АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/790/232/16 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 289 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16.02.2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.10.2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :
Вказаним вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Сумської області, громадянин України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , освіта незакінчена середня 9 класів, неодружений, не працював , раніше судимий 17.04.2006 року Дніпровським райсудом м. Києва за ч.1 ст.152 , ч. 1 ст.153 , ч. 2 ст.186 КК України до 5 років позбавлення волі, 24.04.2007 року Дзержинським районним судом м.Харкова за ч.1 ст.187, ч. 4 ст.70 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі,
засуджений за ч. 2 ст. 289 КК України до 6 років позбавлення волі.
Запобіжний захід залишений той же - тримання під вартою до набуття вироком суду чинності.
Строк відбування покарання обвинуваченому обчислено з моменту обрання запобіжного заходу з 22.11.2014 року.
Процесуальні витрати стягнуто з обвинуваченого.
З обвинуваченого за користь ОСОБА_8 стягнуто 43 530 грн.
Речовий доказ по кримінальному провадженню - автомобіль 21099 д.н. НОМЕР_1 ,на який накладений арешт повернутий законному набувачеві ОСОБА_11 .
Відповідно до вироку, обвинувачений ОСОБА_7 не офіційно займався ремонтом автомобілів.
15 березня 2014 року потерпілий ОСОБА_8 надав ОСОБА_7 автомобіль марки ВАЗ-21099 державний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, разом із техпаспортом та ключами. Даний автомобіль на праві власності належав та був зареєстрований на ОСОБА_10 , але фактично на підставі генеральної довіреності, виданої 20.05.2012 року ОСОБА_10 , перебув у його володінні, для проведення ремонту, згідно усної домовленості.
Взявши автомобіль, ОСОБА_7 поставив його до приміщення, розташованого за адресою : Харківська область Харківський район с. Бабаї вул. Червоних Партизан 20. Після цього, не маючи наміру виконувати ремонтні роботи, діючи повторно, маючи раптово виниклий умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом шляхом обману, діючи з корисливих мотивів , повідомив власнику автомобіля ОСОБА_10 неправдиві відомості про те , що придбав у ОСОБА_8 , який на підставі довіреності від 20.05.2012 року був уповноважений продати автомобіль. Таким чином , увівши її в оману , отримав від ОСОБА_10 довіреність від 15.05.2014 року, після чого незаконно заволодів транспортним засобом автомобілем ВАЗ-21099, коричневого кольору, реєстровий номер АХ 1515 АА.1999 року випуску, що зареєстрований на ОСОБА_10 , а потім розпорядився вказаним автомобілем на власний розсуд, переоформив право власності на вказаний автомобіль на ім`я своєї бабусі ОСОБА_12 ,здійснивши тимчасову реєстрацію, задля подальшого продажу іншій особі та отримавши грошові кошти обернув на свою користь.
Згідно висновку судової авто товарознавчої експертизи №9641 від 06.11.2014 року ринкова вартість даного автомобіля на момент скоєння кримінального правопорушення становить 30 530 грн 00 коп.
В апеляційних скаргах:
-потерпіла ОСОБА_10 просить змінити вирок в частині вирішення долі речових доказів та прийняти рішення про повернення їй автомобіля ВАЗ-21099, номер НОМЕР_2 , як єдиній законній власниці. При цьому вказала, що спричинена їй злочином шкода жодним чином компенсована не була. Вважає, що суд першої інстанції невірно повернув автомобіль законному набувачу ОСОБА_13 , тоді як повинен був повернути автомобіль законній власниці. Посилається на положення п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, які регламентують випадок вибуття майна з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. На думку апелянта, майно підлягає витребуванню у добросовісного набувача ОСОБА_14 на її користь;
-прокурор просить скасувати вирок суду 1-ї інстанції та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Мотивуючи скаргу вказав, що вирок є незаконним, призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через його м`якість. Вказав, що ОСОБА_15 вчинив тяжкий злочин з корисливих мотивів, є раніше судимим, а тому призначене покарання не може слугувати меті його виправлення та попередження нових злочинів;
-обвинувачений просить скасувати вирок, справу направити на новий судовий розгляд. Зазначив, що вирок є незаконним, було порушено його право на захист (відмовлено в повторному допиті свідка), при розгляді справи допущена неповнота, наявність складу злочину не доведено. Автомобілем користувався « ОСОБА_16 » без його відома, дана особа брала ключі та техпаспорт у ОСОБА_13 , проте, суд не взяв до уваги дані обставини.
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши думку прокурора, яка підтримала апеляцію державного обвинувача, обвинуваченого, який підтримав свою апеляцію, потерпілу ОСОБА_17 та її представника адвоката ОСОБА_9 , які підтримали апеляцію потерпілої, потерпілого ОСОБА_8 , який показав, що згоди на користування та розпорядження автомобілем не давав ні до, ані після ДТП, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.
Висновки районного суду про винуватість ОСОБА_7 в скоєнні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 289 КК України засновані на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах.
Потерпілий ОСОБА_8 показав, що віддав ОСОБА_15 в ремонт автомобіль «ВАЗ-21099» номер НОМЕР_1 з техпаспортом та ключами по усній домовленості, сплатив за це 10 000 грн. ОСОБА_18 користувався на підставі генеральної довіреності.
