Провадження №1-в/127/502/17
14 липня 2017 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря - ОСОБА_2 ,
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
захисника засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду №12 в м. Вінниці клопотання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 10.05.2000 року вироком Дніпропетровського обласного суду за ст. 93-17 п. «Б», «З», ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 183 КК України (в редакції 1960 року), про звільнення його від відбування покарання у зв`язку із відбуттям строку покарання -
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про звільнення від покарання, призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 10.05.2000 року за яким він визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 93-17 п. «Б», «З», ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 183 КК України (в редакції 1960 року) та засуджений до довічного позбавлення волі у тюрмі.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав та просив звільнити його відбування покарання, посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні. Крім цього зазначив, що вважає себе не законно засудженим й просив звільнити його від відбування покарання, оскільки станом на даний час перебуває у місцях позбавлення волі понад 20 років, а законом на час вчинення ним злочину не передбачалося покарання у виді довічного позбавлення волі.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 клопотання свого підзахисного підтримав.
Прокурор ОСОБА_3 заперечила проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання.
Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_4 , враховуючи думку захисника, думку прокурора, дослідивши та оцінивши матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.
Так, ОСОБА_4 визнано винним за ст. 93-17 п. «Б», «З», ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 183 КК України (в редакції 1960 року) та вироком Дніпропетровського обласного суду від 10.05.2000 року засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі у тюрмі.
Відповідно до законодавства яке діяло станом на час засудження ОСОБА_4 стаття 93 КК України передбачала покарання у виді позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.
Положення Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року) встановлено безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.
За таких обставин Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу (в редакції 1960 року), які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Суд зазначає, що посилання заявника ОСОБА_4 як на підставу для звільнення його від довічного увязнення - відбуття 20 років ув`язнення та відсутності в законодавстві України на час вчинення ним злочинів покарання у виді довічного позбавлення волі, є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.
Враховуючи наведене та керуючись ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 87 КК України, ст.ст. 152 КВК України, ст.ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд -
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення його від відбування покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 10.05.2000 року, по відбуттю строку покарання - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 7 днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою з дня отримання копії ухвали.

Суддя: