обставин обвинувачення вказано, що цивільно-правовий договір укладено з ТОВ «Хмельницький завод «Катіон» по охороні об`єкту охорони; яке відношення має ТОВ «Хмельницький завод «Катіон» до ПАТ «Катіон» і до охоронців, хто кому підпорядкований і хто перед ким має відповідні зобов`язання та має відповідати за свої дії; не зазначено, як і в чому проявляється підконтрольність та підпорядкування охоронців ОСОБА_11 , як заступнику директора ПАТ «Катіон» та засновнику ТОВ «Хмельницький завод «Катіон». Суд першої інстанції підставно звернув увагу, що вказуючи, що ОСОБА_11 , вчинив вимогу передачі чужого майна, вчинене службовою особою з використанням службового становища, що завдало значної шкоди потерпілому, при формулюванні обвинувачення в обвинувальному акті не вказав, в чому саме проявилось вимагання і відносно кого, з застосуванням яких саме погроз (насильством, обмеженням прав, свобод або законних інтересів, погроз знищення чи пошкодження майна, погроза розголошення відомостей, які потерпілий чи його родичі бажають зберегти в таємниці), вчинялось вимагання, в чому саме воно виражалось, кому саме з потерпілих ( ОСОБА_12 чи ОСОБА_7 ) і які саме були заявлені вимоги та погрози.
В обвинувальному акті, при викладі формулювання обвинувачення за ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України, також слідчим не вказано, яким чином обвинувачений вимагав, і у кого вимагав офіційні документи, паспорт громадянина України, яким чином офіційні документи та паспорт громадянина України опинились у обвинуваченого, в чому проявилось використання службового становища при вчиненні протиправних дій щодо вимагання та заволодіння офіційними документами, паспорта громадянина України.
Отже викладене в обвинувальному акті формулювання обвинувачення, висунуте ОСОБА_11 , свідчить про те, що слідчим та прокурором проігноровано вимоги ст.ст. 91, 291 КПК України, оскільки не зазначено всіх обставин способу вчинення злочинів, що є обов`язковим для доказування складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України, а звідси складовими сформульованого обвинувачення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутність чіткого сформульованого обвинувачення порушує один з основних конституційних принципів права обвинуваченого на захист та справедливий судовий розгляд, позбавляє права обвинуваченого знати, в яких конкретно діях його обвинувачують та за якими фактичними обставинами, подальшій можливості викладення своїх показань, заперечень, в тому числі щодо прийнятих процесуальних рішень, а також позбавляє місцевий суд належним чином встановити істину в кримінальному провадженні, а також позбавляє суд, відповідно до приписів ч. 1 ст. 348 КПК України, роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення. Визначення неконкретного, суперечливого обвинувачення ОСОБА_11 суперечить загальним засадам кримінального провадження, в тому числі й забезпечення права на захист, яке знаходить свій прояв не лише в наданні можливості обвинуваченому мати захисника, а й можливості реалізувати інші надані йому права, зокрема право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.
Твердження апеляційної скарги представника потерпілих, що стороною захисту не заявлялись клопотання з приводу повернення обвинувального акту з цих підстав, що, на думку апелянта, вказувало про зрозумілість обвинувачення, не приймається до уваги, зважаючи на встановлені недоліки обвинувального акту, при цьому колегія суддів зауважує, що позиція учасників судового розгляду не є визначальною при вирішенні питання відповідності обвинувального акту положенням ст. 291 КПК України. Визначальною в даному випадку для суду є відповідність обвинувального акту відповідним вимогам закону.
Як видно з апеляційної скарги прокурора, той (на арк. 3) вказав, зокрема, що «вказані в ухвалі суду недоліки обвинувального акта можливо було б усунути шляхом зміни обвинувачення під час судового розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції», що вказує на те, що прокурор в апеляційній скарзі фактично погоджується з недоліками обвинувального акту, встановленими судом першої інстанції. Твердження апеляційних скарг про те, що в разі виявлення недоліків обвинувального акту, вони могли бути усунуті прокурором в суді першої інстанції під час судового розгляду шляхом зміни обвинувачення чи його доповнення, не можуть бути прийнятими до уваги, зважаючи також на відсутність правового примусу прокурора змінити обвинувачення в суді.
Твердження апелянтів, що суд першої інстанції, повертаючи обвинувальний акт прокурору, вийшов за межі повноважень, наданих ст. 314 КПК України, здійснивши перевірку повноти досудового розслідування та оцінку доказів, зібраних під час його проведення, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, не заслуговують на увагу, оскільки такі дані в ухвалі суду відсутні (що визнав в апеляційному суді прокурор), а питання дотримання слідчим та прокурором вимог ст. 291 КПК України щодо змісту обвинувального акту досліджується судом саме в підготовчому судовому засіданні.
Встановлені судом першої інстанції недоліки не давали суду першої інстанції підстав для призначення справи до судового розгляду, а обвинувальний акт в зв`язку з невідповідністю останнього вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України повернутий прокурору.
За таких обставин колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих, що обвинувальний акт відповідав вимогам ст. 291 КПК України, що в суду були всі підстави для призначення судового розгляду, та що суд повернув обвинувальний акт прокурору з необґрунтованих причин.
Твердження сторони захисту в апеляційному суді про неможливість оскарження апелянтами ухвали суду в частині вирішення питання щодо запобіжного заходу не приймаються колегією суддів до уваги з наступних підстав. Дійсно, положеннями ч. 2 ст. 392 КПК України передбачено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених Кримінальним процесуальним кодексом. Ухвала Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року про повернення обвинувального акту в даному кримінальному провадженні, якою також вирішено клопотання прокурора щодо запобіжного заходу, одночасно оскаржена апелянтами з підстав незгоди, як з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення обвинувального акту, так і з підстав застосування застави та визначення її розміру, відтак твердження сторони захисту в запереченнях на апеляційну скаргу та в апеляційному суді з приводу неможливості апеляційного перегляду ухвали суду в частині вирішення питання щодо запобіжного заходу, не грунтуються на вимогах закону.
Підстави для скасування ухвали суду в частині повернення обвинувального акту прокурору та призначення нового розгляду в суді першої інстанції відсутні, не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційних скарг про скасування судового рішення в частині вирішення питання запобіжного заходу та наявності підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції (зважаючи на заявлені вимоги щодо призначення нового розгляду в суді першої інстанції, доводи апелянтів щодо застави задоволенню не підлягають).
Судом першої інстанції продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого до 28 грудня 2016 року, з визначенням застави в розмірі 110240 грн., покладені певні обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України. При вирішенні питання запобіжного заходу суд першої інстанції врахував наявність обґрунтованої підозри щодо скоєння обвинуваченим кримінальних правопорушень, за які передбачене покарання в виді позбавлення волі. Прокурором вказано про наявність ризиків, що особа може ухилитись від слідства та суду, впливати на свідків, що давало суду підстави вважати, що обраний раніше запобіжний захід в виді тримання під вартою, є достатнім заходом. Твердження апелянтів, що положення ч. 4 ст. 183 КПК України, категорично забороняють суду визначати розмір застави в кримінальному провадженні, суперечать положенням ч. 4 ст. 183 КПК України, де визначено, що в випадках, передбачених п.п. 1-3 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави в кримінальному провадженні.
Суд першої інстанції, навівши обгрунтування своїх висновків, врахувавши наявність підстав, передбачених ст. 177 КПК України, врахувавши вік обвинуваченого, який досяг пенсійного віку, стан його здоров`я, який був інвалідом ІІІ групи довічно та потребував подальшого лікування (на час апеляційного перегляду інвалідом ІІ групи (в зв`язку з загальним захворюванням по зору) довічно), міцність соціальних зв`язків обвинуваченого за місцем його проживання, місця роботи та його майновий стан, розмір майнової шкоди, спричиненої судом, визначив розмір застави в 80 мінімальних заробітних плат (в максимальному розмірі, визначеному п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України). Згідно з поясненнями прокурора, твердження потерпілого ОСОБА_12 про можливий незаконний вплив на потерпілих під час досудового розслідування не знайшли свого підтвердження, під час апеляційного розгляду апелянтами не надано доказів вчинення щодо потерпілого з боку обвинуваченого тиску, тощо. В апеляційному суді прокурор підтвердив відсутність фактів порушення обвинуваченим обов`язків, покладених на нього судом ухвалою суду від 27 жовтня 2016 року, впродовж тривалого часу після звільнення з-під варти внаслідок внесення застави.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-
П о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги прокурора, представника потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року про повернення прокурору Хмельницької місцевої прокуратури обвинувального акту в кримінальному провадженні № 1-кп/686/975/16 по обвинуваченню ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 189 КК України, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України без зміни.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді (підписи)
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2