Апеляційний суд Кіровоградської області
Провадження № 11-кп/781/58/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач у суді ІІ-ї інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.03.2016 року, колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого

адвоката ОСОБА_8

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кіровограда кримінальне провадження № 0000536 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05.10.2015 року.

Цим вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця міста Новоукраїнка, із середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, працюючого охоронцем в «Новоукраїнському райавтодорі», зареєстрованого АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 , не судимого,

визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортним засобом на 3 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим на 3 роки, покладено на нього обов`язки, відповідно до п. п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь Новоукраїнської центральної районної лікарні витрати на лікування в розмірі 296 грн. 85 коп.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь Кіровоградської обласної лікарні витрати на лікування в розмірі 3 441 грн. 95 коп.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 14 353 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжкі тілесні ушкодження потерпілому за таких обставин.

Так, ОСОБА_10 , 21 липня 2014 року, близько 00 год. 15 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем ВАЗ-2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_11 , в порушення правил дорожнього руху України, рухаючись в темну пору доби по вул. Карла Маркса, в напрямку вул. Кірова в м. Новоукраїнка, проявивши особисту неуважність не врахував дорожню обстановку, яка полягала у незначних нерівностях проїзної частини по ходу руху його автомобіля, не вибрав безпечну швидкість та без нагальної потреби змінив напрямок руху виїхавши на зустрічну смугу, де у зустрічному напрямку рухався автомобіль ВАЗ-2109, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_12 . Після чого, ОСОБА_10 , маючи на меті повернутися на суму свого попереднього руху, не вибрав безпечний боковий інтервал між двома транспортними засобами та вчасно не вжив заходів до зменшення швидкості, а навпаки продовжив рух у сторону правої смуги, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-2109, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_12 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_7 , отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку, вдавленого багато уламкового перелому лобної кістки з пошкодженням лобних пазух, правої орбіти (верхня та внутрішня стінки орбіти) рани в лобній ділянці справа, пара орбітальної гематоми правого ока, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 1159 від 22.10.2014 року, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення.

У апеляційній скарзі прокурор, просив вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку із невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 6 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, посилаючись на те, що при призначенні покарання районний суд не в повній мірі врахував суспільну небезпеку та тяжкість скоєного злочину, який є тяжким та таким, що представляє підвищену суспільну небезпеку в момент вчинення, і, зокрема судом в повній мірі не враховано ту обставину, що діями обвинуваченого ОСОБА_10 внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху спричинено тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 (черепно-мозкова травма, забій головного мозку, вдавленого багатоуламкового перелому лобної кістки с пошкодженням лобних пазух, правої орбіти (верхня та внутрішня стінки орбіти), рани в лобній ділянці справа, параорбітальної гематоми правого ока), тоді як ст. 3 Конституції України гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Зазначив, що суд частково задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про стягнення з обвинуваченого моральної та матеріальної шкоди. Вважає неприпустимим визначати здоров`я людини, як матеріальне благо, яке можливо відшкодувати у матеріальному виразі, так як потерпілий, в результаті порушення правил безпеки дорожнього руху обвинуваченим, став інвалідом II групи, має понівечене обличчя і потребує неодноразових хірургічних та пластичних втручань, які є досить складними і коштовними. Разом з тим, ОСОБА_10 , який постійно працює, з 21 липня 2014 року і по теперішній час не відшкодував завдані збитки потерпілому.

Вказав, що потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні неодноразово наголошував, що обвинуваченого він не пробачив, не примирився та просив призначити найсуворішу міру покарання, передбачену санкцією ч. 2 ст. 286 КК України. Дані обставини судом не взято до уваги при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 . Більше того, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до осіб, які засуджуються до покарання у виді виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання" звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання на підставі ст. 75 КК України не допускається. В порушення вимог ч. 1 ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_10 від відбування, як основного покарання у виді позбавлення волі, так і від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на три роки, тобто застосував закон, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п. 2 ч.1 ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та є підставою для скасування вироку.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , просив скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити покарання у виді позбавлення волі, без застосування ст. 75 КК України. Посилаючись на те, що процесуальна поведінка обвинуваченого, як на стадії досудового розслідування так і під час судового розгляду справи на переконання потерпілого не свідчить про його розкаювальну позицію, відсутність усвідомлення тяжкості та протиправності свого діяння, явно вказує на помилковість позиції суду при вирішенні питання при призначенні покарання стосовно ОСОБА_10 .

