"04" жовтня 2016 р. Справа № 363/1576/16-к
УХВАЛА
Іменем України
4 жовтня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , законних представника ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисників-адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001496 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,

встановив:
прокурор висловився щодо призначення судового розгляду, підстав для повернення обвинувального акту не вбачав. Потерпілі клопотань не заявили, з прокурором погодилися.

Захисник ОСОБА_11 клопотала про повернення обвинувального акту, який вимогам КПК України не відповідає. Зокрема розмір завданої матеріальної шкоди стороною обвинувачення всупереч вимог ч. 2 ст. 242 КПК України на підставі експертного висновку не встановлено. Формулювання обвинувачення є неконкретним, яке не містить суб`єктивної сторони злочину, його мотивів і мети, способу вчинення крадіжки та конкретних дій, які вчинив кожен з обвинувачених. Також фактичні обставини кримінального правопорушення всупереч вимог статей 91, 92, 485, 487 КПК України не містять обставини обов`язкові для доказування в кримінальних провадженнях щодо неповнолітніх.

Інші захисники також висловилися про невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України, неконкретність висунутого звинувачення, неналежне викладення фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення. Законні представники та обвинуваченні поклалися на розсуд суду.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Разом з тим згідно ст. 485 КПК України під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальних правопорушень, вчинених неповнолітніми, крім обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, також з`ясовуються:

1) повні і всебічні відомості про особу неповнолітнього: його вік (число, місяць, рік народження), стан здоров`я та рівень розвитку, інші соціально-психологічні риси особи, які необхідно враховувати при індивідуалізації відповідальності чи обранні заходу виховного характеру. За наявності даних про розумову відсталість неповнолітнього, не пов`язану з психічною хворобою, повинно бути також з`ясовано, чи міг він повністю усвідомлювати значення своїх дій і в якій мірі міг керувати ними;

2) ставлення неповнолітнього до вчиненого ним діяння;

3) умови життя та виховання неповнолітнього;

4) наявність дорослих підбурювачів та інших співучасників кримінального правопорушення.

При дослідженні умов життя та виховання неповнолітнього підозрюваного чи обвинуваченого згідно ст. 487 КПК України слідчому належало з`ясувати:

1) склад сім`ї неповнолітнього, обстановку в ній, взаємини між дорослими членами сім`ї та дорослими і дітьми, ставлення батьків до виховання неповнолітнього, форми контролю за його поведінкою, морально-побутові умови сім`ї;

2) обстановку в школі чи іншому навчальному закладі або на виробництві, де навчається або працює неповнолітній, його ставлення до навчання чи роботи, взаємини з вихователями, учителями, однолітками, характер і ефективність виховних заходів, які раніше застосовувалися до нього;

3) зв`язки і поведінку неповнолітнього поза домом, навчальним закладом та роботою.

Вимогами ст. 242 КПК України передбачено, що слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків заподіяних кримінальним правопорушенням.

Вказані норми є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

За змістом вимог статей 91, 92, 485, 487 КПК України обов`язок доказування обставин передбачених ст. 91, ст. 485, ст. 487 КПК України покладається на слідчого, прокурора.

Згідно ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

У той же час в ст. 485 КПК України зазначено обставини, що підлягають встановленню у кримінальному провадженні щодо неповнолітніх, крім обставин передбачених ст. 91 КПК України. При цьому в ст. 487 КПК України визначено, що саме підлягає з`ясуванню при дослідженні умов життя та виховання неповнолітнього підозрюваного та обвинуваченого.

Відтак наряду із обов`язковим встановленням (доказуванням) події злочину, винуватості обвинуваченого у його вчиненні, виду і розміру завданої шкоди, тощо (ст. 91 КПК України), мають бути встановлені, а відтак і викладені в обвинувальному акті, як встановлені, й інші фактичні обставини кримінального правопорушення в тому числі й ті, які згадуються в статтях 485 і 487 КПК України.

Водночас у обвинувальному акті не викладено жодних фактичних обставин, що підлягають обов`язковому встановленню у кримінальному провадженні щодо неповнолітніх згідно ст.ст. 485, 487 КПК України.

Недотримання цих вимог КПК України призводить до порушення особливого порядку кримінального провадження щодо неповнолітніх, передбаченого Розділом VІ Главою 38 КПК України, що має здійснюватися насамперед на досудовому слідстві, як початковій стадії кримінального провадження.

Крім того, аналізуючи норми статей 91, 92, 242, 291 КПК України в системному зв`язку, слід дійти висновку, що розмір матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням може бути встановлений, а відтак і викладений як такий в обвинувальному акті, тільки з дотриманням вимог ст. 242 КПК України. Проте з обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається недотримання вказаних імперативних вимог Закону й визначення розміру шкоди всупереч викладеного. Зазначене порушує гарантовані законом процесуальні права обвинувачених, у тому числі право на захист. Отже в цьому зв`язку визначається невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Формулювання обвинувачення викладене в обвинувальному акті є неконкретним й не містить способу крадіжки, мотивів і мети злочину, переліку викраденого та інших обов`язкових для доказування обставин (ст. 91 КПК України).

У той же час зазначені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення за своїм змістом та ознаками більше схожі саме на формулювання обвинувачення. Хоча в цій частині обвинувального акту не зазначено роль та індивідуальні дії кожного з обвинувачених, які вичинив кожен із них та які становлять частину об`єктивної сторони інкримінованого злочину, чи мало місце в даному випадку розподілення ролей, або ж злочин вчинено спільно співвиконавцями, які спільними взаємодоповнюючими діями разом вилучали чуже майно з володіння власників.

Зазначене в свою чергу унеможливлює дотримання судом вимог ст. 348 КПК України щодо роз`яснення суті обвинувачення в ході судового розгляду.

З цих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

Що стосується цивільного позову потерпілих, то він в силу вимог ч. 4 і ч. 5 ст. 128 КПК України, ст. 120 ЦПК України, на даний час прийнятий до провадження судом бути не може, оскільки не подано його копії відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб.

В зв`язку з необхідністю повернення обвинувального акту прокурору питання про подальшу долю цивільного позову підлягає вирішенню стороною обвинувачення в порядку КПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001496 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України повернути Вишгородському відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя