Ухвала
іменем України 23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 грудня 2015 року,

встановила :

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2015 року
ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженку м. Миколаєва, громадянку України,

проживаючу за адресою:

АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за цим вироком та вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2015 року та остаточно ОСОБА_4 визначено покарання 4 роки 6 місяців позбавлення.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 грудня 2015 року вирок суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_4 визнана винною у тому, що вона 14 січня 2015 року о 15 год., знаходячись біля будинку № 52 по вул. Південній в м. Миколаєві, діючи повторно, умисно із застосуванням фізичного насильства, штовхнула в спину ОСОБА_5 , остання впала на землю, шляхом ривку, відкрито заволоділа майном останньої, чим спричинила потерпілій майнову шкоду на загальну суму 767 грн.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, засуджена ставить питання про зміну постановлених судових рішень та пом`якшення призначеного за ч. 2 ст. 186 КК України покарання шляхом застосування ст. 69 КК України. Вважає, що суд призначив суворе покарання, не врахував щире каяття та те що вона стала на шлях виправлення. Зазначає, що вона сирота з 13 років, свою вину визнала, хоче бути корисною для суспільства та створити сім`ю. Вказує, що неодноразово притягувалась до кримінальної відповідальності, однак за злочини які не є тяжкими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винності ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, яким надав юридичну оцінку. Законність цього висновку та кваліфікація дій засудженої перевірені і підтверджені судом апеляційної інстанції та у касаційному порядку не оспорюються.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Що стосується призначеного ОСОБА_4 покарання, то воно обрано у відповідності до вимог закону. Суд з достатньою повнотою врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який відноситься до категорії тяжких, усі обставини провадження, у тому числі й ті, на які посилається засуджена у касаційній скарзі, особу винної, яка раніше судима, не працює, перебуває на обліку у лікаря нарколога.
Правильно визнано судом обставиною, що пом`якшує покарання, визнання вини, та ту, що його обтяжує, - рецидив злочину.
З урахуванням усіх даних про особу винної, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд призначив ОСОБА_4 покарання, наближене до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, навів у вироку переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких умов буде досягнута мета покарання.

Правильно, відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, судом визначено і остаточне покарання ОСОБА_4 .

Доводи засудженої щодо суворості призначеного покарання, були предметом перевірки апеляційного суду.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується, що призначене ОСОБА_4 покарання є справедливим, сприятиме її виправленню і перевихованню, попередженню вчинення нею нових злочинів, а тому не вбачає підстав для прийняття рішення про його пом`якшення із застосуванням ст. 69 КК України.

Враховуючи викладене, касаційні вимоги засудженої безпідставні.
Інших доводів, для зміни чи скасування судових рішень засудженою у касаційній скарзі не наведено.
Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 грудня 2015 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3