Справа № 152/971/16-к

У Х В А Л А
26 жовтня 2016 року м. Шаргород
Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинувачених ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
провівши відкрите підготовче судове засідання у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364-1, ч. 1 ст. 366 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364-1, ч. 1 ст. 366 КК України,
Прокурор ОСОБА_3 , який, відповідно до постанови про внесення змін до складу групи прокурорів входить до складу групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні (а.п.66), у підготовчому судовому засіданні просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду, посилаючись на те, що під час досудового розслідування були дотримані усі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акта не вбачається.
Обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні просили суд повернути обвинувальний акт прокурору, посилаючись на те, що під час досудового розслідування було порушено їх право на захист, адже обвинувачення, висунуте їм, є не конкретним.
Так, у висунутому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинуваченні указано, що вони діяли згідно з вказівками осіб, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, виконуючи визначені останніми функції, як директорів товариства, приймали безпосередню участь у внесенні недостовірних відомостей до актів виконаних робіт, отримання неправомірної винагороди та розпорядженням незаконно отриманими коштами.
Тобто, на думку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , стороні обвинувачення відомі особи, які начебто надавали обвинуваченим вказівки, проте ці особи не зазначені, що позбавляє ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належним чином захищатись від обвинувачення, реалізовуючи надані КПК України права.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 , який надає правову допомогу відповідно до договору про здійснення захисту під час кримінального провадження від 1 серпня 2016 року (а.п. 67, 68), у судовому засіданні також просили повернути обвинувальний акт прокурору у зв`язку із тим, що у обвинувальному акті не зазначено, що послуги з теплопостачання в загальній кількості 4 134,012 Гкал надані не були, і у якій саме кількості вони все ж таки були надані, а також не визначено розмір завданої шкоди. Окрім того, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 наполягали на тому, що об`єднання кримінального провадження відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з кримінальним провадженням відносно ОСОБА_6 , є порушенням права на захист останнього.
Суд, з`ясувавши в учасників підготовчого судового засідання їх думку щодо можливості призначення судового розгляду, не вдаючись до оцінки доказів, а лише дослідивши зміст обвинувального акта та доданого до нього реєстру матеріалів досудового розслідування, вирішуючи питання призначення цього кримінального провадження до судового розгляду, виходить із такого.
Пунктом 3 ч. 3 ст. 314 КПК України встановлено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
Згідно із пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення.
Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
Із обвинувального акта вбачається, зокрема, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 діяли згідно з вказівками осіб, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, виконуючи визначені останніми функції, як директора товариства, приймали безпосередню участь у внесенні недостовірних відомостей до актів виконаних робіт, отримання неправомірної винагороди та розпорядженням незаконно отриманими коштами.
При цьому, в обвинувальному акті відсутня вказівка на те, що особи (особа), які начебто давали вказівки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо вчинення злочинів є невстановленими досудовим розслідуванням, зазначено лише, що матеріали щодо цих осіб виділені в окреме провадження.
Отже, зважаючи на вище викладене, суд вважає, що стороні обвинувачення відомі особи (особа), які начебто давали обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказівки, проте ці особи в обвинувальному акті не зазначені, що очевидно позбавляє ОСОБА_4 та ОСОБА_5 їх прав, передбачених ст. 42 КПК України, належним чином захищатись від повідомленої підозри, шляхом, зокрема надання пояснень, заявлення клопотань про одночасний допит з особою, яка давала вказівки, про пред`явлення особи для впізнання тощо.
Окрім того, згідно з пунктом 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Частина 2 ст. 364-1 КК України передбачає відповідальність за зловживання повноваженнями, тобто умисне, з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми службовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, якщо це спричинило тяжкі наслідки державним інтересам.
Отже, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, є мета його вчинення, а саме: одержання неправомірної вигоди для себе або одержання неправомірної вигоди для інших осіб.
У той же час, у висунутих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обвинуваченнях не зазначено, з якою конкретно метою вони діяли, вчиняючи злочин, передбачений ч. 2 ст. 364-1 КК України: з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи з метою одержання неправомірної вигоди для інших осіб?
Зазначення мотивів вчинення злочину, передбачене пунктом 2 ч. 1 ст. 91 та пунктом 5 ч. 1 ст. 291 КПК України, а їх відсутність виключає можливість кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 364-1 КК України та може свідчити про вчинення службовою особою дисциплінарного проступку чи службової недбалості ст. 367 КК України.
Частиною 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.
Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Частиною 2 ст. 8 та частиною 5 ст. 9 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» пункту 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, пункт 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», пункт 52).
Також, суд зауважує, що в обвинувальному акті зазначені обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, у той же час, за попередньою змовою з ким вчинені злочини у обвинувальному акті не указано.
Отже, на переконання суду, обвинувачення, висунуті ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , є неконкретними, а сам обвинувальний акт не містить правової кваліфікації дій обвинувачених в розумінні ст. 291 КК України, що позбавляє обвинувачених права на захист та свідчить про невідповідність обвинувального акта вимогам пункту 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Окрім того, відповідно до пункту 7 ч. 2 ст. 291 КК України, обвинувальний акт має містити розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Разом із тим, всупереч пункту 7 ч. 2 ст. 291 КК України, обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 взагалі не містить розміру шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями, у вчиненні яких обвинувачується кожен із них.
Поряд із цим, пунктом 1 ч. 4 ст. 291 КПК України передбачено, що до обвинувального акта додається реєстр матеріалів досудового розслідування.
Частинами 1 та 4 ст. 110 КПК України встановлено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Отже, із зазначеного вище вбачається, що обвинувальний акт є одним із видів процесуального рішення.
Статтею 109 КПК України встановлено, що реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом.
Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити:
1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення;
2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування;
3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.
Водночас, всупереч ч. 1, пункту 2 ч. 2 ст. 109 та частинам 1 та 4 ст. 110 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування цього кримінального провадження не містить реквізитів такого процесуального рішення як обвинувальний акт.
Суд також звертає увагу на те, що об`єднання кримінальних проваджень відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з кримінальним провадженням відносно ОСОБА_6 відбулось з порушенням ч. 1 ст. 217 КПК України, оскільки у даному випадку мова йде про різних осіб, до того ж підозрюваних у вчиненні різних злочинів.
За таких обставин, суд вважає, що обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364-1, ч. 1 ст. 366 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364-1, ч. 1 ст. 366 КК України, не відповідає вимогам КПК України і, оскільки суд у подальшому пов`язаний з інформацією, викладеною у цьому документі, необхідною як для призначення і проведення підготовчого судового засідання, так і подальшого судового розгляду, обвинувальний актслід повернути прокурору для усунення наведених вище недоліків.
Суд також переконаний, що усунути недоліки обвинувального акта та кримінального провадження в цілому шляхом зміни обвинувачення в суді не можливо, оскільки у такому разі будуть порушені загальні принципи кримінального провадження, закріплені у ст. 7 КПК України, зокрема, такі як: верховенство права; законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; забезпечення права на захист; змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; диспозитивність.
Керуючись статтями 7-11, 17, 20, 22, 26, 314, 369-372 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1