АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа: 11/796/ 58 /2016 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 3ст. 365, ч. 1 ст. 121 КК України Головуючий у апеляційній інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_10 ,
представника потерпілої ОСОБА_11 ,
засудженого ОСОБА_12 ,
захисника ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду м. Києва кримінальну справу за апеляціями прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та засудженого ОСОБА_12 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Маринівка Доманівського району Миколаївської області, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено:

- за ч. 3 ст. 365 КК України на 8 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки; у відповідності до ст. 54 КК України ОСОБА_12 позбавлено спеціального звання - лейтенант міліції;

- за ч. 1 ст. 121 КК України на 6 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_12 призначено 8 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки та з позбавленням спеціального звання - лейтенант міліції. Початок строку відбування покарання ОСОБА_12 ухвалено відраховувати з моменту фактичного взяття його під варту, врахувавши в строк відбування покарання термін перебування під вартою з 28.10.2014 року по 18.11.2014 року. Запобіжний захід ОСОБА_12 у виді підписки про невиїзд до набрання вироком законної сили залишено без зміни.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_12 на користь ОСОБА_10 100 000 грн. моральної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_12 визнаний винним у тому, що будучи згідно наказу № 47 о/с від 12.08. 2004 року призначеним на посаду наукового співробітника Науково дослідного центру безпеки дорожнього руху МВС України, будучи працівником органів внутрішніх справ України, лейтенантом міліції, який відповідно до вимог Закону України « Про міліцію» повинен забезпечувати особисту безпеку громадян, захищати їх права, свободи та законні інтереси, запобігати правопорушенням та припиняти їх, охороняти і забезпечувати громадський порядок, виявляти та розкривати злочини, розшукувати осіб, які їх вчинили та наділений іншими повноваженнми, передбаченими Законом України « Про міліцію», прийнявши присягу працівника органу внутрішніх справ, маючи службове посвідчення та будучи службовою особою, вчинив перевищення службових повноважень, що спричинили тяжкі наслідки та умисне тяжке тілесне ушкодження за наступних обставин.
24.09.2004 року близько 01 год. ОСОБА_14 разом із ОСОБА_15 знаходились біля підземного переходу по п-ту Броварському в м. Києві навпроти будинку №31 по вул. Малишко, де збирались дівчата, які надавали послуги інтимного характеру.
У цей час до підземного переходу на автомобілі марки «Шкода Октавія» приїхав лейтенант міліції ОСОБА_12 , який вийшов з салону автомобіля та, підбігши до раніше не знайомих ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , пред`явив їм своє службове посвідчення працівника міліції, після чого безпідставно став вимагати в них пред`явити документи для перевірки. ОСОБА_15 відповів ОСОБА_12 , що окрім бейджика з місця роботи документів, що посвідчують його особу при собі не має, а ОСОБА_14 став сперечатись з ОСОБА_12 з приводу законності перевірки документів.
У відповідь на це ОСОБА_12 , перевищуючи свої службові повноваження, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, безпричинно наніс ОСОБА_15 один удар кулаком в область обличчя та два удари кулаком в область грудей, чим спричинив останньому фізичний біль. Від отриманих ударів ОСОБА_15 , який дійсно сприймав ОСОБА_12 , як працівника міліції, з місця події втік.
ОСОБА_12 , продовжуючи свої злочинні дії та користуючись перевагою у фізичних даних, став наносити ОСОБА_14 , який залишався на місці події, удари кулаками в обличчя та в область тулуба. ОСОБА_14 , намагаючись уникнути побиття, став тікати від ОСОБА_12 в напрямку розташованого поряд парку.
Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_12 наздогнав ОСОБА_14 в парку на відстані біля 30-40 м від вказаного підземного переходу і став наносити останньому, який впав на землю та лежав на спині,удари руками та ногами протягом 5 хв. в ділянку тулуба та голову. При цьому ОСОБА_14 опору не чинив і від ударів вже не захищався. Після цього ОСОБА_12 з місця вчинення злочину зник.
Згідно даних висновку судово-медичної експертизи №214/2723/2 від 15.11.2004 року потерпілому ОСОБА_14 були спричинені тілесні ушкодження у виді: забоїв, саден обличчя, масивної підшкіряної гематоми лівої щоки, крововиливів навколо лівого та правого ока, що мають ознаки легких тілесних ушкоджень, а також кровопідтік в правій скроневій області, великого характеру крововиливи в м`які тканини правої половини голови, субдуральної гематоми з права, осередок дару правої тіменної частини, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.
В апеляції прокурор, не оспорюючи доведеність винуватості засудженого, кваліфікацію його дій, та призначене судом покарання, просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року змінити у вступній і мотивувальній частинах з урахуванням вказаних у апеляції недоліках, у решті вирок суду залишити без зміни.
В обґрунтування апеляції прокурор зазначає, що вирок суду є незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Так, у вступній частині вироку суду зазначено лише одного прокурора, який брав участь в розгляді справи, проте підтримання державного обвинувачення, згідно протоколу судового засідання, здійснювалось групою державних обвинувачів з числа працівників прокуратури району; в мотивувальній частині вироку суду в показаннях свідка ОСОБА_15 допущено неточність, оскільки невірно написано прізвище підсудного ОСОБА_12 замість ОСОБА_12 ..
Також апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку зазначив, що покарання ОСОБА_12 необхідно призначити у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 365 КК України, проте згідно обвинувачення та вироку суду ОСОБА_12 засуджено за ч. 3 ст. 365 КК України.

В апеляції зі змінами засуджений ОСОБА_12 просив при апеляційному розгляді брати до уваги виключно мотиви, наведені в змінах до апеляції, згідно яких засуджений просив вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року скасувати , звільнити його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 365 КК України у зв`язку з закінченням строків давності; провадження по справі закрити згідно п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України. Також просив відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 .
В обґрунтування наведеного засуджений вказував, що 18.06.2014 р. він не прибув на чергове засідання суду з поважної причини - у зв`язку з захворюванням (неявка уперше за 10 років досудового слідства та суду в даній справі). Медичні документи, які підтверджують поважність причини його неявки в судове засідання засуджений надав до Дарницького районного суду м. Києва особисто 16.07.2014 р. Крім того, продублював надання суду медичних документів поштою рекомендованим листом. Пізніше це ж зробив і захисник ОСОБА_16 . З клопотання захисника про доручення надісланих документів до справи вбачається, що саме захисником несвоєчасно було повідомлено суд про поважність причин неявки до суду засудженого.
Проте, як з`ясувалося пізніше, 18.06.2014 року суд за клопотанням прокурора у відсутності захисника, без з`ясування причин неявки ОСОБА_12 , постановою змінив запобіжний захід ОСОБА_12 із підписки про невиїзд на тримання під вартою та оголосив його в розшук. Засуджений вважає, що його безпідставно оголошено в розшук, оскільки наявним у матеріалах справи листом непрацездатності підтверджується поважність причин його неявки у судове засідання 18.06.2014 року, а тому на час розгляду справи суд не мав об`єктивних даних на підтвердження того, що ОСОБА_12 переховувався від суду з метою уникнення відповідальності.
Крім того, засуджений вказує, що днем інкримінованого йому злочину є 24.09.2004 року, в справі відсутні будь-які законні підстави для зупинення перебігу строків давності, передбачених ч. 2 ст. 49 КК України, а тому суд першої інстанції мав вирішити питання застосування вказаної статті та звільнення ОСОБА_12 від кримінальної відповідальності, чого не зробив. Апеляційний суд, встановивши обставини, передбачені зокрема, ст. 11-1 КПК України, 1960 року, скасовує обвинувальний вирок і закриває справу (ст. 376 КПК України 1960 року).
Крім того, апелянт вказує, що суд безпідставно ухвалив відшкодувати на користь потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 100 тисяч гривень, не врахувавши того, що його мати відшкодувала потерпілій 154 тис. грн., що підтверджується відповідною розпискою.

