АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/471/2016 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 286, ч.2, КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретарі ОСОБА_5

За участю прокурора ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника адвоката ОСОБА_11 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0000658 відносно ОСОБА_10 за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва ОСОБА_12 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2015 року, яким

ОСОБА_13 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, українець, громадянин України, не одружений, із середньою спеціальною освітою, не працює, раніше не судимий, зареєстрований у АДРЕСА_1 , фактично мешкає у АДРЕСА_2 ,

засуджений за ч.2 ст. 286 КК України до позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки та звільнений від відбування основного покарання з випробуванням, іспитовим строком на три роки з покладенням на нього певних обов`язків, відповідно до ст. ст. 75 і 76 КК України.

За вироком на відшкодування матеріальної шкоди присуджено стягнути із ОСОБА_10 на користь: - Київської міської клінічної лікарні № 17 одну тисячу чотириста дев`яносто дві гривні 07 коп.; - Київської міської клінічної лікарні № 6 чотири тисячі сто сорок сім гривень 20 коп.; на відшкодування моральної шкоди з нього ж на користь ОСОБА_7 присуджено стягнути двісті шістдесят вісім тисяч двісті вісімдесят чотири гривні.

Цим же вироком присуджено стягнути на користь ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди зі страхової компанії «Нова» чотирнадцять тисяч шістсот шістнадцять гривень.

Також суд стягнув із ОСОБА_10 процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі три тисячі дев`ятсот п`ять гривень 52 коп. та вирішив долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу прокурора, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_10 визнаний винуватим у порушенні п. п. 2.3, підпункт «б»; 10.1; 12.1; 12.4 Правил дорожнього руху України при керуванні ним технічно справним транспортним засобом автомобілем «Опель Астра Караван» д.н. НОМЕР_1 близько 2215 години 30 липня 2015 року з перевищенням максимально допустимої в межах населеного пункту швидкості руху 60 км/год., по проїзній частині Кільцевої дороги зі сторони проспекту Леся Курбаса в сторону Жулянського шляхопроводу, що виразилося в неуважності до дорожньої обстановки та її змін, неправильному виборі швидкості руху. Коли він, не переконавшись в тім, що це буде безпечно для всіх учасників дорожнього руху, перестроївся із середньої смуги руху в праву, внаслідок чого неподалік перехрестя Кільцевої дороги з вул. Київською в місті Києві допустив зіткнення з напівпричепом д.н. НОМЕР_2 автомобіля ДАФ, д.н. НОМЕР_3 , який стояв на правій смузі в попутному напрямку та автомобілем МАЗ д.н. НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_14 , від чого пасажир керованого ним автомобіля ОСОБА_15 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких 2 серпня 2015 року у Київській міській клінічній лікарні № 17 померла, а пасажир цього ж автомобіля ОСОБА_8 отримав середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження.

Кримінальне провадження розглянуто відповідно до положень ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі заступника прокурора міста Києва ОСОБА_12 , зі змінами та уточненнями, не ставляться під сумнів правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, як вони описані у вироку та юридичної кваліфікації скоєного ОСОБА_10 за ч.2 ст. 286 КК України, а також щодо вирішення цивільних позовів.

Водночас, посилаючись на тяжкість наслідків від скоєного ОСОБА_10 , які полягають у спричиненні потерпілій ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала її смерть, а потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, прокурор розцінює ці обставини як такі, що свідчать про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, вказує на помилкове застосування судом норм кримінального закону, а саме, вважає звільнення ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням в порядку ст. ст. 75 і 76 КК України таким, що суперечить меті покарання виправлення засудженого, і на цих підставах просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким за ч.2 ст. 286 КК України призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки реально, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки, а в решті оскаржений вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора на підтримку апеляційних вимог, потерпілих та представника потерпілої, які підтримали правову позицію прокурора, обвинуваченого та його захисника проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження в межах перевірки апеляційних вимог, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, як вони описані у вироку та юридичної кваліфікації скоєного за ч. 2 ст. 286 КК України, були зроблені в порядку ст. 349 КПК України, порушень процедури якої не виявлено та на такі порушення в апеляційному засіданні ніхто не скаржився, ніким в апеляційному засіданні ці висновки не піддаються сумнівам, а тому, розглядаючи справу в межах апеляційних вимог, судова колегія зі вказаними висновками погоджується, не досліджує та не оцінює їх.

Що ж стосується рішення суду щодо виду, міри покарання, можливості звільнення засудженого від його відбування з випробуванням, справедливість якого оскаржує прокурор, то при вирішенні цих питань суд, і це прямо вказано у вироку, врахував ступінь тяжкості скоєного, відомості про особу винуватця, а саме його щире каяття та часткове відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, відсутність обставин, що обтяжували б покарання.