19.03.2014 року ОСОБА_15 незаконно, без його відому став управляти транспортним засобом автомобілем ВАЗ 21099, не впорався з керуванням та пошкодив автомобіль, про що написав розписку. Після цього ОСОБА_15 пообіцяв поновити автомобіль, але, не дочекавшись автомобіля, був вимушений звернутися до органів міліції про незаконне заволодіння автомобілем. Після цього ОСОБА_15 без його згоди, шляхом обману заволодів автомобілем та переоформив його на інших осіб.
Потерпіла ОСОБА_17 показала, що передала по генеральній довіреності автомобіль ВАЗ-21099 третій особі. Через деякий час, в червні місяці до неї приїхав ОСОБА_15 , показав технічний паспорт на автомобіль на її ім`я та сказав, що купив цей побитий автомобіль, показав фотознімки та попросив дати йому генеральну довіреність на його продаж. Повіривши, вона оформила генеральну довіреність.
Потім в червні 2014 року до неї приїхала міліція та розповіла, що ОСОБА_15 незаконно заволодів автомобілем та вона усвідомила, що її обманув ОСОБА_15 та пішла анулювала генеральну довіреність.
Показами свідка ОСОБА_11 , що 23.09.2014 року він придбав автомобіль «ВАЗ-21099» за суму еквівалентну 3 тисячам доларів США у ОСОБА_12 бабусі ОСОБА_15 . Що автомобіль був предметом незаконного заволодіння не знав.
Свідок ОСОБА_19 показав, що знає ОСОБА_15 , який займався ремонтом автомобілів та в вересні до ОСОБА_15 звернувся ОСОБА_13 , залишив свій автомобіль для ремонту.
В квітні 2014 року йому передзвонив ОСОБА_13 та повідомив, що ОСОБА_15 розбив його автомобіль, він знає, що була розмова з ОСОБА_15 про компенсацію після ДТП.
Свідок ОСОБА_20 показав, що йому відомо про поїздку ОСОБА_15 на автомобілі, переданому ОСОБА_13 , до своєї бабусі ОСОБА_21 в Сумську область, де він скоїв ДТП.
Розпискою ОСОБА_15 від 05.05.2014 року (а.с. 48), що він пошкодив автомобіль ОСОБА_13 та оцінює суму збитків в 66 тисяч гривень.
Копіями довіреностей (а.с. 34,35), що автомобіль ВАЗ-21099 номер НОМЕР_1 передавався по довіреності ОСОБА_8 20.05.2012 року і цей автомобіль належав ОСОБА_10 . 15.05.2014 року Богуславська видала довіреність на ОСОБА_7 , в тому числі з правом укладати договори купівлі-продажу.
Надавши правильну оцінку цим та наведеним у вироку доказам районний суд прийшов до висновку та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України.
Наведене спростовує доводи апеляції обвинуваченого, що суд допустив неповноту та неправильно кваліфікував його дії.
Перевіряючи доводи обвинуваченого, суд 1-ї інстанції допитав свідка ОСОБА_22 , а також перевірив доводи про причетність до ДТП цієї особи, а також ОСОБА_23 та дав цьому оцінку.
При цьому, з аналізу суду першої інстанції видно, що покази потерпілого ОСОБА_13 підтверджувалися наведеними та перевіреними в судовому засіданні доказами та у сукупності підтверджували незаконне заволодіння його транспортним засобом з боку обвинуваченого ОСОБА_15 .
З урахуванням цього, суд доводи обвинуваченого про причетність до ДТП ОСОБА_24 та ОСОБА_25 визнав недостовірними. Це спростовує доводи апеляції обвинуваченого в цій частині.
Також в апеляційному суді потерпілий ОСОБА_13 показав, що не давав дозволу обвинуваченому на користування переданим автомобілем, а тільки цей автомобіль передавався йому для ремонту.
Доводи потерпілої ОСОБА_10 про зміну вироку в частині вирішення долі речових доказів задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 100 КПК України, майно, яке було об`єктом кримінального правопорушення повертається законному володільцю. З матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_11 придбав автомобіль ВАЗ 21099. З урахуванням наведеного, районний суд правильно повернув законному набувачу автомобіль.
Разом з тим, при наявності спору про право власності на автомобіль, Богуславська чи інші особи можуть звернутися до суду з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляції прокурора про призначення м`якого покарання задоволенню не підлягають.
Як видно з вироку, суд першої інстанції призначив ОСОБА_15 покарання згідно з вимогами ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
З урахуванням наведеного, покарання ОСОБА_15 призначено за ч. 2 ст. 289 КК України у виді реального позбавлення волі в межах санкції вказаної статті. Тому доводи апеляції прокурора задоволенню не підлягають.
Також, районний суд задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 з урахуванням вартості автомобіля, відшкодування моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу. Це спростовує доводи обвинуваченого про необґрунтоване вирішення вказаного цивільного позову.
Керуючись ст.ст. 404, 405, ст. 407, ст. 418, 419, ч. 2 ст. 376 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляції прокурора, потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.10.2015 р. щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, що тримається під вартою у той же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий
Судді: