Провадження № 11-кп/779/443/2015
Категорія ч.1 ст.115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

законного представника ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційного скаргою адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 06 жовтня 2015 року про відмову у задоволенні заяви лікаря-психіатра Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №1 ОСОБА_10 про зміну

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та жителю АДРЕСА_1 ,

примусових заходів медичного характеру зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку,-

в с т а н о в и л а :
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви лікаря-психіатра Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №1 ОСОБА_10 про зміну ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

На вказану ухвалу суду представник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою змінити примусові заходи медичного характеру у відділенні зі звичайним наглядом, застосовані до хворого ОСОБА_9 на амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку. Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а судовий розгляд був неповним, що вплинуло на правильність застосування Закону про кримінальну відповідальність, на визначення міри застосування (зміни) примусових заходів медичного характеру.

Вказує, що згідно висновку комісії лікарів-психіатрів №1441/2012/ № 8/2012 від 17.03.2015 р., в раніше застосованих до ОСОБА_9 заходах медичного характеру відпала потреба, пацієнт потребує зміни примусових заходів медичного характеру у відділенні із звичайним наглядом на амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку, у зв`язку з тим, що стан його здоров`я є стабільним, що виражається в нормалізації поведінки та стосунків з оточуючими. Однак, суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеним обставинам, при цьому безпідставно поклав в основу мотивації ухвали попередні висновки судів, які значення для даного провадження не мають.

Також, вказує, що суд першої інстанції, поставивши під сумнів психічний стан ОСОБА_9 та визнавши непереконливим висновок лікарів-психіатрів, не виконав вимоги п.21 Постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 03.06.2005 р. № 7 та не залучив до участі у справі спеціаліста, та не призначив експертизи, що в силу ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення апеляційним судом з підстав неповноти судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка просила залишити ухвалу суду без змін, пояснення захисника ОСОБА_8 , та законного представника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, та змінити ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, перевіривши матеріали за заявою лікаря-психіатра і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Згідно ст.514 КПК України та ст.95 КК України розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за заявою представника медичного закладу (лікаря-психіатра), де тримається дана особа, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 хворіє психічним захворюванням біполярним афективним розладом, поточний епізод змішаного типу, стан інтермісії, у зв`язку із чим вчинив особливо тяжке суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.115 КК України, і у відповідності до постанови Івано-Франківського міського суду від 06.09.2010 року, у зв`язку із вчиненням суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.115 КК України щодо ОСОБА_9 були застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Згідно ухвали Ківерцівського районного суду Волинської області від 24.07.2012 року примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом відносно ОСОБА_9 були змінені на госпіталізацію до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08.05.2013 року ОСОБА_9 було продовжено примусове лікування в психіатричному закладі зі звичайним наглядом. Постановами та ухвалами Івано-Франківського міського суду від 31.10.2012 року, 05.12.2013 року, 14.05.2014 року, 07.10.2014 року, 09.07.2015 року у задоволенні аналогічних заяв лікарні про зміну примусових заходів медичного характеру із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги щодо ОСОБА_9 було відмовлено.

Суд першої інстанції навів переконливі мотиви щодо висновку про відмову у задоволенні заяви Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №1 про зміну ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Доводи захисника ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду є незаконною та необ`єктивною, спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо відмови у зміні ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, суд першої інстанції надав відповідну оцінку висновку комісії лікарів-психіатрів від 17.03.2015 року, у відповідності до якого ОСОБА_9 встановлений діагноз біполярний афективний розлад, поточний епізод змішаного типу стан інтермісії.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вищевказаний висновок комісії не містить наведення переконливої мотивації щодо необхідності зміни примусових заходів та призначення хворому амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у відповідності до вимог ст.95 КК України.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що даний висновок повністю суперечить і є протилежним за змістом висновку комісії лікарів-психіатрів тієї ж Івано-Франківської ОПНКЛ№1 від 2013 року, який був предметом попередніх судових розглядів і в якому було зроблено висновок, що ОСОБА_9 потребує продовження примусових заходів медичного характеру в психіатричній лікарні із загальним наглядом, враховуючи те, що стан хворого нестабільний, емоційно нестійкий, інструкції виконує вибірково, дратівливий, періодично нецензурно висловлюється до медперсоналу та оточуючих, погрожує їм, застосовував насильство до медперсоналу, бив медсестру по голові, вибивав ногами двері у лікарні, здійснював втечі з лікарні, про що зазначалося в постанові Івано-Франківського міського суду від 31.10.2012 року та ухвалах Івано-Франківського міського суду від 08.05.2013 року, 05.12.2013року, 14.05.2014 року та 07.10.2014 року.

Колегія суддів приймає до уваги доводи захисника ОСОБА_8 стосовно того, що вищевказані судові рішення не можуть бути підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні заяви представника медичного закладу про зміну примусових заходів медичного характеру.

Разом з тим, вищевказані судові рішення вказують на наявність юридичних підстав для застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 , містять посилання на докази, які були досліджені судом при прийнятті таких рішень і які дозволяють дослідити психіатричний стан хворого на протязі всього часу отримання психіатричної допомоги.

Колегія суддів вважає, що доводи захисника ОСОБА_8 про необхідність призначення судово-психіатричної експертизи в Комунальному закладі Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні носять суперечливий характер.

Так, зі змісту ст.514 КПК України вбачається, що рішення про зміну примусових заходів медичного характеру приймається на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів, який долучається до заяви представника медичного закладу. В той же час, правова позиція, яку займав під час судового розгляду захисник ОСОБА_8 свідчить про те, що він повністю погоджується з висновками комісії лікарів-психіатрів, вважає їх цілком обґрунтованими і достатніми для прийняття рішення про зміну примусових заходів медичного характеру.

Захисник ОСОБА_8 обґрунтовано посилається на п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування №7 від 03.06.2005 року при розгляді справи про продовження, зміну або скасування (припинення) застосування примусових заходів медичного характеру суд за наявності сумніву в правильності висновків комісії лікарів-психіатрів, може викликати в судове засідання представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надавав особі психіатричну допомогу, а за потреби призначити судово-психіатричну експертизу.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне звергнути увагу на те, що вищевказана постанова ПВС України була прийнята під час дії Кримінально-процесуального кодексу України, затвердженого Законом Української РСР від 1961 року і містить відповідні посилання саме на цей кодекс.

Крім того, судом першої інстанції приймались заходи для усунення неповноти висновків комісії і із показань лікуючого лікаря-психіатра в судовому засіданні вбачається що, у разі зміни виду примусового заходу медичного характеру можливі рецидиви вчиненого суспільно-небезпечного діяння та погіршення психічного стану у разі нерегулярного вживання призначених медичних препаратів під час амбулаторного лікування, ОСОБА_9 продовжує хворіти на психічне захворювання та потребує постійного лікування під наглядом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано підійшов до розгляду питання про зміну примусових заходів медичного характеру з урахуванням даних, які свідчать про психічний стан ОСОБА_9 на протязі всього періоду лікування. Враховуючи порівняно невеликий проміжок часу, що минув з моменту попереднього висновку та зважаючи на підвищену суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_9 діяння, необхідний тривалий час для лікування та стабілізації психічного стану хворого, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що висновки комісії лікарів психіатрів щодо стабілізації психічного стану ОСОБА_9 є суперечливими по відношенню до раніше зроблених висновків.

Колегія суддів не заперечує проти правильності висновку комісії лікарів-психіатрів щодо доцільності зміни примусових заходів медичного характеру у відділенні зі звичайним наглядом на амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновок комісії лікарів-психіатрів не є безумовної підставою для зміни примусового заходу медичного характеру, оскільки відповідно до вимог ст.94 КК України питання про вид примусових заходів медичного характеру вирішується не тільки з врахуванням характеру та тяжкості захворювання особи , яка потребує психіатричної допомоги, а і з врахуванням тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до витягу з медичної карти ОСОБА_9 за №1441/12 від 12.11.2012р. при МРТ обстеженні головного і спинного мозку від 08.10.2012р. виявлено кістозно-атрофічні зміни заднього лівого канатика довгастого мозку та постановлено попередній діагноз у виді сирінгомієлії у верхньо - шийному відділі спинного мозку.

Однак, в висновку комісії лікарів-психіатрів відсутні дані про наявність вищевказаної хвороби, хоча зі змісту пояснень законного представника ОСОБА_7 , вбачається, що вищевказана хвороба може безпосередньо впливати на психіатричний стан хворого та призвести до його загострювання.

Суд першої інстанції також послався на ухвалу від 13.05.2015 року про самовідвід судді Івано-Франківського міського суду ОСОБА_11 , з якої вбачається, що безпосередньо в судовому засіданні хворий поводив себе агресивно.

Колегія суддів приймає до уваги доводи захисника ОСОБА_8 про те, що вказана ухвала не може бути доказом наявності психічних розладів у ОСОБА_9 оскільки в ній тільки констатується факт його неадекватної поведінки.

Відповідно до ст.95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Як вбачається із матеріалів заяви, її подав представник Івано-Франківської ОПНКЛ№1 - лікар-психіатр ОСОБА_10 , який був допитаний в судовому засіданні як спеціаліст.

Відповідно до ч.1 ст.71 КПК України спеціалістом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками застосування технічних або інших засобів і може надавати консультації під час досудового розслідування і судового розгляду з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок, а згідно ст.360 КПК України під час судового розгляду як спеціаліст може залучатися будь-яка обізнана особа, крім письмових роз`яснень, спеціаліст надає і усні консультації.

Згідно ч.6 ст.95 КПК України висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань і ґрунтуються на спеціальних знаннях.

Отже судом першої інстанції детально обґрунтовано підстави відмови у задоволенні заяви лікаря-психіатра Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №1 ОСОБА_10 про зміну примусових заходів медичного характеру із звичайним наглядом ОСОБА_9 на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин , прийшов до обґрунтованого висновку по необхідність відмовити у задоволенні заяви лікаря-психіатра Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №1 ОСОБА_10 про зміну ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Колегія суддів, враховуючи характер та тяжкість психіатричного захворювання, тяжкість вчиненого хворим діяння, вважає, що сукупність досліджених доказів не переконує в тому, що зміна примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 зможе забезпечити безпеку для нього та для інших осіб.

За таких обставин, відсутні підстави для скасування ухвали суду про відмову у задоволенні заяви лікаря-психіатра Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №1 про зміну ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, а тому апеляційна скарга адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись вимогами ст.ст.376,404, 405, 407, 418, 419 КПК, колегія суддів , -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 06 жовтня 2015 року про відмову у задоволенні заяви Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №1 про зміну ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4