АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні 19 жовтня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 01 квітня 2016 року,
за участі: прокурора представника власника майна ОСОБА_7 , ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою суду задоволено клопотання старшого слідчого 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_8 , погоджене прокурором, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному проваджені ОСОБА_9 , та накладено арешт на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_6 .
В обґрунтування рішення, слідчий суддя зазначає, що клопотання слідчого підлягає задоволенню, оскільки містить достатньо правових підстав для арешту вказаного майна, оскільки воно відповідає критеріям ст. 98 КПК України.
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року. Разом з тим, просить вважати обчислення строку апеляційного оскарження з дати, коли третя особа дізналася про наявність оскаржуваної ухвали, а саме з 23 вересня 2016 року, так як судове рішення ухвалено без повідомлення та присутності третьої особи.

Так, апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала є передчасною та підлягає скасуванню, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою вказаною у клопотанні слідчого, що на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , не відповідає жодним критеріям визначеному ст. 98 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі, доводи прокурора, який вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 395 КПК України, ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення, а у випадку якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З апеляційної скарги, доданих до неї документів та матеріалів судового провадження вбачається, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно було розглянуто судом у відсутність власника майна та його представника, рішення слідчого судді власнику майна не вручалося, а тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження не пропущений.

Досудовим розслідування встановлено, що у березні-квітні 2014 року у м. Донецьку створено стійке ієрархічне об`єднання - терористичну організацію, так звану «Донецьку народну республіку» (далі - «ДНР»), учасники якої на території України займаються вчиненням актів тероризму, залякуванням населення, вбивством громадян, захопленням адміністративних будівель органів державної влади і місцевого самоврядування та інших тяжких і особливо тяжких злочинів, що призводить до дестабілізації суспільно-політичної ситуації у державі.
Основною метою діяльності вказаної терористичної організації є насильницька зміна та повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, а також зміна меж території і державного кордону України, шляхом створення незаконного державного утворення «ДНР».
Разом з тим встановлено, що ОСОБА_10 було відомо про мету діяльності лідерів даної терористичної організації, а саме: насильницька зміна, повалення конституційного ладу та захоплення державної влади, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України.
Незважаючи на вищезазначене, приблизно в січні 2015 року у ОСОБА_10 , який перебував на території Донецької області, як у проросійського активіста, особи, що не сприймає законну державну владу в Україні та її територіальний устрій, прихильника протиправної діяльності ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також інших керівників та учасників терористичної організації «ДНР», виник злочинний умисел на участь у терористичній організації «ДНР».
Так, ОСОБА_10 , виконуючи злочинні указівки керівництва терористичної організації «ДНР», створив та очолив молодіжний підрозділ терористичної організації «ДНР» з назвою «Молода Республіка», у завдання якого входить вербування молоді із числа мешканців Донецької області для участі в діяльності зазначеної терористичної організації, направленої на досягнення її основної мети - насильницьку зміну та повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, а також зміну меж території і державного кордону України, шляхом створення незаконного державного утворення «ДНР».
Крім того, встановлено, що до вказаної протиправної діяльності причетні його дружина ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які приймали активну участь у створенні та діяльності структурного підрозділу «ДНР» агітаційно-пропагандистського напряму ГО «Молода республіка», підготовці та проведені заходів на підтримку та популяризацію терористичної організації «ДНР», її керівників, у т.ч. ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також бойовиків « ОСОБА_19 » та «Моторола».
Оскільки обставини, що дають підстави підозрювати ОСОБА_17 та ОСОБА_17 у вчиненні означеного кримінального правопорушення є дані оперативного підрозділу тому їх не достатньо для оголошення їм про підозру у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, а також і те, що існує необхідність документування їх подальшої протиправної діяльності.
Таким чином, викладені вище обставини дають підстави вважати, що ОСОБА_17 та ОСОБА_18 причетні до вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, однак повідомити їм про підозру щодо скоєння вказаного злочину на даний час не видається за можливе, оскільки необхідно зібрати достатні докази вчинення ними зазначеного кримінального правопорушення.
23 жовтня 2015 року в ході проведення огляду місця події у приміщенні номеру № НОМЕР_1 готелю « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київський Шлях, 70, виявлено та вилучено належні ОСОБА_10 набір ключів від приміщень та автотранспорту, у тому числі будинку за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля ВАЗ 21053, д.н.з. НОМЕР_2 .
Допитаний як свідок ОСОБА_20 показав, що за результатами проведення оперативних заходів отримано інформацію про наявність у громадянина України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 нерухомого майна, а саме окремого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5
29 березня 2016 року вказаний будинок з надвірними спорудами визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000341.
01 квітня 2016 року старший слідчий 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_8 , за погодження прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , звернувся з клопотанням до Шевченківського районного суду м. Києва про накладення арешту на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_6 , але фактично перебуває у володінні ОСОБА_10 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які ним користуються, розпоряджаються та не здійснюють переоформлення на свої дані з метою приховування незаконного здобутого майна від правоохоронних органів, а саме житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який визнано речовим доказом у кримінальному провадженні 0000341 з метою забезпечення його збереження та виключення можливості передачі ї відчуження іншим особам.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року, вищевказане клопотання старшого слідчого задоволено.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000341, про накладення арешту на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_6 , слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення слідчого ОСОБА_8 та, дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку, що існують достатні підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для накладення арешту на вказаний об`єкт житлової нерухомості (квартиру), оскільки це майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів та забезпечення можливої конфіскації майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на зазначене в клопотанні слідчого майно, з метою збереження речових доказів, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які мажуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Посилання автора апеляційної скарги на те, що житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою вказаною у клопотанні слідчого, що на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , не відповідає жодним критеріям визначеному ст. 98 КК України, є безпідставними, оскільки на переконання колегії суддів вказані матеріальні об`єкти містять відомості, які можуть бути використанні як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та набутті кримінально протиправним шляхом.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, зазначене у клопотанні, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності і співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , навіть з урахуванням усіх викладених у ній доводів, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_8 , погоджене прокурором, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному проваджені ОСОБА_9 , та накладено арешт на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_6 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №11-сс/796/3465/2016 Категорія: ст. 170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_21 Доповідач: ОСОБА_1