АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/31/16 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.162 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2016 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0003603 від 04 грудня 2013 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Краматорськ Донецької області, громадянина України, який має середню освіту, не одружений, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 14 січня 2013 року Краматорським міським судом Донецької області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин, яке він відбув повністю, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції з Краматорським міським судом Донецької області),

ВСТАНОВИЛА:
потерпілий ОСОБА_8 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 звернувся до Апеляційного суду Запорізької області з апеляційною скаргою на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 14 лютого 2014 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.162 КК України до покарання у виді штрафу в дохід держави в сумі 850 грн, постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, 500 грн. Заявлений потерпілим ОСОБА_8 цивільний позов про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди в сумі 1000 грн залишено без розгляду. Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить вказаний вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог вказує на невірну кваліфікацію дій обвинуваченого. Вважає, що дії останнього необхідно кваліфікувати за ст.15 ч.3 ст.185 КК України як замах на крадіжку, поєднану, з проникненням у житло. Також, на думку апелянта, судом не надано належної оцінки його показанням з приводу того, що чавунна плита, якою заволодів ОСОБА_6 , була суцільною та пошкоджень не мала. Крім того зазначає, що факт завдання йому матеріальної шкоди був встановлений судом під час розгляду кримінального провадження, проте, суд безпідставно залишив без розгляду його позов.

Згідно з вироком, 04 грудня 2013 року приблизно о 13-10 годині, ОСОБА_6 проходив поряд із будинком АДРЕСА_2 , де через огорожу побачив, що на території домоволодіння відсутні мешканці. У цей момент в нього виник умисел на незаконне проникнення до вказаного будинку.

Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_6 переліз через огорожу домоволодіння за вказаною адресою. Перебуваючи на території домоволодіння, діючи умисно, таємно, усвідомлюючи, що він порушує недоторканість житла, без згоди власника, 04 грудня 2013 року о 13-20 годині за допомогою плоскогубців демонтував металеву решітку та віконну раму підвалу вказаного будинку, після чого через вікно проник до підвального приміщення будинку, що є житлом, тим самим порушив недоторканність житла ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді; потерпілого ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; прокурора, яка вважала, що оскаржуваний вирок суду є законним та обґрунтованим та просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу потерпілого - без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються, в тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

На думку колегії суддів, оскаржуваний вирок суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає через наступне.

Згідно з положеннями п. «а» ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною згідно з Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення, висунутого проти нього.

Тобто, обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на критерії, яким має відповідати обвинувальний акт у кримінальному провадженні.

В рішенні від 26 червня 2008 року у справі «Ващенко проти України» Суд зазначив, що поняття «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).

В рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» Суд зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції.

В рішенні від 09 жовтня 2008 року у справі «Абрамян проти Росії» Суд зазначив, що деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

В цьому ж рішенні Суд нагадав, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, суд має розглядати провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Враховуючи вищевикладене, документи органу досудового розслідування, які містять формулювання обвинувачення, повинні відображати всі елементи складу злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа.

В обвинувальному акті щодо ОСОБА_6 відсутнє формулювання обвинувачення, а викладений лише зміст підозри, фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювався ОСОБА_6 , та зазначена правова кваліфікація кримінального правопорушення, в якому останній підозрювався, а не обвинувачується. При цьому не зазначені всі елементи складу злочину, який інкримінується ОСОБА_6 , в т.ч. не вказаний мотив і мета цього злочину.

Вказане свідчить про невідповідність обвинувального акту у даному провадженні вимогам ст.291 КПК України, на що суд першої інстанції при здійсненні підготовчого провадження уваги не звернув.

Допущені органом досудового розслідування при складенні обвинувального акту порушення вимог кримінального процесуального закону, на думку колегії суддів, є істотними, оскільки тягнуть порушення права обвинуваченого на захист.

Оскільки суд першої інстанції на вказані порушення уваги не звернув та не вжив заходів до їх усунення, судовий розгляд даного провадження в цілому не може бути визнаний справедливим, відповідно, ухвалений щодо ОСОБА_6 вирок не може бути визнаний законним та обґрунтованим.

З врахуванням викладеного, на підставі ст.ст.404, 409, 412 КПК України вказаний вирок підлягає безумовному скасуванню.

Виходячи з системного аналізу положень кримінального процесуального кодексу України, усунути вищевказані порушення при апеляційному розгляді неможливо.

З врахуванням викладеного, з огляду на загальні засади кримінального провадження, закріплені у ст.ст.7,8,9 КПК України, колегія суддів, скасовуючи оскаржуваний вирок, вважає за необхідне призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Оскільки вирок суду скасовується через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, доводи потерпілого ОСОБА_8 , викладені в апеляційній скарзі, підлягають перевірці при новому розгляді провадження судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Краматорського міського суду Донецької області від 14 лютого 2014 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.162 КК України, скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4