Провадження № 11-кп/792/514/16
Справа № 675/976/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: на ухвалу Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

оператора

відеоконференцзв`язку ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

представника ЗВК № 58 ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Хмельницькому кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ізяславського районного від 04 травня 2016 року,

у с т а н о в и л а :
Вироком судової колегії в кримінальних справах Хмельницького обласного суду від 08 травня 2001 року ОСОБА_8 засуджений за ст.ст.193 ч.1, 142 ч.3, 93 п.п.а, г, е, і, 42, 43 КК України в редакції 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27 листопада 2001 року вирок щодо ОСОБА_8 залишено без змін, приведено у відповідність з чинним КК України: дії ОСОБА_8 перекваліфіковані зі ст.193 ч.1 КК України в редакції 1960 року на ст.357 ч.1 КК України 2001 року, остаточне покарання згідно ст.43 КК України 1960 року залишено без змін.

Засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про приведення вироку щодо нього у відповідність з нормами діючого законодавства та заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі. Уважав призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі незаконним, таким, що не може бути застосоване до нього, оскільки таке покарання введено Законом України від 22 лютого 2000 року, а закон про кримінальну відповідальність, що погіршує його становище, не має зворотної дії в часі.

Ухвалою Ізяславського районного суду від 04 травня 2016 року ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні його клопотання. На обґрунтування цього висновку місцевий суд зазначив, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає вимогам національного та міжнародного законодавства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просив ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання. Уважав, що суд незаконно і необґрунтовано, без належної оцінки наявних у справі доказів та даних постановив рішення про відмову у приведенні вироку щодо нього у відповідність з нормами чинного законодавства, тобто заміні йому покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі. Зазначав, що таке рішення суду суперечить практиці Європейського суду з прав людини, рішення якого є обов`язковими для виконання на території України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з коротким викладом змісту оскарженого судового рішення та доводів апеляційної скарги; пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів; думку прокурора та представника ЗВК №58, які заперечили проти апеляційної скарги і просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду без зміни; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вона не підлягає задоволенню.

Установлено, що вироком судової колегії в кримінальних справах Хмельницького обласного суду від 08 травня 2001 року ОСОБА_8 засуджений за ст.ст.193 ч.1, 142 ч.3, 93 п.п.а, г, е, і, 42, 43 КК України в редакції 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна за вчинення в ніч з 13 на 14 травня 2000 року за попереднім зговором групою осіб під час розбійного нападу умисного вбивства з корисливого мотиву двох осіб з особливою жорстокістю.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27 листопада 2001 року вирок щодо ОСОБА_8 залишено без змін, приведено у відповідність з чинним КК України: дії ОСОБА_8 перекваліфіковані зі ст.193 ч.1 КК України в редакції 1960 року на ст.357 ч.1 КК України 2001 року, остаточне покарання згідно ст.43 КК України 1960 року залишено без змін.

На обґрунтування свого клопотання про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі ОСОБА_8 указував, що рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 такий вид кримінального покарання як смертна кара визнано неконституційним, що має зворотну дію в часі. До введення нового виду покарання довічного позбавлення волі, максимальне покарання, яке могло бути призначене засудженим за вчинення аналогічних злочинів було 15 років позбавлення волі. Оскільки відповідно до Конституції України усі громадяни є рівними перед законом, то уважав, що таке ж максимальне покарання повинно було бути призначене і йому.

Однак з таким висновком засудженого ОСОБА_8 колегія суддів погодитися не може, бо він не ґрунтується на вимогах закону.

Так, із вироку Хмельницького обласного суду видно, що злочини ОСОБА_8 були вчинені в ніч з 13 на 14 травня 2000 року, а питання його винуватості в інкримінованих йому злочинах були предметом розгляду касаційної інстанції та на момент перегляду вироку щодо ОСОБА_8 вже набрав чинності Кримінальний Кодекс 2001 року.

Як зазначав Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року) Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі „Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року).

Твердження ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про те, що рішення Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року пом`якшує його відповідальність, не заслуговує на увагу з огляду на таке.

Так, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом України „Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України від 22 лютого 2000 року № 1483 (далі Закон № 1483), яким введений новий вид покарання довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це, на переконання колегії суддів, підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин колегія суддів уважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дає підстав для призначення ОСОБА_8 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Відтак колегія суддів уважає, що рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, у чому намагається переконати суд ОСОБА_8 .

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на чому наполягає ОСОБА_8 (рішення у справах „Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, „Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Посилання ОСОБА_8 на неправильне застосування судом норм матеріального права є надуманим та повністю спростовується матеріалами провадження.

Порушуючи питання про скасування ухвали місцевого суду, засуджений ОСОБА_8 не навів конкретних фактів порушення судом його прав та законних інтересів, а виключно обмежився перерахунком та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому підлягають відхиленню.

Місцевим судом були встановлені дійсні обставини провадження, дана належна оцінка особі ОСОБА_8 , правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права та зроблено обґрунтований висновок про відсутність законних підстав для задоволення його клопотання

Керуючись ст.ст.407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Ухвалу Ізяславського районного суду від 04 травня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_8 про приведення вироку щодо нього у відповідність із законом залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сиди з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

.
Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом:
Суддя апеляційного суду ОСОБА_2