На апеляцію ОСОБА_12 зі змінами представник потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_17 подала заперечення, в яких просила апеляцію ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляцію прокурора, просив її задовольнити та заперечував проти задоволення апеляції засудженого; пояснення потерпілої та її представника, які не заперечували проти задоволення апеляції прокурора та просили відмовити в задоволенні апеляції засудженого, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції; апеляції зі змінами засудженого захисника та засудженого, які підтримали апеляцію засудженого зі змінами, заперечували проти задоволення апеляції прокурора; провівши частково судове слідство, судові дебати та вислухавши останнє слово засудженого, перевіривши матеріали кримінальної справи і обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора задоволенню не підлягає, а апеляція засудженого підлягає задоволенню частково, виходячи з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 365 КПК України, 1960 року, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.
Оскільки в змінах до апеляції (а.с. 170) засуджений ОСОБА_12 просив при апеляційному розгляді справи до уваги брати виключно мотиви, наведені в змінах, то висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 у перевищенні службових повноважень, тобто умисному вчиненні службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що супроводжувалися насильством та спричинили тяжкі наслідки, а також в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, апеляційним судом не перевіряються.
За встановлених судом фактичних обставин справи, дії ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 121 КК України кваліфіковані вірно.
При призначенні засудженому ОСОБА_12 покарання як за кожним злочином окремо, так і за сукупністю злочинів судом першої інстанції були дотримані вимоги ст. 65, 70 КК України, і тому на думку колегії суддів, засудженому ОСОБА_12 призначено покарання, яке як за видом так і за розміром відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, є необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.
Що стосується доводів прокурора про зміну вироку з врахуванням недоліків, допущених судом у вироку та наведених в апеляції, то колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ст. 367 КПК України підставами для скасування або зміни вироку чи постанови є:
1) однобічність або неповнота дізнання, досудового чи судового слідства;
2) невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи;
3) істотне порушення кримінально-процесуального закону;
4) неправильне застосування закону;
5) невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.
Посилання в апеляції прокурора на те, що у вступній частині вироку суду першої інстанції вказано лише одного прокурора, який брав участь у розгляді справи, проте підтримання державного обвинувачення, згідно протоколу судового засідання здійснювалось групою державних обвинувачів з числа працівників прокуратури району; невірне написання прізвища підсудного ОСОБА_12 у тексті вироку; вказівка суду в мотивувальній частині вироку про призначення підсудному покарання за ч. 2 ст. 365 КК України, замість ч. 3 ст. 365 КК України є обґрунтованими, але ці обставини не є підставами для зміни вироку в сенсі ст. 367 КК України, адже ці недоліки вироку фактично є технічними описками, не впливають на доведеність вини ОСОБА_12 , кваліфікацію його дій та призначення покарання. А тому наведені описки у вироку суду підлягають виправленню в порядку, передбаченому Перехідними положеннями КПК України, 2012 року.
Таким чином, підстав для задоволення апеляції прокурора колегія суддів на знаходить.
Що стосується доводів зміненої апеляції засудженого, то колегія вважає зазначити наступне.
Вироком суду ОСОБА_12 визнано винним та засуджено за злочини, передбачені ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 121 КК України, які згідно з класифікацією злочинів, визначеною ст. 12 КК України є тяжкими злочинами.
Положеннями ст. 49 КК України визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років у разі вчинення тяжкого злочину.
Отже, строк давності за злочин, вчинений ОСОБА_12 24 вересня 2004 року, за загальним правилом, повинен був закінчитись 24 вересня 2014 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України, 1960 року, перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства та суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.
Доводи апеляції ОСОБА_12 про те, що в справі відсутні будь-які законні підстави для зупинення перебігу строків давності, передбачених ч. 2 ст. 49 КК України є безпідставними, оскільки матеріалами справи доведено, що ОСОБА_12 ухилявся від явки до суду і перебував у розшуку правомірно.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2013 року № 5-1 кс15 вбачається, що під ухиленням від слідства або суду з погляду на застосування статті 48 КК України 1960 року слід розуміти будь які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника.
При з`ясуванні які дії особи мають визнаватись юридично значущим ( а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, яка скоїла злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правоохоронних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку .
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_12 неодноразово обирався запобіжний захід у виді підписки про невиїзд ( Т.1 а.с. 138, Т.1 а.с. 188, Т. 1 а.с. 210), в яких він брав на себе певні зобов`язання, зокрема, за першою вимогою з`являтися до суду та йому були роз`яснені наслідки порушення ним взятих на себе зобов`язань.
10 червня 2014 року ОСОБА_12 був належним чином повідомлений про судове засідання, яке відбудеться 18 червня 2014 року о 17.00 год., що підтверджується власноручною розпискою ( Т. 6 а.с.12).
В судове засідання, призначене на 17.00 год. 18 червня 2014 року підсудний ОСОБА_12 , не з`явився. При цьому, він, перебуваючи у процесуальному статусі (підсудного), щодо якого був застосований запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, в порушення взятих на себе зобов`язань, не повідомив завчасно районний суд про причини своєї неявки. Посилання ОСОБА_12 , на неможливість повідомлення суду про причини неявки в зв`язку з перебуванням на лікарняному є неспроможними, оскільки ОСОБА_12 перебував на амбулаторному лікуванні, а не в лікарні.
Перевіряючи, на виконання вказівки Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, доводи апеляції ОСОБА_12 щодо правильності застосування судом першої інстанції вимог ст. 288 КПК України, 1960 року, колегія суддів приходить до наступних висновків.
В апеляції та касаційній скарзі ОСОБА_12 посилався на те, що 18 червня 2014 року була його перша неявка до суду за 10 років. Разом з тим, такі доводи засудженого спростовуються матеріалами кримінальної справи.
Так, з досліджених в суді апеляційної інстанції за клопотанням представника потерпілої матеріалів кримінальної справи, зокрема, протоколів судових засідань від 25.04.2007 р. ( Т. 2 а.с. 17), від 26.03.2008 р. ( Т.2 а.с. 85), та від 24.04.2008 ( Т.2 а.с. 96 ) вбачається, що ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, у вказані судові засідання не з`явився. При цьому ОСОБА_12 не надавав суду документів, які б підтверджували поважність причин його неявки, оскільки в протоколах судових засідань не зазначено про їх надання і в справі вони відсутні.
На думку колегії суддів, така поведінка ОСОБА_12 свідчить про те, що він ухилявся від суду та мав намір затягнути розгляд кримінальної справи.
Крім того, про намір ОСОБА_12 затягнути розгляд кримінальної справи свідчать і копії постанов про зупинення досудового слідства за заявою ОСОБА_12 в зв`язку з його хворобою від 30.04.2010 року ( Т.2, а.с. 238), від 18.05.2010 року (Т.2 а.с. 240) та від 28.05.2010 року ( Т. 2 а.с. 242), адже, будь-яких підтверджуючих таку обставину документів матеріали кримінальної справи не містять.
Враховуючи таку поведінку підсудного ОСОБА_12 та неявку останнього в судове засідання 18 червня 2014 року без повідомлення поважності причин, суд розцінив неявку підсудного як умисне порушення ним процесуальних обов`язків, переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, перешкоджання встановленню істини у кримінальній справі та необгрунтоване затягування її розгляду і за клопотанням прокурора постановою Дарницького районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року суд ОСОБА_12 змінив запобіжний захід із підписки про невиїзд на тримання під вартою, оголосивши ОСОБА_12 в розшук та постановив взяти його під варту.
Про те, що ОСОБА_12 дійсно ухилився від суду свідчить і та обставина, що копія лікарняного листка, виданого ОСОБА_12 19.06.2014 р. була здана до канцелярії суду та надіслана поштою лише 15.07.2014 року, тобто майже через місяць після оголошення його в розшук. З матеріалів кримінальної справи вбачається, що після подачі цих документів, ОСОБА_12 , знаючи, що відносно нього розглядається кримінальна справа, до суду не з`являвся, про наступні дати судових засідань не цікавився.
Доводи засудженого з приводу того, що постанова про розшук була формальною, адже фактично розшук не проводився, спростовуються матеріалами кримінальної справи. Так, зі справи вбачається, що розшук ОСОБА_12 тривав з 18 червня 2014 року до 28 жовтня 2014 року, коли він і був затриманий та поміщений до Київського СІЗО. З показань потерпілої ОСОБА_10 вбачається, що вона весь зазначений час, розуміючи, що кримінальна справа розглядається вже дуже довго і може бути закрита в зв`язку зі сплином строків давності, цікавилась ходом розшуку ОСОБА_12 , писала звернення до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, прокуратури Дарницького району м. Києва та до народних депутатів.
З відповідей на звернення потерпілої ОСОБА_10 (Т.6, а.с. 207, 213) вбачається, що оперативними працівниками Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві на виконання постанови суду проводилися необхідні розшукові та негласні розшукові дії, спрямовані на встановлення місця перебування та затримання з метою доставки ОСОБА_12 .
В результаті наведених слідчих дій, ОСОБА_12 28 жовтня 2014 року був затриманий та направлений до Київського слідчого ізолятора, в зв`язку з чим розшук ОСОБА_12 припинено, а оперативно розшукова справа за № 02 811 від 10.07.2014 року закрита ( Т.6 а.с. 46).
Таким чином, на думку колегії суддів, в зв`язку з ухиленням ОСОБА_12 від суду та обґрунтованим оголошенням його в розшук, перебіг строків давності зупинився 18.06.2014 року і відновився лише з дня затримання ОСОБА_12 - 28 жовтня 2014 року. Тому, апеляційні вимоги засудженого в частині скасування вироку суду та закриття провадження по справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України задоволенню не підлягають, адже у цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років, які, беручи до уваги дату вчинення злочину 24.09.2004 року ще не минули.
Разом з тим, доводи засудженого ОСОБА_12 в апеляції з приводу неправильного вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 та безпідставного стягнення з засудженого на користь потерпілої у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. є на думку колегії суддів, слушними.
Так, з матеріалів кримінальної справи, зокрема, позовної заяви потерпілої ОСОБА_10 ( Т. 1 а.с. 320) вбачається, що вона 19 жовтня 2005 року пред`явила цивільний позов до ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної шкоди на суму 3353 грн. 40 коп. та відшкодування моральної шкоди на суму 50 000 грн.
В подальшому, в позовній заяві від 03.09.2010 року ( Т. 3. а.с. 149) , потерпіла ОСОБА_10 збільшила свої позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди до 150 000 грн.
Вирішуючи цивільний позов, суд в мотивувальній частині вироку вказав, що цивільний позов підлягає до часткового задоволення, а саме керуючись принципом розумності, суд дійшов висновку про стягнення зі ОСОБА_12 на користь потерпілої в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.
Проте, на думку колегії суддів, при прийнятті такого рішення судом першої інстанції не було враховано наявного в матеріалах кримінальної справи графіку погашення матеріальної та моральної шкоди потерпілій ОСОБА_10 ( Т. 6 а.с. 214), відповідно до якого в кінці 2011 року потерпілій ОСОБА_10 була відшкодована в повному обсязі матеріальна та моральна шкода на загальну суму 154 031 грн., чого потерпіла не заперечувала й в суді апеляційної інстанції, визнавши в цій частині апеляцію засудженого.
А тому, з врахуванням виплаченої потерпілій ОСОБА_10 суми як матеріальної так і моральної шкоди, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення цивільного позову про стягнення зі ОСОБА_12 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральної шкоди в сумі 100 000 грн. у суду першої інстанції не було, а тому вирок суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям судом апеляційної інстанції рішення про відмову потерпілій ОСОБА_10 у задоволенні цивільного позову.
Таким чином, апеляція засудженого ОСОБА_12 в частині невірного вирішення цивільного позову підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України (1960 року) та п. п. 11, 13, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (13.04.2012 року), колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції залишити без задоволення.
Апеляцію засудженого ОСОБА_12 зі змінами задовольнити частково.
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 рокущодо засудженого ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 121 КК України в частині вирішення цивільного позову - скасувати.
Відмовити ОСОБА_10 в задоволенні цивільного позову до ОСОБА_12 про відшкодування моральної шкоди.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом одного місяця з дня її проголошення.

Судді:
_______________ ______________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4