Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в м. Києва 21 липня 2016 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24 червня 2016 року щодо нього,
встановила:
Вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року,
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллінці Вінницької області, українця, громадянина України, не працюючого, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 15 грудня 2014 року Липовецьким районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,
засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 15 грудня 2014 року остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Даним вироком також засуджено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судові рішення щодо яких в касаційному порядку не оскаржуються.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 червня 2016 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
Вироком суду встановлено, що 12 листопада 2015 року приблизно

о 02.00 годині ОСОБА_5 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), повторно, за попередньою змовою із ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з корисливих мотивів, приїхали на двох скутерах в м. Липовець Вінницької області, а саме до приміщення Липовецької дільниці Іллінецького УЕГГ, розташованої по вул. Михайличенка, 3, де ОСОБА_4 залишився на вулиці спостерігати за тим, чи ніхто не іде, а ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 проникли та викрали майно на загальну суму 1 715 грн. 22 коп., після чого викраденими речами розпорядилися на власний розсуд.

Крім того, 24 листопада 2015 року приблизно о 01.30 годині ОСОБА_5 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), повторно, за попередньою змовою із ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з корисливих мотивів, приїхали на скутерах до приміщення Трощанської сільської ради, розташованої по АДРЕСА_2 , де ОСОБА_4 залишився на вулиці спостерігати за тим, чи ніхто не іде, а ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 проникли в середину приміщення, звідки викрали майно на загальну суму 8568 грн. після чого викраденими речами розпорядилися на власний розсуд.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не погоджуючись із вироком місцевого суду та ухвалою апеляційного суду, просить в частині призначення покарання винесенні щодо нього судові рішення змінити, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Мотивуючи свою скаргу, ОСОБА_4 зазначає про те, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню через неправильне застосування кримінального закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегією суддів не встановлено підстав для відкриття касаційного провадження та витребування справи з метою її перевірки в касаційному порядку з мотивів, наведених у касаційній скарзі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги не має.
Доведеність вини та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 185 КК України за обставин викладених у вироку ґрунтується на доказах, досліджених судом у порядку ст. 349 КПК України та у касаційній скарзі не оспорюється.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів
Як убачається зі змісту судового рішення, суд першої інстанції при призначенні засудженому покарання обґрунтовано врахував тяжкість вчинених ОСОБА_4 злочинів, які є тяжкими кримінальними правопорушеннями відповідно до положень ст. 12 КК України, особу винного, який за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, не одруженого, на утриманні дітей не має, не працюючого, який на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання засудженого ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України судом визнано щире каяття, активне сприяння в розкритті злочинів.
Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК України судом визнано рецидив злочину.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про можливість призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що є мінімальною межею санкції статті Особливої частини КК за якою його притягнуто до кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим під час іспитового строку нового злочину, суд призначає йому покарання за сукупністю вироків, керуючись ст. 71 КК України.

Відповідно до вимог ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд повинен до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 лише за умови його ізоляції від суспільства та на підставі ст. 71 КК України призначив остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 15.12.2014 року виді позбавлення волі.
З висновками суду першої інстанції обґрунтовано погодився і апеляційний суд, який переглянув вирок суду постановлений відносно ОСОБА_4 з аналогічних касаційній скарзі доводів, та виніс мотивовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України з наведенням підстав, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Враховуючи викладене, призначене засудженому покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.
Підстав для призначення засудженому більш м`якого покарання ніж передбачено санкцією статті Особливої частини КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів не вбачає.
Отже з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. 428 КПК України, колегія суддів,

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року хвалу Апеляційного сулу Вінницької області від 24 червня 2016 року щодо нього,
Ухвала оскарженню не підлягає.

судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3