Справа № 204/2748/16-К
1-КП/204/263/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 травня 2016 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

захисника: ОСОБА_4

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань того ж суду обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000607 відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, неодруженого, який проходить військову службу за контрактом у військовій частині № НОМЕР_1 на посаді інструктора з водіння відділення спеціальних автомобілів автомобільного взводу роти матеріально-технічного забезпечення у військовому званні «молодший сержант», раніше не судимого, проживаючого: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
19 травня 2014 року наказом № 96 (по стройовій частині) командира військової частини № НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_6 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду водія відділення спеціальних автомобілів автомобільного взводу роти матеріально-технічного забезпечення, яка дислокується у АДРЕСА_2 .

За наведених обставин молодший сержант ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період період функціонування національної економіки, органів держаної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» з 5 березня 2015 року в Україні діє особливий період.

У відповідності до нової редакції статті 407 КК України, внесеної Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини», який опубліковано у журналі Голос України від 04 березня 2015 року - № 39, зазначено, що до ст. 407 КК України внесено зміни та її доповнено частиною 4, яка передбачає відповідальність за самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду. Зазначені зміни набирають законної сили на наступний день після опублікування, тобто 05 березня 2015 року.

Однак 21 липня 2015 року молодший сержант ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не маючи на меті повністю ухилитися від проходження військової служби у військовій частині № НОМЕР_1 , самовільно залишив військову частину без поважних причин в умовах особливого періоду, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини № НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

В подальшому, 04 лютого 2016 року молодший сержант ОСОБА_6 прибув до розташування військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону, внаслідок чого злочин було припинено.

Таким чином, 21 липня 2015 року молодший сержант ОСОБА_6 самовільно залишив військову частину № НОМЕР_1 без поважних причин, в умовах особливого періоду та незаконно перебував за межами розташування військової частини до 04 лютого 2016 року.

Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, військовослужбовцем (крім строкової служби).

23 березня 2016 року між прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та підозрюваним ОСОБА_6 , в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 , було укладено угоду про визнання винуватості, яка скріплена підписами сторін прокурора та ОСОБА_6 , а також захисника ОСОБА_4 .

Згідно вказаної угоди прокурор та підозрюваний ОСОБА_6 дійшли згоди щодо:

-беззастережного визнання ОСОБА_6 своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України;

-щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину;

-обмеження права на оскарження вироку для прокурора і підозрюваного ОСОБА_6 ;

-відмова від здійснення прав, передбачених абзацом 1 та 4 п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України для підозрюваного ОСОБА_6 ;

-призначення ОСОБА_6 із застосуванням ст. 69 КК України покарання у вигляді двох років службового обмеження та стягнення 20 % із суми грошового забезпечення у дохід держави.
Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним, суд виходить з наступного:

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним ОСОБА_6 від 23 березня 2016 року відповідає вимогам ст. 471 КПК України. Наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, роз`яснені та зрозумілі сторонам. Укладення угоди сторонами є добровільним. ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України, який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Підозрюваний ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_4 та прокурор у підготовчому судовому засіданні просили суд постановити вирок, яким затвердити угоду про визнання винуватості.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про необхідність затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним ОСОБА_6 і призначення останньому узгодженої сторонами міри покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 314, 474, 475 КПК України, суд
З А С У Д И В:
Затвердити угоду про визнання винуватості між прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та підозрюваним ОСОБА_6 від 23 березня 2016 року, укладену у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та зі застосуванням ст. 69 КК України призначити йому узгоджене сторонами покарання у вигляді службового обмеження на строк два роки з відрахуванням із суми грошового забезпечення в доход держави у розмірі двадцяти відсотків.
На вирок може бути подана апеляція до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а при оскарженні вироку - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Суддя ОСОБА_1