На цих підставах суд, як вказано у вироку, визнав за необхідне призначити винуватцю покарання у виді позбавлення волі.

Поряд з цим, враховуючи фактичні обставини по справі, особу винуватця, який раніше не судимий, не одружений, не працює, має постійне місце проживання, характеризується позитивно, а також позицію потерпілих, які просили не позбавляти обвинуваченого волі, суд, відповідно до вироку, прийшов до думки про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_10 без ізоляції його від суспільства, обравши йому міру покарання, не пов`язану з його відбуванням в місцях позбавлення волі в порядку ст. ст. 75 і 76 КК України.

Таким чином, у вироку суд обґрунтував протилежні висновки: про необхідність призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі та про обрання йому міри покарання, не пов`язаної з позбавленням волі, до того ж, в обох випадках суд послався на щире каяття обвинуваченого.

Передбаченого ж положеннями ст. 75 КК України обґрунтування можливості звільнення винуватця від відбування основної міри покарання з випробування у вироку не наведено.

Отже, уже в силу викладеного, слід визнати, що вказані висновки суду не ґрунтуються на нормах кримінального закону.

Втім, і посилання прокурора на обґрунтування його правової позиції на тяжкість наслідків у виді настання смерті однієї потерпілої та спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень другому потерпілому теж не можуть бути взяті до уваги, бо спричинення тяжких тілесних ушкоджень або смерті потерпілого є кваліфікуючими ознаками ч.2 ст. 286 КК України і вже тому не можуть бути взяті до уваги як обставина, що вимагає призначення більш суворого покарання.

Безпредметні та нічим не обґрунтовані і посилання прокурора на те, що звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням суперечить меті покарання виправлення засудженого.

Втім, на думку колегії суддів, прокурор, хоча належним чином і не аргументує свою правову позицію, правильно вказує на хибність у цьому конкретному випадку рішення про звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, тобто вказує на неправильність застосування положень ст. ст. 75 і 76 КК України.

У цьому конкретному випадку судова колегія визнає, що суд першої інстанції, застосувавши положення ст. ст. 75 та 76 КК України, порушив головні цілі призначення покарання, передбачені ст. 50 КК України, а саме кару за скоєне та запобігання вчинення нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Відповідно до Конституції України, життя та здоров`я людини є пріоритетною цінністю, яка охороняється і захищається Державою.

Оскільки ж у цьому конкретному випадку внаслідок порушення ОСОБА_10 низки правил дорожнього руху, в тому числі він умисно допустив і таке грубе порушення, як перевищення швидкості, та внаслідок цих порушень одна людина загинула, а другій спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, остільки вже сама тяжкість наслідків не давала суду можливості застосувати до винуватця положення ст. ст. 75 і 76 КК України, тобто звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням.

Отже, в цій частині апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та звільнення від його відбування з випробування належить скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначаючи ОСОБА_10 вид та міру покарання, судова колегія враховує характер і ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, а саме умисний характер допущеного перевищення швидкості та необережний характер інших допущених ним порушень правил дорожнього руху, тяжкість наслідків від цих порушень, а тому визнає за необхідне призначити йому реальну міру покарання.

Водночас, враховуючи молодий вік правопорушника, притягнення його до кримінальної відповідальності вперше за вчинення хоча і тяжкого, але неумисного кримінального правопорушення, маючи на увазі його щире каяття та вжиті заходи до відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, позитивні характеристики за місцем проживання, те, що на спеціальних обліках у лікарів психіатрів та наркологів він не перебуває, визнаючи вказані декілька обставин, в значенні ч.1 та ч.2 ст. 66 КК України такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, судова колегія вважає за можливе досягнення мети кари за скоєне, упередження вчинення інших кримінальних правопорушень, як і мети виправлення та перевиховання ОСОБА_10 , без ізоляції його від суспільства, у кримінально-виконавчій установі відкритого типу, в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці, з урахуванням того, що передбачених ст. 61 КК України перешкод для прийняття такого рішення не встановлено, а тому, в порядку ст. 69 КК України призначає йому покарання більш м`якого виду, ніж передбачено санкцією ч.2 ст. 286 КК України, а саме у виді обмеження волі в межах, визначених ст. 61 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_12 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2015 року відносно ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вказаний вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.2 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 цього ж кодексу покарання у виді обмеження волі строком на чотири роки з позбавленням його права керування транспортними засобами строком на три роки.

Строк відбування покарання обраховувати від дня приведення його до виконання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає чинності негайно після його проголошення та може бути оскаржений касаційним порядком до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців від дня його проголошення.

Судді: