Справа № 755/6762/16-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"27" травня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0010668 від 18.07.2015 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 18.07.2015 о 14 годині 30 хвилин перебував в приміщенні торгового залу магазину «ОСТІН», який розташований в ТЦ «Лівобережний» за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 2-Б, де у нього виник злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна з даного магазину.
Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, з метою власного протиправного збагачення, шляхом вільного доступу ОСОБА_4 взяв з торгових полиць магазину товар який належить ТОВ «ОСТІН», а саме: чоловічий кашкет марки ТОВ «ОСТІН» (артикул МН6М83), закупівельною вартістю 165 гривень 83 копійки; чоловічу сорочку-поло марки ТОВ «ОСТІН» (артикул MT6N33), закупівельною вартістю 249 гривень 17 копійок; чоловічу сумку марки ТОВ «ОСТІН» (артикул MG6K91), закупівельною вартістю 207 гривень 50 копійок.
Продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 в приміщені торгівельної зали магазину ТОВ «ОСТІН», заховав чоловічий кашкет з козирком, чоловічу сорочку-поло та чоловічу сумку до власної чоловічої сумки, яка була заздалегідь заготовлена для виконання крадіжки та містила у собі обклеєну внутрішню частину фольгою та, не маючи наміру розрахуватись за вищевказаний товар, пройшов через касову зону не розрахувавшись за нього, вийшовши з приміщення торгівельної зали магазину ТОВ «ОСТІН», при цьому виконавши усі необхідні дії, які він вважав за необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки на сходах загального коридору був затриманий працівниками охорони торгівельної зали.
Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_4 просив суд визнати недоцільним дослідження доказів, так як повністю погоджується з досудовим розслідуванням справи.

Покази обвинуваченого ОСОБА_4 під час досудового слідства і в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, суд переконавшись, що учасники процесу, вірно розуміють зміст обставин провадження, відсутності сумнівів в добровільності їх позицій, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

Тож, враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, встановлених судом.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинений повторно, однак свій злочинний умисел до кінця довести не зміг з причин, що не залежали від його волі.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, спосіб життя (не працюючий, не одружений, раніше судимий, з вищою освітою, наявність на утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім (син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 ), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання та відсутність матеріальних претензій у потерпілого; відношення обвинуваченого до вчиненого, наявність у нього розуміння неприйнятності вчинених ним дій у цивілізованому суспільстві; ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 185 КК України у виді позбавлення волі з безпосереднім урахуванням вимог ст. 68 цього ж Кодексу.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, конкретні обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення караного діяння, пов`язані з вчиненням правопорушення, після вчинення діяння, індивідуальні властивості особи: стать, вік, стан здоров`я, родинний стан, характер вчиненого кримінального правопорушення та оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

При цьому, суд враховує, що пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судом кримінального покарання» регламентовано, що коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Як убачається з матеріалів справи, обвинувачений не був засуджений 08.10.2015 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя до покарання, яке належало йому відбувати реально, а даний злочин ним було вчинено до постановлення вказаного попереднього вироку, а тому, виходячи зі змісту ч. 4 ст. 70 та ст. 72 КК України, та відповідно до роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судом кримінального покарання» такі вироки мають виконуватися самостійно.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався та враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України в поєднанні з даними про його особу, на цьому етапі провадження, суд не убачає передумов для його визначення.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинувачення - вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк'1 (один) рфк.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08.10.2015, яким ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочинів за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання, з урахування ст. 70 цього Кодексу, у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, виконувати самостійно.

Строк відбування покарання відраховувати з дня затримання.

Речові докази у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0010668 від 18.07.2015, - повернути власнику (володільцю).
Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1