АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/1550/2016 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 185, ч.2, КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
При секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0004700 за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 4 липня 2016 року, яким

ОСОБА_10 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Київ, українець, громадянин України, освіта середня, не одружений, не працює, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий: 1) 23 квітня 2009 року Дарницьким районним судом міста Києва за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі; 2) 05 листопада 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва за ст. 185 КК України до одного року шести місяців позбавлення волі; 3) 16 квітня 2015 року Дарницьким районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 185; ч. 2 ст. 185, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до 1 року 8 місяців позбавлення волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 2 закону України «Про амністію у 2014 році»;

засуджений за ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу прокурора, судова колегія, -
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 засуджений за закінчений замах на таємне викрадення чужого майна, яке, як видно з вироку, він вчинив о 1245 годині 27 квітня 2016 року перебуваючи в приміщенні торгівельного залу магазину «Еко-Маркет № 53», що знаходиться за адресою: вул. Декабристів, 7 в м. Києві, повторно викрав із полиць 2 упаковки кави «Jacobs Monarch», вартістю 200 грн. 12 коп., та 209 грн. 99 коп., пачку кави «Carte Noire Original», вартістю 240 грн. 07 коп., які, поклавши до свого рюкзака, направився до виходу, проте злочин не зміг довести до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками охорони магазину.

Не погодившись з вироком суду заступник прокурора міста Києва ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в обґрунтування якої зазначає наступне.

Виносячи обвинувальний вирок суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, незаконно призначив невиправдано м`яке покарання, звільнивши від його відбування з випробуванням. Суд фактично не надав належної і достатньої оцінки даним про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності та відбував реальне покарання у місцях позбавлення волі. Після цього, зухвало ігноруючи можливість призначення суворого покарання, ОСОБА_7 вчинив повторно новий злочин проти власності.

Крім того, прокурор звертає увагу на те, що об`єкт злочинного посягання у жодному випадку не можна віднести до предметів першої необхідності, на викрадення яких обвинуваченого підштовхнула складна життєва ситуація.

На цих підставах прокурор просить вирок Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2016 року скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 185 КК України у виді трьох років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника проти її задоволення, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 185 КК України були отримані в порядку застосування положень ст. 349 КПК України, при цьому порушень процедури застосування вказаної правової норми не виявлено і ніхто в апеляційному засіданні на такі порушення не скаржиться та не піддає сумнівам зазначені висновки суду, а тому, розглядаючи апеляційну скаргу в межах апеляційних вимог, судова колегія ці висновки не досліджує та не оцінює, погоджуючись із ними.

Що ж стосується виду, міри покарання та можливості звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням, справедливість яких оскаржено заступником прокурора міста Києва, то, вирішуючи вказані питання, суд першої інстанції, і це прямо вказано у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке по закону віднесено до злочинів середньої тяжкості, конкретні обставини його вчинення, відомості про особу обвинуваченого, який раніше був судимим, не працює, перебуває на спеціальному обліку у лікаря-нарколога і на цих підставах прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, але не в максимальних межах, передбачених санкцією ч.2 ст. 185 КК України, визначивши його в розмірі позбавлення волі строком на три роки.

Хоча в апеляційній скарзі прокурор і посилається на явну несправедливість призначеного покарання, але в кінцевому підсумку просить призначити ОСОБА_7 покарання саме у виді позбавлення волі строком на три роки.

На переконання судової колегії, саме покарання у такому розмірі, відповідаючи також положенням ч.3 ст. 68 КК України, є справедливим, бо відповідає і ступеню тяжкості скоєного, і згаданим вище відомостям про особу обвинуваченого.

Вирішуючи ж питання про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, суд першої інстанції взяв до уваги, і це також прямо вказано у вироку, конкретні обставини справи, стан здоров`я обвинуваченого, наявність у нього постійного місця проживання, позитивні характеристики, відсутність обставин, що обтяжували б покарання та наявність обставини, що його пом`якшує, а саме щире каяття, і на цих підставах визнав за можливе звільнити винуватця від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього певних обов`язків, відповідно до положень ст.ст. 75 і 76 КК України.

Заперечуючи проти цього рішення, прокурор послався на відсутність належної і достатньої оцінки даним про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності та відбував реальне покарання у місцях позбавлення волі, після чого, зухвало ігноруючи можливість призначення суворого покарання, ОСОБА_7 вчинив повторно новий злочин проти власності.

Ці посилання прокурора слушні, але у цьому конкретному випадку самі по собі вони не можуть бути покладені в основу висновку про можливість чи не можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, бо ігнорують низку істотних для вирішення вказаного питання обставин, на які, хоча й поверхово, але правильно звернув увагу суд першої інстанції.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 за місцем проживання уповноваженим на те працівником органу внутрішніх справ інспектором районного управління поліції, а також адміністрацією правління житлово-будівельного кооперативу характеризується винятково з позитивної сторони, при цьому, зокрема, відзначається, що алкогольними напоями він не зловживає, наркотичні засоби не вживає, із сумнівними особами та раніше засудженими не спілкується, мешкає з мамою похилого віку, сусідами характеризується позитивно, в конфлікти не вступає, заборгованості по квартплаті не має; на спеціальному обліку у лікарів психіатрів та невропатологів він не перебуває, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з 11 листопада 2005 року у зв`язку із вживанням канабіноїдів, синдром залежності, але, як вказано вище, у вживанні наркотичних засобів дільничним інспектором не помічений, а в апеляційне засідання надав довідку про проходження з 9 червня по 27 серпня 2016 року курсу психологічної реабілітації на стаціонарних умовах.

Наведені відомості вказують на те, що ОСОБА_7 активних позитивних соціальних зв`язків не втратив, став на шлях виправлення і перевиховання, об`єктивні ж перепони на цьому шляху у нього відсутні.

Обґрунтовано судом першої інстанції враховано також вкрай незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 , зафіксований у його медичній документації (а.с. 48).

З урахуванням саме цих відомостей, а також маючи на увазі порівняно не великий розмір майна, яким ОСОБА_7 мав намір заволодіти, ступінь завершення злочину, який був зупинений на стадії закінченого замаху, відтак реальної шкоди товариству не настало, судова колегія визнає, що рішення суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, максимально можливим іспитовим строком в три роки та покладенням на нього певних обов`язків, передбачених п. п. 2-4 ст. 76 КК України обґрунтоване, бо можливість його виправлення та перевиховання без реального відбування покарання не вичерпана.

Отже, апеляційні вимоги прокурора задоволенню не підлягають, бо суд першої інстанції ухвалив законний, обґрунтований, вмотивований та справедливий вирок.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 4 липня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: