Ухвала
іменем україни

22 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та захисника засудженого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0062, за обвинуваченням
ОСОБА_11 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Брянка Перевальського району Луганської області, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 03 жовтня 2006 року вироком Артемівського районного суду м. Луганська за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; 17 серпня 2007 року звільненого з місць позбавлення волі на підставі постанови Перевальського районного суду Луганської області від 09 серпня 2007 року із заміною невідбутої частини покарання на строк 1 рік 8 місяців більш м`яким, а саме виправними роботами на той самий строк,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 187, частинами 1, 3 ст. 357 КК;
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця смт Калинівка Васильківського району Київської області, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 357, ч. 3 ст. 135 КК;
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця м. Первомайськ Луганської області, що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого вироком Луганського обласного суду від 19 листопада 1999 року за ст. 17 ч. 2 ст. 79 КК (в ред. Закону 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 135, частинами 1, 3 ст. 357 КК;
ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, уродженця м. Луганськ, що мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , такого, що в силу ст. 89 КК не має судимості,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК;
за участю прокурора ОСОБА_12 ,
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_13 , ОСОБА_6 ,
засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_9 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 135 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Постановлено ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 187 КК, виправдати за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, а за ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 357 КК виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК, за недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим.
Цим же вироком, ОСОБА_11 засуджено за ч. 3 ст. 135 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 2 ст. 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Постановлено ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 187 КК, виправдати за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, а за частинами 1, 3 ст. 357 КК виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК, за недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим.
Також цим вироком засуджено ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 135 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 2 ст. 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Постановлено ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 187 КК, виправдати за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, а за частинами 1, 3 ст. 357 КК виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК, за недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим.
Крім того, цим вироком засуджено ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Постановлено стягнути на користь потерпілої ОСОБА_14 моральну шкоду з обвинувачених: ОСОБА_5 в розмірі 100 000 грн; ОСОБА_7 в розмірі 100 000 грн, ОСОБА_11 в розмірі 100 000 грн, ОСОБА_9 в розмірі 50 000 грн.
Також цим вироком вирішено питання судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року зазначений вирок скасовано в частині визнання винуватими та призначення покарання ОСОБА_11 і ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 135 КК, а кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, а ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Цей же вирок в частині призначення покарання ОСОБА_15 змінено шляхом звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК. В решті вирок суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляді у суді першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. Вказує на порушення судом першої інстанції вимог ст. 370 КПК, оскільки у зв`язку з безпідставним виправданням ОСОБА_7 та ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КПК, а також закриттям кримінального провадження щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 135 КК у діях засуджених при кваліфікації скоєного за ч. 2 ст. 146 КК втрачається корисливий мотив встановлений судом. Крім того, рішення судів про виправдання засуджених не містять належної оцінки доказів сторони обвинувачення та належним чином не мотивовані. Вважає покарання призначене ОСОБА_9 із застосуванням положень ст. 75 КК несправедливим внаслідок надмірної м`якості, оскільки поза увагою суду залишилось те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив корисливий злочин у співучасті, а також його активну роль у скоєному.
Захисник ОСОБА_16 у касаційній скарзі з доповненням просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції в чистині засудження ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 146 КК, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК. Стверджує про відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів на підтвердження організації та керування ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину. Вказує на неповноту досудового слідства та судового розгляду, а також на неодноразове порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_5 , що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та порушенням прав людини, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити ухвалу апеляційного суду в частині визнання винним ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146 КК та ч. 3 ст. 135 КК, а кримінальне провадження щодо нього закрити у зв`язку із недоведеністю винності. Вважає, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів ґрунтується на припущеннях, оскільки судом не встановлено в чому полягає незаконне позбавлення волі потерпілих, за умови, що вони добровільно сіли в автомобіль, не були обмежені у пересуванні та забезпечені їжею і засобами зв`язку. Також, на думку захисника, залишається незрозумілим яким чином смерть потерпілого ОСОБА_17 була пов`язана з його залишенням у небезпеці та у чому полягає завідомість дій ОСОБА_7 щодо потерпілого.
Захисник ОСОБА_10 у касаційній скарзі просить судові рішення скасувати в частині обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК, а кримінальне провадження щодо нього закрити. Вказує на невідповідність вироку вимогам ст. 370 КПК, у зв`язку з відсутністю, на її думку, в матеріалах кримінального провадження беззаперечних доказів на підтвердження обізнаності ОСОБА_9 у дійсних намірах інших обвинувачених, а також не доведено наявності у нього корисливого мотиву.
На касаційну скаргу прокурора надійшли заперечення від захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , в яких вони стверджують про безпідставність викладених у скарзі доводів, у зв`язку з чим просять залишити її без задоволення.
Згідно з вироком суду, 24 грудня 2010 року ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів вчинили незаконне позбавлення волі та викрадення двох осіб, а саме мешканців квартири АДРЕСА_5 потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , при цому ОСОБА_5 організував вчинення цього кримінального правопорушення.
З метою реалізації злочинного плану, 13 грудня 2010 року ОСОБА_5 залучив, як виконавця ОСОБА_7 , якому запропонував для полегшення вчинення злочинів підшукати ще не менш одного виконавця, на що останній погодився.
З цією метою ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_11 поїхати у м. Київ, на що той погодився, і вже 15 грудня 2010 року вони зустрілися з ОСОБА_5 , який розповів їм про свій злочинний план, розподілив ролі між виконавцями та повідомив відомості зібрані ним при підготовці до вчинення злочину, зокрема про розташування квартири, склад сім`ї, яка в ній проживає та способу їх життя.
24 грудня 2010 року приблизно об 11.00 ОСОБА_5 зустрівся з ОСОБА_7 та ОСОБА_11 біля буд. № 36 по просп. Бажана у м. Києві, передав їм невстановлений досудовим слідством лікарський засіб та грошові кошти на потреби, які виникатимуть в ході вчинення злочину.
Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 за вказівкою ОСОБА_5 прибули до буд. АДРЕСА_6 , де скориставшись перевагою у фізичній силі, зайшли у квартиру АДРЕСА_7 та, застосовуючи фізичне насилля, шляхом поштовхів, зв`язування рук, заклеювання рота та ін`єкції з невстановленою рідиною зробленій потерпілій ОСОБА_18 , а також з метою пригнічення можливості чинити опір її сином ОСОБА_19 , надавши йому випити горілки, незаконно позбавили їх волі у цьому приміщенні, обмеживши пересування.
Вони же, 25 грудня 2010 року близько 02.00 год примусили потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 вийти з квартири та, посадивши їх до автомобілю марки «DaewooNexia» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 , який був повідомлений про наміри своїх співучасників, вивезли потерпілих до м. Ірміно Луганської області, де утримували їх у домоволодінні по АДРЕСА_8 , до 11.00 год 26 грудня 2010 року, до моменту коли вони були виявлені сторонніми особами, які звернулися до міліції.
Крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , знаходячись в період часу з 14.00 год 24 грудня до 02.00 год 25 грудня 2010 року у квартирі АДРЕСА_5 , та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, побачили у ній ОСОБА_17 особу похилого віку в паралізованому хворобливому стані, який був позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження внаслідок свого безпорадного стану. Нехтуючи цією обставиною, вони поставили потерпілого в небезпечний для життя стан, оскільки завідомо залишили ОСОБА_17 без допомоги у вказаній квартирі, викравши та позбавивши волі мешканців цієї квартири, які здійснювали піклування та догляд за ним, в результаті чого останній помер.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку касаційної скарги прокурора, та який заперечив проти задоволення скарг захисників, пояснення захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та ОСОБА_6 , а також засуджених ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які підтримали свої касаційні скарги та заперечили проти задоволення скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 370 КПК ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідати вимогам, зазначеним у статтях 372, 419 цього Кодексу.
Частиною 1 п. 2 ст. 419 КПКпередбачено, що у мотивувальній частині ухвали має бути зазначено встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними.
Відповідно до вимог ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.
Крім того, у силу ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
Тобто, виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, який закріплений у п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.
Вказаних вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд не виконав.