Зазначив, що до моменту завершення судового розгляду справи повного визнання своєї винуватості в інкримінованому кримінальному правопорушенні обвинуваченим ОСОБА_10 так і не відбулося, а посилання суду на часткове визнання своєї вини обвинуваченим з урахуванням його показань на стадії судового слідства, вказує на не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та встановленим і доведеним в суді цим же обставинам, якими суд обґрунтовує доведені кваліфікаційні ознаки інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення.

Крім того вказав, що за своїм розміром призначене ОСОБА_10 покарання є явно несправедливим через м`якість. На переконання потерпілого, винні дії (обвинуваченого, які вчинені в стані алкогольного сп`яніння та які потягли тяжкі і невідворотні для потерпілого наслідки (резакційного видалення лобної частини черепа), без реального відшкодування завданої шкоди в повному обсязі, що унеможливлює навіть проведення необхідної потерпілому операції, об`єктивно зумовлюють необхідність скасування вироку, та призначення більш суворого покарання у виді позбавлення волі, оскільки порушені права потерпілого не захищені та не відновлені, що явно вказує на відсутність фактору спокутування своєї вини обвинуваченим.

В заперечені на апеляційну скаргу прокурора захисник - адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просила апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без зміни, посилаючись на те, що відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.03.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо якась із обставин, наведених у ч. 1 ст. 66, ч. 1 ст. 67 КК передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд при призначенні покарання не може ще раз ураховувати її як пом`якшуючу або обтяжуючу покарання обставину. Крім того цей злочин також кваліфікується не як умисний, а скоєний з необережності. Вказала, що безпідставним є твердження прокурора про те, що ОСОБА_10 , який постійно працює, з 21 липня 2014 року і по теперішній час не відшкодував завдані збитки потерпілому, оскільки потерпілому з самого початку було відшкодовано 6 000 грн., а потім потерпілий категорично відмовлявся отримувати від ОСОБА_10 будь які кошти, наголошуючи на тому, що хоче отримати тільки 150 000 грн. одноразово, а не частинами, про що категорично заявив в залі судового засідання, відмовившись приймати від ОСОБА_10 гроші в сумі 5 000 грн. На момент винесення вироку ОСОБА_10 були відшкодовані кошти в сумі 6 000 грн. Всього доведеною матеріальною шкодою є сума 9 500 грн., яку ОСОБА_10 і намагався відшкодувати повністю, та покрити частину моральної шкоди. На даний час ОСОБА_10 відшкодував ще 2 000 грн. Доводи прокурора стосовно того, що виправлення ОСОБА_10 можливе лише за умови призначення йому більш суворої міри покарання, визначеної санкцією статті є безпідставними і нічим не вмотивовані. Вказала, що ОСОБА_10 вперше вчинив злочин, вчинив його з необережності, а не умисно, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодовував завдані збитки, позитивно характеризується як за місцем роботи, так і за місцем проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, що і послугувало тому, що суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_10 з іспитовим строком.

В заперечені на апеляційну скаргу представника потерпілого - адвоката ОСОБА_8 , захисник - адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни, мотивуючи тим, що дана апеляційна скарга вступає в протиріччя із обставинами, встановленими в судовому засіданні, так як ОСОБА_10 неодноразово просив вибачення у потерпілого, спочатку між ними була домовленість про відшкодування шкоди частинами, за період слідства ОСОБА_10 відшкодував 6 000 грн., після чого потерпілий за порадою свого адвокати відмовився приймати відшкодування частинами та заявив, що він одразу хоче отримати 150 000 грн., про що він категорично заявив в залі судового засідання, відмовившись приймати від ОСОБА_10 гроші в сумі 5 000 грн. На даний час ОСОБА_10 відшкодовано ще 2 000 грн. Те, що ОСОБА_10 вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, нічим, окрім непевних показів свідків не підтверджено. Відповідно до чинного законодавства України порядок огляду на стан сп`яніння регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року №1103 "Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду" та наказом МОЗ України від 09 вересня 2009 року № 400/666 "Про затвердження Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції", який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 жовтня 2009 року за № 931/16947. Це зроблено не було, а свідчення свідків є суб`єктивними.

Провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в обсязі допиту обвинуваченого ОСОБА_10 та дослідження характеризуючих даних на останнього, заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляції, потерпілого ОСОБА_7 та в його інтересах представника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого, захисника-адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які просили відмовити в поданих апеляціях, обговоривши доводи апеляцій та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника потерпілого та прокурора у кримінальному провадженні підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з таких підстав.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положенням ст. 59 та пунктам 6 ч.3 ст.129 Конституції України закріплено конституційне право громадян на захист від обвинувачення.

Ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом. Встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висувного обвинувачення про нього кримінального обвинувачення.
Частинами 1, 6 ст.22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до вимог ст.374 КПК України, в мотивувальній частині вироку зазначається: 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви змінення обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалося таке рішення, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання. Також у мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів навести докази для підтвердження встановлених судом обставини, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін. Таким чином кожний доречний важливий і вирішальний аргумент учасників судового засідання має бути проаналізований і одержана відповідь. Висновки у судовому рішенні повинні прямо впливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного трактування. При цьому недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон із фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидне порушення права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Європейської конвенції з прав людини.
Разом із тим, суд першої інстанції не дотримався вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення вироку, допустив істотні порушення, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Так, у мотивувальній частині вироку, викладаючи встановлені фактичні обставини кримінального провадження визнані судом доведеними у вироку, суд першої встановив, що ОСОБА_10 скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст.286 КК України і, зокрема, 21 липня 2014 року, близько 00 год. 15 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем ВАЗ -2101 реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_11 в порушення Правил дорожнього руху України рухаючись в темну пору доби по вулиці Карла Маркса в напрямку вулиці Кірова в місті Новоукраїнка, проявивши особисту неуважність не врахував дорожню обстановку, яка полягала у незначних нерівностях проїзної частини по ходу руху його автомобіля, не вибрав безпечну швидкість та без нагальної потреби змінив напрямок руху, виїхавши на зустрічну смугу, де в зустрічному напрямку рухався автомобіль ВАЗ -2109 реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_12 . Після чого ОСОБА_10 маючи на меті повернутися на смугу свого попереднього руху, не вибрав безпечний боковий інтервал між двома транспортними засобами та вчасно не вжив заходів до зменшення швидкості між двома транспортними засобами та вчасно не вжив заходів до зменшення швидкості, а навпаки продовжив рух у сторону правої смуги, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ -2109 реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким керував Литвин. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.

Проте, як вбачається із мотивувальної частини вироку суд не встановив та взагалі не вказав у мотивувальній частині вироку, які саме норми - пункти та підпункти Правил Дорожнього руху України порушив обвинувачений ОСОБА_10 .
Разом із тим, як вбачається із диспозиції ст.286 КК України суб`єктивна сторона складу вказаного кримінального правопорушення полягає у порушенні особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, тобто дана норма кримінального закону є бланкетною, тобто відсилочною саме на норми Правил дорожнього руху України, тобто при встановленні обставин кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суду першої інстанції необхідно було встановити та вказати у мотивувальній частині вироку які саме конкретно норми ПДР України порушив ОСОБА_10 , що призвело до дорожньої транспортної пригоди та спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому, тобто до вчинення вказаного кримінального правопорушення.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в обвинувальному акті направленому до суду прокурором чітко та конкретно вказано, які саме норми ПДР України порушив обвинувачений ОСОБА_10 і, зокрема: п.2.9, , п.п.1.2, 1, 5, 2.3(б, д), п.11.1, п.12. 3, п.13.1, п.13.3 ПДР, які призвели до дорожньої транспортної пригоди та вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України та деталізував та конкретизував обвинувачення ( т.1 а. с. 3-13).
А тому, на переконання колегії судів, суд першої інстанції провів судовий розгляд всупереч вимогам ст.2 КПК України, фактично не встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, передбачого ч.2 ст.286 КК України, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і, зокрема, порушив право обвинуваченого ОСОБА_10 захищатися від конкретного обвинувачення, тобто порушив право захист та право на справедливий суд.
Таким чином, колегією суддів встановлені істотні порушення процесуального закону, наявність яких тягне безумовне скасування судового рішення, а тому вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню із призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, але в іншому складі суддів.
При цьому, призначаючи новий судовий розгляд, колегія суддів, дотримуючись вимог ч. 2 ст. 415 КПК України не вирішує наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Під час нового судового розгляду, суду першої інстанції необхідно усунути порушення вимог кримінального процесуального закону, які стали підставами для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, повно, всебічно і об`єктивно дослідити всі зібрані докази по справі та перевірити всі доводи поданих апеляційних скарг, надати цим доводам належну правову оцінку, надати можливість всім учасникам процесу при розгляді справи вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, а також детально перевірити всі доводи викладені у заявлених клопотаннях по справі надати їм належну правову оцінку та за результатами розгляду ухвалити мотивоване, законне та обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів.

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05.10.2015 року стосовно ОСОБА_10 - скасувати, призначити по кримінальному провадженню новий судовий розгляд у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4