АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 216/5525/15-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/385/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 травня 2016 року м. Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001541, на вирок Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, українця, громадянина України, освіта середньо-спеціальна, розлученого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працюючого, адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.1 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор - ОСОБА_8

потерпілий - ОСОБА_9

захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7

обвинувачений - ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04.02.2016р. та ухвали новий, яким визнати його винуватим за м`якшою статтею кримінального кодексу та призначити покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, для можливості відшкодування спричинених збитків, позбавляючи його волі.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 , в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду від 04.02.2016р. відносно ОСОБА_6 скасувати та ухвалити новий вирок, яким змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч.1 ст.121 КК України на ст.118 КК України, призначивши покарання в межах санкції ст.118 КК України.

Вироком Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року ОСОБА_6 визнаний винуватим в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.1 КК України, за ознаками: умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, з призначенням покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України ухвалено зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_6 , з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, строк з 29 травня 2015 року по день винесення вироку суду, тобто по 04 лютого 2016 року.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь Комунального закладу „Криворізька міська лікарня № 3 ДОР 530 грн 26 коп.; на користь держави витрати на проведення експертизи в сумі 306 грн. 90 коп.

Позов потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо речових доказів.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 , зазначають аналогічні апеляційні доводи в своїх апеляційних скаргах, обґрунтовуючи їх тим, що вирок суду першої інстанції від 04.02.2016р. є незаконним, не обґрунтованим, підлягає скасуванню через однобічність та неповноту дослідження обставин справи, що мають істотне значення для кримінального провадження.Суд дав хибну оцінку зібраним у справі доказам: висновку судово-медичної експертизи №1130 від 16.06.2015р., в якій не зазначено намір та бажання обвинуваченого вчинити протиправні дії відносно потерпілого ОСОБА_9 ; показанням самого потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_6 , з яких вбачається, що ОСОБА_6 лише відвертав напад з боку сильнішого та агресивно налаштованого ОСОБА_9 , який насильно увійшов до квартири обвинуваченого і виявляв явні наміри спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . Тому обвинувачений, перебуваючи у стані необхідної оборони, межі якої він перевищив, мав намір захищати власні інтереси, що і стало мотивом для його дій.
За вироком Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року встановлено, що 25.05.2015р., приблизно о 15.30 годині, ОСОБА_6 перебував за місцем свого проживання - в приміщенні квартирі АДРЕСА_2 , де розпивав спиртні напої. В цей час до його квартири прийшов ОСОБА_9 , який став пред`являти йому різні претензії, в результаті чого між ними в коридорі квартири АДРЕСА_3 виникла сварка.

В ході сварки ОСОБА_6 вигнав зі своєї квартири ОСОБА_9 та зачинив за ним двері. ОСОБА_11 знову став стукати у двері квартири ОСОБА_6 , з метою продовження з`ясування стосунків. Тоді останній, знаючи, що біля його квартири знаходиться ОСОБА_9 , з яким у нього склалися неприязні відносини та припускаючи, що наступні дії можуть перейти в бійку, взяв з приміщення кухні за місцем свого мешкання ніж та тримаючи його в правій ріці, відчинив вхідні двері своєї квартири. В цей час між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 знову виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_6 , виник злочинний намір, спрямований на заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій вище вказаний злочинний намір, ОСОБА_6 , будучи в стані алкогольного сп`яніння та тримаючи в правій руці ніж, перебуваючи в коридорі квартири АДРЕСА_2 , завдав ОСОБА_9 клинком даного ножа один удар в ділянку тулубу, тим самим спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення живота, яке супроводжувалось пошкодженням тонкого кишковика, що викликало поза черевну гематому, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Під час апеляційного розгляду в судовому засідання обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 , кожен окремо, просили їх апеляційні скарги задовольнити, вирок суду від 04.02.2016р. скасувати, ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_6 зі ст.121 ч.1 КК України на ст.118 КК України, призначивши покарання у межах санкції ст.118 КК України, з урахуванням всіх обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Крім того, сам обвинувачений ОСОБА_6 просив призначити йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України та не позбавляти його волі для можливості відшкодувати спричиненої шкоди.
В судовому засіданні при апеляційному розгляді прокурор прохав апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, вважаючи вирок суду від 04.02.2016р. відносно ОСОБА_6 законним, обґрунтованим, а апеляційні вимоги сторони захисту безпідставними.
Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні при апеляційному розгляді підтримав апеляційні скарги,заявив, що не має претензій до обвинуваченого.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, прослухавши технічний запис судового засідання в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, порівнявши їх з матеріалами, що знаходяться у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , не підлягають задоволенню, а вирок суду слід залишити без змін.
Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
За змістом ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права , з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінально-процесуальним кодексом України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.1 КК України, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.
Судом першої інстанції справу розглянуто у межах пред`явленого обвинувачення.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про те, що висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, що суд дав неправильну юридичну оцінку зібраним в справі доказам, безпідставно взяв до уваги одні докази і відхилив інші та є такими, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Судом в повній мірі досліджені зібрані в справі докази. У вироку суду міститься формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначено місце, час, спосіб вчинення та мотив злочину, наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про винуватість ОСОБА_6 . Суд дав правильну юридичну оцінку зібраним в справі доказам: показанням самого обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та письмовими матеріалами справи.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково, в судовому засіданні пояснював, що дійсно 25.05.2015 року знаходився дома та випив спиртне.До його квартири прийшов ОСОБА_9 , який був в нетверезому стані, щоб посваритися. ОСОБА_6 виштовхнув його та зачинив за ним двері . ОСОБА_11 знову став стукати у двері квартири та щось кричати. Обвинувачений вскочив із-за столу, оскільки дуже нервував через поведінку ОСОБА_11 , та в правій руці лезом уперед тримав ножа, яким різав їжу, знову відчинив вхідні двері своєї квартири. До прихожої квартири „влетів ОСОБА_11 , який став розмахувати руками, намагаючись вдарити ОСОБА_6 , але не встиг вдарити. Відштовховуючи від себе ОСОБА_11 рукою, в якій тримав ніж , він наніс клинком даного ножа один удар в ділянку тулубу ОСОБА_9 . ОСОБА_6 витяг свій ніж з тулуба ОСОБА_11 і ОСОБА_11 вискочив із квартири, а ОСОБА_6 , закривши двері своєї квартири, пішов до кухні, помив ножа в умивальнику, змивши з нього кров і поставив його в банку, де зберігав ложки. Визнавав себе винним частково, бо не мав наміру спричинити ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, не знає як це сталось, він не умисно спричинив ОСОБА_9 такі тілесні ушкодження. В скоєному злочині розкаявся, просив вибачення у потерпілого ОСОБА_11 ..

Спростовуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , суд послався на докази у кримінальному провадженні в їх сукупності, які є допустимими, і підстав сумніватися у їх достовірності по справі колегія суддів не вбачає, а саме:
- поясненнями потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив суду, що 25.05.2015р. він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, подзвонив у квартиру сусіда ОСОБА_6 , який йому відчинив двері, і був також у стані алкогольного сп`яніння. Вони посварились і ОСОБА_6 закрив перед ОСОБА_9 двері. Потім ОСОБА_6 знову відкрив двері обізвав ОСОБА_9 нецензурно і ОСОБА_9 на відповідь висказував ОСОБА_6 нецензурні слова. ОСОБА_6 знову закрив двері. ОСОБА_9 не витримав і пішов до квартири ОСОБА_6 , з метою вдарити останнього за його слова, тобто «розібратися по чоловічому». ОСОБА_6 відкрив двері і ОСОБА_9 , зробивши один крок з порогу до квартири ОСОБА_6 , штовхнув сусіда ОСОБА_6 руками у плечі. На це ОСОБА_6 відповів: «Зараз почекай, ти побачиш», забіг на кухню, звідки вибіг до вхідних дверей квартири з ножем у руці і став йти на ОСОБА_9 . Потім ОСОБА_6 замахнувся на ОСОБА_9 цим ножем і швидко вдарив його цим ножем у живіт зліва. Потім ОСОБА_6 витяг з ОСОБА_9 цей ніж, і ОСОБА_9 відскочив від ОСОБА_6 за двері його квартири. ОСОБА_6 закрив перед ОСОБА_9 вхідні двері. Співмешканка ОСОБА_9 , яка на момент спричинення ОСОБА_9 сусідом ОСОБА_6 ножового удару, стояла від них на площадці між квартирами на відстані близько 1,5 метри, затягла останнього до їх квартири, де ОСОБА_9 втратив свідомість. Прийшов до тями вже в лікарні ;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , яка суду пояснила, що 25.05.2015 року близько 15-00 співмешканець ОСОБА_9 був у стані алкогольного сп`яніння та вийшов із квартири.Вона почула на сходовому майданчику крики, відкрила вхідні двері та побачила, що двері до квартири сусіда ОСОБА_6 відкриті, а ОСОБА_9 стояв біля вхідних дверей квартири ОСОБА_6 і вони сварились, махали один на одного руками. Потім ОСОБА_6 закрив вхідні двері перед ОСОБА_9 . Через деякий час ОСОБА_6 знову відкрив вхідні двері і сварка між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , який стояв у коридорі квартири ОСОБА_6 , продовжувалась. Вона побачила між ними якісь рухи і припустила, що вони деруться. Вона просила їх заспокоїтися. При цьому ОСОБА_9 стояв до неї спиною, а ОСОБА_6 стояв за ОСОБА_9 , їх дії їй було погано видно. Побачила як ОСОБА_9 відскочив від ОСОБА_6 на сходовий майданчик і ОСОБА_6 знову закрив перед ОСОБА_9 вхідні двері. ОСОБА_15 схватив себе за бік, побілів,підняв свою сорочку і у нього з живота пішла кров. ОСОБА_12 затягла його до своєї квартири і ОСОБА_9 впав на підлогу, втратив свідомість. ОСОБА_12 викликала швидку допомогу.

- показаннями свідка ОСОБА_13 , який винаймає житло у обвинуваченого ОСОБА_6 , та охарактеризував останнього позитивно.

Колегія суддів вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 повною мірою доведена поясненнями потерпілого та свідка ОСОБА_12 , які є послідовними та співпадають між собою. Крім того, допитуючи потерпілого та свідкіа суд попередив їх про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України та надав можливість всім учасникам процесу задавати їм питання.

Тому колегія суддів не знаходить підстав сумніватися в достовірності їх показів, враховуючи, що покази, які вони давали на досудовому слідстві та підтвердили в судовому засіданні правдиві, оскільки знаходяться у взаємозв`язку з іншими об`єктивними письмовими доказами по справі, дослідженими в судовому засіданні, а саме:
- протоколом огляду місця події від 25.05.2015 року, в ході якого у приміщені квартири АДРЕСА_2 було виявлено та вилучено кухонний ніж, яким ОСОБА_6 наніс ОСОБА_9 поранення. Вказаний ніж був оглянутий, вилучений та долучений до кримінального провадження в якості речових доказів. (а.кп.7);

- фототаблицями до протоколу огляду місця події (а.кп.8-9);

- протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 26.05.2015 року від ОСОБА_9 (а.кп.16);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_6 від 09.06.2015 року, в ході якого ОСОБА_6 у присутності понятих та судово-медичного експерта пояснив та вказав про обставини спричинення потерпілому ОСОБА_9 ножового поранення. (а.кп.50);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_9 від 09.06.2015 року, в ході якого потерпілий у присутності понятих та судово-медичного експерта пояснив та вказав про обставини спричинення йому ножового поранення ОСОБА_6 (а.кп.53);

- висновком судово-медичної експертизи №1130 від 16.06.2015 року, згідно якої встановлено тілесні ушкодження у ОСОБА_9 , а саме: проникаюче колото-різане поранення живота, яке супроводжувалось ушкодженням тонкого кишковика, що викликало поза черевну гематому. За своїм характером виявлене ушкодження відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Ушкодження виникло від одноразової дії плескатого, колюче-ріжучого предмету в ділянку передньої черевної стінки, або іншого предмету з такими ж властивостями: напрямок дії травмуючого предмету (клинка ножа) був спереду назад, тілесне ушкодження у потерпілого могло виникнути при обставинах, вказаних потерпілим ОСОБА_16 та підозрюваним ОСОБА_6 (а.кп.61-63);

- висновками експертів від 09.06.2015р. № 115к (а.кп.76-77), № 114к (а.кп.87-88), №116 (а.кп.96-99), згідно яких кров підозрюваного ОСОБА_6 належить до групи АВ за ізосерологічною системою АВО; кров потерпілого ОСОБА_9 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВО; та не виключено можливість, що на тампоні зі змивом речовини, взятої в ході огляду сходового майданчику 6-го поверху будинку АДРЕСА_4 від 25.05.2015р., знаходиться кров людини з походженням крові від особи групи А з ізогемаглютиніном анти-В, в тому числі від потерпілого ОСОБА_9 , крові якого властивий виявлений антиген А;

- висновком експерта № 55/03-265 від 22.07.2015р. відповідно до якого ніж, вилучений 25.05.2015 року в квартирі АДРЕСА_2 є господарчо-побутовим ножем та до категорії холодної зброї не належить.(а.кп.122- 124);

- постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 22.07.2015 року відповідно до якого визнано речовим доказом по справі кухонний ніж, вилучений вході огляду місця події від 25.05.2015 року (а.кп.127).

Посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника на те, що ОСОБА_6 , без достатніх на те доказів, було незаконно засуджено за ст.121 ч.1 КК України, на думку колегії суддів є необґрунтованими, та такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких видно, що подія кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.1 КК України та вина ОСОБА_6 у вчиненні якого, знайшли своє повне підтвердження в сукупності доказів, які в суді першої інстанції належним чином перевірено та оцінено, в тому числі з точки зору їх достовірності.
У відповідності з вимогами ст.374 КПК України, в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції , проаналізувавши зібрані по справі докази, обґрунтував правильність висновків щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.1 КК України, та навів достатні мотиви, по яким не прийняв до уваги доводи сторони захисту щодо відсутності умислу в діях обвинуваченого, направлених на умисне спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, та правильно кваліфікувавши дії обвинуваченого за ознаками: умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

На думку колегії суддів, сукупності викладених у вироку доказів достатньо для того, щоб зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому злочину.
Судом першої інстанції чітко встановлено склад злочину, у тому числі його об`єктивну сторону. Колегія суддів звертає увагу на те, що ні з боку захисту, ні з боку обвинуваченого не було надано додаткових доказів, не було заявлено обґрунтованих клопотань про необхідність дослідження додаткових доказів як у суді першої інстанції, так і не надходило обґрунтованих клопотань про дослідження доказів у суді апеляційної інстанції.
Колегія суддів вважає, що безпідставними є вимоги апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про перекваліфікацію його дій на ст.118 КК України.
Пославшись на конкретні обставини кримінального провадження, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 до вчиненого ним злочину, під час його скоєння і після давала підстави визнати, що він мав умисел саме на умисне спричинення тілесних ушкоджень потерпілому.
Посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника обвинуваченого, що судом не надано належної оцінки показанням вказаних свідків, потерпілого та самого обвинуваченого щодо відвернення нападу з боку сильнішого та агресивно налаштованого ОСОБА_9 , є неспроможними.

Згідно ч.1 ст.36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Відповідно до ч.3 ст.36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Відповідно до положень п.п.2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №1 «Про судову практику в справах про необхідну оборону», при з`ясуванні наявності загрози посягання необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.
Фактичними обставинами справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 здійснив один удар в ділянку тулубу потерпілого клинком господарчо-побутового ножа, який він взяв з кухні, чим спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого коло-різаного поранення живота. Вказаний факт не заперечувався ані самим обвинуваченим, ані його захисником.
Отже, характер заподіяного потерпілому ОСОБА_9 тілесного ушкодження та локалізація, механізм спричинення та застосування знаряддя злочину підтверджують висновок суду про спрямованість умислу ОСОБА_6 на умисне спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

Не знаходить свого підтвердження і посилання в апеляціях сторони захисту, що судом неналежно оцінено показання свідка, потерпілого та самого обвинуваченого про те, що потерпілий своїми протиправними діями провокував обвинуваченого на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.
Як було встановлено під час судового розгляду, про що правильно зазначено і в оскарженому вироку, судом було взятодо уваги поведінку самого потерпілого, який провокував конфлікт з обвинуваченим ОСОБА_6 , сам знаходився в стані алкогольного сп`яніння, провокуючи конфлікт, що ніким із учасників судового провадження не заперечувалось.

При цьому, колегія суддів, враховуючи положення правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України №5-8кс13 від 25.04.2013р., №5-5кс14 від 03.04.2014р. щодо поняття направленості умислу при вчиненні злочину, передбаченого ст.121 КК України, вважає посилання обвинуваченого та захисника на те, що ОСОБА_6 умисно спричинив тілесні ушкодження потерпілому при перевищенні меж необхідної оборони не обґрунтованими, та такими, що спростовані наведеними у вироку доказами, а саме показаннями потерпілого про те, що ОСОБА_6 побіг до кухні зі словами «сейчас ты увидешь», звідки повернувся з ножем та одразу ж заподіяв ним ОСОБА_9 один удар у живіт. Після чого, він виштовхнув потерпілого за поріг своєї квартири та зачинив двері, помив ніж та поставив його на місце.