Так, обґрунтовуючи свої твердження про недоведеність обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 135 КК, апеляційний суд зазначив в ухвалі, що «висновок суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд у вироку не наводить жодного належного доказу того, що обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_11 були обізнані хоча би про знаходження в квартирі потерпілого ОСОБА_17 , не кажучи вже про його вік та стан здоров`я». Крім того, посилався на постанову прокурора від 09 грудня 2013 року про зміну обвинувачення ОСОБА_5 .
Між тим винуватість ОСОБА_5 та ОСОБА_11 за цим епізодом злочину місцевий суд у вироку обґрунтував показаннями обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , яких безпосередньо допитав в судовому засіданні. Зважив на те, що вони тривалий час (біля 12 годин) перебували в квартирі потерпілих, мали вільний доступ до всіх приміщень і реально їх відвідували на що вказувала їх обізнаність щодо наявності сміття у всіх кімнатах, тощо. Крім того, у вироку суд послався на дані протоколу відтворення обстановки та обставин події та зазначив, що в ході проведення цієї слідчої дії ОСОБА_7 пояснив що, знаходячись з ОСОБА_11 в квартирі потерпілих, вони почули голос дідуся, а бабуся, в свою чергу, пояснила, що він хворий вже 18 років цукровим діабетом, що в нього був інсульт і необхідно подивитися, що він просить.
Також, у вироку наведені показання потерпілої ОСОБА_18 , яка в суді підтвердила, що дії обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 були узгоджені між собою та носили ознаки планування. При цьому ОСОБА_7 , перебуваючи в її квартирі разом з обвинуваченим ОСОБА_11 , постійно вказував, що у нього є начальник, і він має приїхати, паралельно спілкуючись з кимось тривалий час по телефону, та повідомляючи про перебіг подій.
Проте всі ці докази залишились не спростованими в ухвалі апеляційного суду, оскільки не були належно досліджені та оцінені.
Апеляційний суд без безпосереднього заслуховування показань осіб, свідчення яких мали б значення для вирішення питання про винуватість чи невинуватість засуджених, та дослідження інших матеріалів кримінального провадження, прийшов до переконання про відсутність достатніх доказів доведеності винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК, тобто надав іншу оцінку доказам, які були досліджені судом першої інстанції.
Однак, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 5-249кс15 від 21 січня 2016 року така засада кримінального судочинства, як безпосередність дослідження доказів має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Недотримання принципу безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 ст. 7 КПК).
Отже, апеляційний суд не мав права дати іншу оцінку доказам, ніж дав суд першої інстанції, безпосередньо не дослідивши їх на підтвердження або спростування фактичних обставин кримінального провадження.
Більше того, як убачається з журналу судового засідання та технічного носія інформації захисник ОСОБА_6 , не погодившись з вироком суду, ставив питання про визнання ряду доказів обвинувачення недопустимими, для чого в апеляційному суді в порядку ст. 404 КПК заявляв клопотання про повторне дослідження доказів, у тому числі і для перевірки фактів застосування щодо ОСОБА_7 недозволених методів слідства, в результаті чого останній, нібито, оговорив його підзахисного ОСОБА_20 при відтворенні обстановки та обставин події. Це клопотання було підтримано усіма засудженими та їх захисниками. Проте, не дивлячись на наявність в матеріалів кримінального провадження письмової заяви ОСОБА_7 про застосування до нього недозволених методів слідства і відповідного клопотання його захисника адвоката ОСОБА_8 , з приводу формальної перевірки викладених в заяві фактів (т. 3, а.п. 152; т. 9, а.п. 103), суд, пославшись на відсутність процесуальних приводів для повторного дослідження доказів, відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання (т. 14 а.п. 129-143, 149-152; т. 15 а.п. 95).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, щопроцедура апеляційного перегляду обвинувального вироку щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 відбулася формально та з грубим порушенням вимог статей 2, 7, 23, 404, 412 КПК, що могло вплинути на остаточні висновки цього суду.
Таким чином, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому вона на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду суду належить усунути вказані недоліки, повно та всебічно перевірити доводи, викладені в апеляційних та касаційних скаргах, у тому числі з приводу дотримання права на захист засуджених під час досудового слідства, а також в суді, безпосередньо дослідити необхідні докази за наявності для цього підстав, у сукупності проаналізувати їх, і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, навівши докладні мотиви його ухвалення.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а також прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3