Справа № 344/4227/16-к
Провадження № 1-кс/344/1625/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , представника скаржника ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області скаргу ОСОБА_3 про скасування постанови про закриття кримінального провадження -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області зі скаргою про скасування постанови слідчого з ОВС слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області радника юстиції ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 липня 2015 року за № 0000006 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 371 Кримінального кодексу України.

ОСОБА_3 та його представник в судове засідання з`явилися, підтримали викладені у скарзі вимоги та просили їх задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечила проти скарги, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, та просила її відхилити.

Слідчий в судовому засіданні проти скарги заперечив, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просив в задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши пояснення скаржника, його представника, прокурора, слідчого, дослідивши матеріали скарги та ознайомившись з матеріалами кримінального провадження № 0000006 від 22 липня 2015 року, вважаю за необхідне зазначити наступне.

Статтею 22 Кримінального процесуального кодексу України (надалі «КПК України») передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень статті 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Статтею 94 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

При цьому чинний КПК України не встановлює вичерпного переліку дій, які є обов`язковими до вчення слідчим при здійсненні досудового розслідування за повідомленням про кримінальне правопорушення.

При проведені досудового розслідування слідчий чи прокурор, з урахуванням конкретних обставин справи, на власний розсуд визначають об`єм перевірочних дій, достатній, за їх переконанням, для прийняття вмотивованого рішення в рамках відповідного кримінального провадження.

В судовому засіданні встановлено, що 22 липня 2015 року прокуратурою Городенківського району Івано-Франківської області до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі «ЄРДР») було внесено відомості за № 0000006 за фактом перевищення службових повноважень виконувачем обов`язків начальника Городенківського РВ УМВС України в Івано-Франківській області підполковником міліції ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України (надалі «КК України»).

27 жовтня 2015 року слідчим відділом прокуратури Івано-Франківської області за заявою ОСОБА_3 до ЄРДР було внесено відомості за № 0000156 за фактом незаконного затримання ОСОБА_3 18 липня 2015 року виконувачем обов`язків начальника Городенківського РВ УМВС України в Івано-Франківській області підполковником міліції ОСОБА_7 та працівниками вказаного підрозділу міліції ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 371 КК України.

28 жовтня 2015 року матеріали досудових розслідувань № 0000006 та № 0000156 об`єднано в одне кримінальне провадження № 0000006.

Постановою слідчого з ОВС слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області радника юстиції ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження від 30 березня 2016 року, кримінальне провадження № 0000006, внесене до ЄРДР 22 липня 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 371 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень в діяннях працівників Городенківського РВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КК України.

Вважаючи вищевказану постанову про закриття кримінального провадження незаконною, ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з даною скаргою про скасування вищевказаної постанови.

Так, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, підставами для закриття кримінального провадження став висновок слідчого про те, що проведеним досудовим розслідуванням факту перевищення службових повноважень ОСОБА_7 не встановлено.

За висновком слідчого, застосування фізичної сили ОСОБА_7 не перевищувала міри, необхідної для забезпечення виконання покладених на міліцію обов`язків. ОСОБА_7 застосував фізичну силу для того, щоб надіти на руки ОСОБА_3 наручники, а не для того, щоб спричинити йому тілесні ушкодження, вчинити болісні, або такі, що ображають особисту гідність, дії.

Слідчий суддя також вважає за необхідне звернути увагу на те, що в судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник посилалися на те, що в рамках досудового розслідування даного кримінального провадження слідчим було зібрано достатньо доказів та вчинено достатній обсяг процесуальних дій, які, на їхню думку, могли би слугувати підставою для оголошення підозри в даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 , складення обвинувального акту та направлення його до суду.

При цьому, мотивація скарги ОСОБА_3 не передбачає неповноти досудового розслідування, недостатності зібраних слідчим доказів, а ґрунтується на невірній оцінці слідчим зібраних на досудовому розслідуванні доказів.

Так, відповідно до статті 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Згідно з частинами 1,2 статті 365 КК України перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб, карається обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на строк від двох до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Дії, передбачені частиною першою цієї статті, якщо вони супроводжувалися насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування, караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років (частина 2 статті 365 КК України).

Згідно з частиною 1 статті 371 КК України завідомо незаконне затримання або незаконний привід караються позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до п`яти років або обмеженням волі на строк до трьох років.

Об`єктивну сторону перевищення влади або службових повноважень складає сукупність трьох ознак: 1) вчинення дій, які явно виходять за межі наданих працівнику правоохоронного органу прав чи повноважень; 2) суспільно небезпечні наслідки у виді істотної шкоди зазначеним у законі правоохоронюваним правам або інтересам (ч. 1 ст. 365 КК) або тяжких наслідків (ч. 3 ст. 365 КК); 3) причинний зв`язок між дією і наслідками.

