АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0014546 за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суходольск м. Краснодона Луганської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, який має неповнолітню дитину 2005 року народження, не працює, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимий, -
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами. Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «України» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» на користь ОСОБА_5 у відшкодування моральної шкоди 16062 (шістнадцять тисяч шістдесят дві) гривні, у відшкодування моральної шкоди 5000 (п`ять тисяч) гривень. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 у відшкодування моральної шкоди 10000 (десять тисяч) гривень.

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, за наступних обставин.
Так, 25 грудня 2014 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 знаходився у дворі житлового будинку АДРЕСА_3 . З метою виїзду автомобілем «Мерседес», державний номерний знак С НОМЕР_1 , з двору будинку, ОСОБА_7 сів за кермо вказаного автомобіля та розпочав рух в бік виїзду з двору заднім ходом.Грубо порушуючи вимоги п. п. 2.3 «б», 10.9 Правил дорожнього руху, ОСОБА_7 невірно оцінив дорожню обстановку, проявив неуважність, під час руху транспортного засобу заднім ходом на відрізку ділянки між 2 і 3 під`їздами будинку АДРЕСА_3 в Києві не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху, не впевнився у відсутності пішоходів, і під час руху по дворовій ділянці дороги задньою частиною керованого ним автомобіля скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Відповідно до висновку експерта № 556 від 12 березня 2015 року:
1. при судово-медичній експертизі у ОСОБА_12 виявлено :
І. Згідно даних медичної карти стаціонарного хворого №1934 від 25 грудня 2014 року КМКЛ №17:садна м`яких тканин обличчя, «забої» м`яких тканин лобної ділянки зліва, забійні рани лівої кисті; переломи 4-6 ребер зліва (за даними рентгенологічного дослідження), проведено трахеотомію та пункції плевральних порожнин;
II. Згідно даних розтину та лабораторних досліджень : а) два рубці (загоєні забійні рани) на тильній поверхні лівої кисті, консолідовані переломи 3-6, 8,10 ребер зліва, «старі» крововиливи на очеревині на передній та задній стінках черева справа, сліди трахеотомії; б) нерівномірно виражений стенозуючий атеросклеротичний коронаросклероз з кальцинозом, спазм та недокрів`я артерій міокарда, атеросклеротичний дрібно- та середньо-вогнищевий кардіосклероз, велико-вогнищевий постінфарктний атеросклеротичний кардіосклероз, нерівномірне мале кровонаповнення міокарду, повторний рецидивуючий інфаркт міокарду в некротичній стадії та набряк інтерстиція; мішкоподібна форма серця, плюскла консистенція та гіпертрофія міокарда; збільшення розмірів серця з розширенням його порожнин; порушення реології крові, набряк легень та речовини головного мозку; в ) двобічна гнійно-фіброзна абцедуюча пневмонія з ознаками сепсису (септикопіємії) з відсівами гнійників в нирки та міокард.
Всі виявлені тілесні ушкодження утворилися від дії тупого (их) предмета (ів), та згідно даних медичної документації і постанови, ОСОБА_10 отримав ушкодження при ДТП (пішохід).
Переломи ребер зліва, мають ознаки тілесних ушкоджень середньої тяжкості, за тривалим розладом здоров`я.
Забійні рани лівої кисті, мають ознаки легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Садна обличчя, мають ознаки легкого тілесного ушкодження.
Всі виявлені при судово-медичній експертизі ушкодження не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .
Смерть ОСОБА_10 , 1946 року народження, настала від хронічної ішемічної хвороби серця, яка ускладнилася повторним рецидивуючим інфарктом міокарда з розвитком сердечної недостатності, на що вказує зазначене в пункті 1 II. б), також малося фонове захворювання, вказане в пункті 1 II в), яке в свою чергу сприяло настанню смерті.
Під час керування транспортним засобом водій автомобіля «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_7 порушив п. п. 2.3 «б», 10.9 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:
п. 2.3 «б» : для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний : бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі;
п. 10.9 : під час руху заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.
Не погодившись з вироком суду, потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подали схожі за своїм змістом апеляційні скарги, в яких просять вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року скасувати, у зв`язку із істотним порушенням кримінального процесуального закону та прав потерпілих у кримінальному провадженні, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В своїх апеляційних скаргах потерпілі ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 вказують, що вирок суду першої інстанції є незаконним та несправедливим, оскільки судовий розгляд кримінального провадження було проведено однобічно, неповно, при упередженому відношенні суду до них та прихильному ставленні до обвинуваченого.

Зокрема, на думку потерпілих, суд не врахував їх доводи про те, що смерть ОСОБА_10 настала не лише від хронічної ішемічної хвороби серця, яка ускладнилася повторним рецидивуючим інфарктом міокарда з розвитком сердечної недостатності, а і від ушкоджень отриманих в результаті ДТП, які спровокували нове захворювання та загострили раніше існуючі. Допитаний в суді судово-медичний експерт не зміг пояснити механізм утворення та ступінь тяжкості всіх виявлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень та ступінь їх тяжкості, а також який вплив мали отримані при ДТП тілесні ушкодження на загострення раніше існуючих захворювань та виникнення нових, а клопотання потерпілих про надання часу на підготовку клопотання про призначення по справі комісійної судово-медичної експертизи було безпідставно відхилене судом, чим грубо порушені їх права на надання доказів, які могли свідчити про отримання їх батьком при ДТП більш тяжких ушкоджень, ніж це зазначено у обвинувальному акті.
Також, потерпілі посилаються на явну упередженість суду, яка проявилась в безпідставному затягуванні питання про визнання потерпілою ОСОБА_6 , відхиленні клопотань про визнання її цивільним позивачем, про накладення арешту на майно обвинуваченого, залишенні без розгляду цивільного позову ОСОБА_6 , відхиленні клопотання про надання часу для підготовки клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи.

Зазначене вище, на думку потерпілих, очевидно вказує про наявність підстав для задоволення клопотання потерпілої ОСОБА_5 про відвід судді, в якому було безпідставно відмовлено, що суперечить положенням Конституції України, практиці Європейського суду з прав людини та свідчить, що суд був явно не справедливий до потерпілих.

Крім цього, потерпілі посилаються на інші істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, які виразились у тому, що суд призначив судовий розгляд та розглянув справу на підставі обвинувального акту, який не відповідав вимогам ст. 291 КПК України, оскільки у ньому при викладі фактичних обставин не було зазначено про порушення обвинуваченим ОСОБА_7 , крім інкримінованих йому порушень п. п. 2.3. «б», 10.9 ПДР, ще і порушення ним п. п. 1.5, 10.1, 12.3. ПДР, що на думку потерпілих є очевидним та впливає на обсяг вини ОСОБА_7 . Також суд неправильно вирішив цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 , стягнувши заподіяну діями ОСОБА_7 шкоду зі страхової компанії, яку позивачка не зазначала відповідачем, чим порушив принцип диспозитивності судового процесу та безпідставно залишив без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 .

Як на підставу для скасування вироку та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції потерпілі вказують також на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, яке виразилось у тому, що без жодного обґрунтування у вироку, суд безпідставно прийшов до висновку про можливість не застосовувати до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, та призначив тому основне покарання у виді штрафу, в той час як ОСОБА_7 «офіційно не працює». Також суд невмотивовано взяв до уваги те, що ОСОБА_13 щиро розкаявся у вчиненому, так як він жодного разу не прийшов до потерпілого в лікарню, не вибачився перед родичами померлого, не врахував характер суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки у виді отримання потерпілим тілесних ушкоджень, що призвело спочатку до тривалого розладу його здоров`я та лікування, незворотних шкідливих наслідків, спричинених його здоров`ю, а в кінці і смерті, та те що ОСОБА_13 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки допустив грубе порушення одночасно багатьох пунктів Правил дорожнього руху України, в результаті чого і сталася дорожньо-транспортна пригода.
Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілих по справі, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, доводи обвинуваченого та його захисника, котрі заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг потерпілих, вважаючи що ті не навели законних підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілих не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, обвинувачений ОСОБА_7 визнав повністю та не оспорював обставини, встановлені під час досудового розслідування та викладені в обвинувальному акті, в тому числі і щодо того, що здійснюючи рух автомобілем заднім ходом, він не впевнився у відсутності пішоходів, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху та не помітив пішохода інваліда першої групи ОСОБА_10 , на якого здійснив наїзд задньою частиною автомобіля. У вчиненому щиросердечно кається.

В судовому засіданні були допитані потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили що їх батько ОСОБА_10 був інвалідом першої групи, страждав на хворобу Паркінсона, переніс інфаркт, але міг себе обслуговувати, самостійно пересувався, виходив на вулицю. Після отримання при ДТП 25 грудня 2014 рокутілесних ушкоджень він протягом двох місяців знаходився на стаціонарному лікуванні, а потім помер ІНФОРМАЦІЯ_2 від загострення хронічних захворювань, яке на думку потерпілих, було спровоковане саме ДТП.

Також судом були досліджені протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, висновок КМНЛ «Соціотерапія» про відсутність у ОСОБА_7 25.12.2016 року ознак сп`яніння та висновок судово-медичної експертизи № 556 від 12 березня 2015 року, дані з якого наведені вище.

За клопотанням потерпілих в судовому засіданні був допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_14 , який підтвердив, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25 грудня 2014 року, ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, які експерт відобразив у висновку та які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку з настанням його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ; смерть ОСОБА_10 настала від загального захворювання-хронічної ішемічної хвороби серця, яка ускладнилася повторним рецидивуючим інфарктом міокарда з розвитком сердечної недостатності.
Оцінивши вищенаведені докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що доводи потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , відносно того, що смерть їх батька ОСОБА_10 настала саме від ушкоджень, отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилася 25 грудня 2014 року, не найшли свого підтвердження в ході судового засідання, оскільки вони спростовуються сукупністю доказів, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, котрі отримані у передбаченому КПК України порядку, узгоджуються між собою та повно відтворюють обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення.
Будь яких істотних порушень КПК України під час досудового розслідування, які б вплинули на кваліфікацію дій обвинуваченого та поставили б під сумнів зібрані по справі докази, на які посилались потерпілі, суд не виявив.
Пославшись на вимоги ст. 337 КПК України щодо меж судового розгляду та проаналізувавши здобуті докази у справі в їх сукупності, суд вважав доведеним, що обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, допустив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та кваліфікував зазначені дії обвинуваченого за ч.1 ст. 286 КК України.

Колегія суддів погоджується з наведеними вище висновками суду першої інстанції та вважає, що доводи апеляційних скарг в частині однобічності, неповноти судового слідства, грубого порушення при цьому прав потерпілих, що призвело до неправильного встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення та невірної кваліфікації дій обвинуваченого, свого підтвердження не знайшли.
При цьому колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання обвинувачення. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З врахуванням вищезазначеного, у суду першої інстанції не було законних підстав для повернення обвинувального акту прокурору через не зазначення при викладі фактичних обставин кримінального провадження та формулюванні обвинувачення, про порушення ОСОБА_7 , крім інкримінованих йому порушень п. п. 2.3. «б», 10.9 ПДР, ще і порушення ним п. п. 1.5, 10.1, 12.3 ПДР. До того ж таке клопотання потерпілою ОСОБА_5 під час підготовчого судового засідання не заявлялось.

Обвинувальний акт у справі відповідає вимогам ст. 291 КПК України, містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення і суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування вироку з цих причин та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, як про це просять потерпілі.

Не є причиною для скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції і посилання потерпілих на порушення їх права на заявлення клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи для більш повного встановлення ступеню тяжкості отриманих ОСОБА_10 тілесних ушкоджень. Так, після допиту в суді 07.12.2015 року судово-медичного експерта, потерпіла ОСОБА_5 заявила клопотання про надання їй часу для підготовки клопотання про проведення комісійної судово-медичної експертизи. Вислухавши з цього приводу думку всіх учасників кримінального провадження, з яких лише потерпіла ОСОБА_6 підтримала клопотання, а всі інші заперечували проти нього, суд на місці прийняв ухвалу про відмову у задоволенні клопотання, оскільки воно не обґрунтоване. Прийняття судом такого рішення не суперечить вимогам ст. 350 КПК України та не свідчить про наявність підстав, передбачених ст. 415 КПК України, для скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Відсутні достатні дані для скасування вироку і на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 415 КПК України, оскільки заявлені потерпілими під час судового розгляду відводи судді не містять викладу обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді та мають бути визнані апеляційним судом обґрунтованими. Зокрема, заява потерпілої ОСОБА_5 від 26.10.2015 року, з додатковим обґрунтуванням від 30.10.2015 року (т.2, а. с. 85-89, 96-97), як і її заява в судовому засіданні 07.12.2015 року (т.2, а.с. 154-156), про відвід судді, були вирішені відповідно до вимог ст. 81 КПК України, а зміст цих заяв та прийнятих щодо них судових рішень не свідчить про наявність передбачених ст. 75 КПК України підстав для відводу судді ОСОБА_15 , зокрема і тих, які б свідчили про її упередженість, а лише свідчать про незгоду потерпілої з процесуальними діями головуючого у справі. Не вбачає колегія суддів у зазначених діях судді першої інстанції і порушень вимог Конституції України та рішень Європейського суду з прав людини щодо забезпечення справедливого відношення до потерпілих.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , у відповідності зі ст. 65 КК України, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Зокрема, при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 міри покарання судом враховано його відношення до вчиненого, тяжкість наслідків вчиненого кримінального правопорушення, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення з необережності злочину невеликої тяжкості, має на утриманні неповнолітню дитину, 2005 року народження, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, офіційно не працює, однак займається суспільно корисною працею.Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 суд визнав щире каяття у скоєному. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.
З урахуванням конкретних обставин скоєння злочину, особи обвинуваченого, суд прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а необхідним і достатнім покаранням для його виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді штрафу, при цьому суд вважав за можливе не застосовувати відносно обвинуваченого додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами. На думку колегії суддів це рішення є достатньо вмотивованим.
Доводи потерпілих про невідповідність обраного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та особі винного, з урахуванням змісту апеляційних скарг потерпілих, в яких не ставиться питання про постановлення судом апеляційної інстанції нового вироку, та виходячи з повноважень суду апеляційної інстанції передбачених ст. 404 КПК України, не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду, як не можуть бути таким предметом і доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 в частині неправильного вирішення цивільного позову в кримінальній справі, оскільки в зазначеній апеляційній скарзі не ставиться питання про зміну вироку суду в цій частині, а суд апеляційної інстанції, в даному випадку не вправі вийти за межі апеляційних вимог, так як це призведе до погіршення становища обвинуваченого, що заборонено ч. 2 ст. 404 КПК України. Саме по собі неправильне вирішення цивільного позову, як про це зазначає потерпіла ОСОБА_5 , а також посилання потерпілої ОСОБА_6 на несвоєчасне вирішення судом питання про визнання її потерпілою, безпідставні відмови у визнанні її цивільним позивачем та незаконне залишення її цивільного позову без розгляду, також не може бути підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. До того ж, судом правомірно, у повній відповідності до вимог ст. 128 КПК України було залишено цивільний позов ОСОБА_6 без розгляду, оскільки він був поданий нею після призначення кримінального провадження до судового розгляду, і вона не позбавлена права пред`явити позов до ОСОБА_7 чи інших осіб про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної їй кримінальним правопорушенням у порядку цивільного судочинства.
Не вправі суд апеляційної інстанції досліджувати і доводи потерпілих про наявність в діях ОСОБА_7 складу більш тяжкого злочину, ніж той в якому він обвинувачується, так як відповідно до вимог ч. 4 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, яке не було висунуте в суді першої інстанції.
Виходячи з викладеного, колегія суддів не вбачає законних підстав для скасування вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання, а тому апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404,405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3