Також, не погоджується колегія суддів з доводами апеляції захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , з приводу того, що судом взято до уваги як доказ висновок експерта №1130 від 16.06.2015р., яким виявлено у ОСОБА_9 тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознаками небезпеки для життя, оскільки ним не встановлено умисел його підзахисного на спричинення таких ушкоджень.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, як і вказаний висновок експерта від 16.06.2015р., так і інші висновки експертиз, що прийняті до уваги судом при визнанні його підзахисного винним у інкримінованому йому злочині, передбаченому ст.121 ч.1 КК України, складені експертами та спеціалістами з дотриманням вимог ст.ст.101, 102 КПК України та оцінені судом без порушень норм ст.94 КПК України.
Посилання в апеляційній скарзі, що висновком експерта №1130 від 16.06.2015р. не встановлено умисел ОСОБА_6 на умисне спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, є безпідставним, оскільки у постанові про призначення судово-медичної експертизи від 09.06.2015р. (а.кп.58) не зазначалось питання щодо встановлення чи відсутності умислу у обвинуваченого ОСОБА_6 щодо спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 з приводу призначення йому більш м`якого покарання та за ст.ст.118 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.
Під час апеляційного розгляду кримінального провадження колегія суддів прийшла до висновку про вірність кваліфікації дій обвинуваченого за ст.121 ч.1 КК України та не знайшла підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника в частині перекваліфікації дій ОСОБА_6 на ст.ст.118 України, оскільки його вина у вчиненні інкримінованого йому злочині повністю підтверджена під час судового слідства.
Колегія суддів вважає, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_6 також відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України.
Згідно вироку суд при визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував характер та ступень тяжкості вчинених ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжкими злочинами.
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Як видно з оскарженого вироку суду від 04.02.2016р., при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд врахував всі необхідні дані про особу обвинуваченого для призначення справедливого покарання.
Так, судом враховані дані про особу ОСОБА_6 , а саме: характеристику ОСОБА_6 , який скоїв злочин в стані алкогольного сп`яніння, що відповідно до ст.67 КК України є обставиною, що обтяжує покарання. Також судом було враховано, що ОСОБА_6 раніше не судимий в силу ст. 89 КК України (а.кп.29, 30 т.1), має задовільну характеристику з місця проживання (а.кп.35 т.1), щиро розкаявся у вчиненому, що відповідно до ст.66 КК України визнано судом обставиною, що пом`якшує покарання.

Суд також прийняв до уваги поведінку самого потерпілого, який провокував конфлікт з обвинуваченим ОСОБА_6 , сам знаходився в стані алкогольного сп`яніння, та з урахуванням викладеного, правильно прийшов до висновку і обрав обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі у мінімальних межах санкції статті 121 частини 1 КК України.

Зазначені в апеляційній скарзі обвинуваченим обставини, такі як специфічний емоційний стан винного та сильне душевне хвилювання , не знайшли свого підтвердження під час проведеного судового слідства ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній, а тому не можуть буди обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого.
Інші, зазначені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 обставини, які на його думку пом`якшують покарання, такі як щире каяття у вчиненому та неправомірна і аморальна поведінка потерпілого, який провокував конфлікт з обвинуваченим, були враховані судом першої інстанції при визначені покарання обвинуваченому.
Крім того, перевіркою матеріалів кримінального провадження під час апеляційного розгляду не було встановлено активної допомоги слідству у розкритті злочину з боки обвинуваченого.
Враховуючи положення ст.66 КК України, що визнання тих чи інших обставин такими, що пом`якшують покарання, являється перевагою суду, колегія суддів вважає, що зазначене в апеляційній скарзі обвинуваченого посилання про бажання сплатити потерпілому спричинену шкоду, не є такою обставиною, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.
Будь-яких даних, які б свідчили про упередженість органів досудового слідства чи суду, колегією суддів не виявлено. Під час досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження вимоги норм чинного Кримінального процесуального кодексу України було дотримано.
Приймаючи до уваги сукупність цих обставин, колегія суддів уважає призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, та не знаходить підстав для його пом`якшення. Тому, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого і з цих підстав не підлягає задоволенню, а оскаржений вирок суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст.405, 407, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Вирок Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.1 КК України, без змін.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання час його попереднього ув`язнення з 29 травня 2015 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тобто до 24 травня 2016 року включно.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення, а засудженим у той самий строк з моменту вручення йому копії рішення суду.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3