Характерною ознакою об`єктивної сторони перевищення влади є також і те, що при вчиненні цього кримінального правопорушення винний, хоч і здійснює ті чи інші службові діяння, проте вони не тільки не входять до його компетенції, а, навпаки, явно (очевидно, безперечно) виходять за межі наданих суб`єкту прав і повноважень. Саме в цьому полягає принципова відмінність перевищення влади (ст. 365 КК України) від службового зловживання (ст. 364 КК України), при вчиненні якого винний, хоч і діє всупереч інтересам служби, проте використовує для цього ті повноваження, які нада¬ні йому за службою, і отже, діє в межах (рамках) своєї компетенції. Тому будь-яке злочинне використання винним свого службового становища, але у межах наданих йому повноважень (тобто за відсутності явного виходу за ці межі), не може кваліфі¬куватися за ст. 365 КК України.

Суб`єктивна сторона перевищення влади характеризується умисною або змі¬шаною формою вини. Вказівка закону (ч. 1 ст. 365 КК України) на явний вихід за межі наданих прав або повноважень означає, що службова особа може діяти лише з прямим умислом. Тому при вирішенні питання про те, чи є такий вихід дійсно явним, слід виходити з того, наскільки він був очевидним, безсумнівним та безперечним для всіх і кожного, і, перш за все, для самої службової особи, і чи усвідомлювала вона протиправність своєї поведінки. Мотиви та мета вчинення таких дій можуть бути різними і на квалі¬фікацію злочину, як правило, не впливають. Психічне ставлення службової особи до наслідків вчинюваних нею дій може виявлятися як в умисній, так й в необережній формі вини (пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року).

За частиною 2 ст. 365 КК України настає відповідальність за перевищення влади, що супроводжувалося: а) насильством або погрозою його застосування; б) застосуванням зброї чи спеціальних засобів; в) болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями. Обов`язковою (негативною) умовою кваліфікації дій тільки за ч. 2 ст. 365 КК України є вчинення передбаченого в ній злочину за відсутності ознак катування (ст. 127 КК).

Насильство при перевищенні влади може бути як фізичним, так і психічним (погроза насильством). Якщо фізичне насильство полягає в незаконному позбавленні особи волі, завданні побоїв, мордуванні, заподіянні легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а психічне у реальній погрозі застосування будь-якого за сту¬пенем тяжкості фізичного насильства (у тому числі і погроза вбивством) щодо по¬терпілого чи його близьких, учинене слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 365 КК (пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 р.).

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя звертає увагу на те, що в рамках даного кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність в спірних кримінальних правовідносинах суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 та ч. 1 ст. 371 КК України.

Зокрема, в матеріалах кримінального провадження відсутні, а скаржником не надано, доказів на підтвердження того, що, застосовуючи фізичну силу та спеціальні засоби до ОСОБА_3 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та конфліктував з працівником правоохоронного органу (що підтверджується сукупністю зібраних на досудовому розслідуванні доказів), ОСОБА_7 , як працівник правоохоронного органу, діяв з умислом на перевищення наданих йому статтею 12 Закону України «Про міліцію» влади або службових повноважень.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження умислу ОСОБА_7 та інших працівників правоохоронного органу на завідомо незаконне затримання ОСОБА_3 .

Так, з метою оформлення відповідних процесуальних дій, спрямованих на притягнення особи до адміністративної відповідальності, працівниками правоохоронного органу було застосовано фізичну силу та спеціальні засоби з метою затримання особи, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння та вчинила конфлікт з працівниками правоохоронного органу в громадському місці.

При цьому, той факт, що в подальшому провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрите судом за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, відповідно до вимог чинного законодавства України не є автоматичною підставою незаконності дій осіб, які затримували особу з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Відтак, належні докази, які б підтверджували неправомірність дій працівників міліції по відношенню до ОСОБА_3 в матеріалах кримінального провадження відсутні.

За висновком слідчого судді, в рамках даного кримінального провадження слідчим було вжито всіх процесуальних заходів, здобуто всі можливі докази, які могли бути досліджені в цьому провадженні.

Інших належних доказів стороною скаржника слідчому судді не наведено та не надано.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу також і на те, що відповідно до пункту 18 частини 1 статті 3 КПК України слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, голова чи за його визначенням інший суддя Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, апеляційного суду області, міст Києва та Севастополя.

Таким чином, до компетенції слідчого судді на досудовому розслідуванні входить повноваження щодо здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Проте, здійснюючи судовий контроль, зокрема, за законністю дій слідчого на досудовому розслідуванні, слідчий суддя не може втручатися у дискреційні повноваження слідчого щодо аналізу доказів, зібраних у кримінальному провадженні та правової кваліфікації відповідних діянь, оскільки це означало би підміну функцій слідчого.

Завданням слідчого судді відповідно до вимог чинного КПК України є контроль законності рішень, дій чи бездіяльності, зокрема, слідчого, на досудовому розслідуванні.

Відповідно до частини 2 статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Частиною 3 статті 307 КПК України визначено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Зважаючи на наведене, вважаю за необхідне відмовити в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 про скасування постанови про закриття кримінального провадження відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Івано-Франківської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 5 днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 2 статті 376 КПК України повний текст ухвали суду оголошено 18 квітня 2016 року об 14 год. 35 хв.