АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/4096/15-к Номер провадження 11-кп/786/131/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.185 КК України С.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:
Головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Полтавської області на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сел. Велика Багачка Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, розлученого, раніше судимого раніше неодноразово судимого, останній раз 24.03.2015 Ленінським районним судом м. Полтави за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на 3 роки,-

засуджено ч.2 статті 185 КК України на 4 місяці арешту.

На підставі ч.4 ст.70 КК України покарання, призначене за попереднім вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 24.03.2015 виконувати окремо.

На підставі ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів.

За змістом вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 21 листопада 2014 року в денний час, перебуваючи на законних підставах у квартирі АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що в квартирі він знаходився один, шляхом вільного доступу таємно заволодів ноутбуком марки «LenovoG505» вартістю 4499 гривень 80 коп., який належить ОСОБА_8 , спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

У поданій апеляційній скарзі заступник прокурора Полтавської області указуючи на те, що при обранні винному остаточного покарання за сукупністю злочинів, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, порушує питання про зміну вироку та виключення з його мотивувальної і резолютивної частин посилання суду на ч.4 ст.70 КК України при визначенні остаточного покарання. На обґрунтування своїх вимог посилається на зазначає, що крадіжку ноутбука, за яку ОСОБА_7 наразі засуджено до реального покарання, він вчинив до ухвалення вироку Ленінського районного суду від 24.03.2015, за яким той був звільнений від покарання з випробуванням, а тому суд безпідставно призначив покарання за сукупністю злочинів.

Інші учасники провадження вирок суду не оскаржували.

Заслухавши доповідача, прокурора ОСОБА_6 на підтримання поданої апеляції, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у таємному викрадені чужого майна, вчиненого повторно, тобто злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України за обставин, викладених у вироку суду та правильність правової кваліфікації його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Що стосується доводів апеляції прокурора про порушення районним судом норм матеріального закону (ч.4ст.70КК України) при призначенні остаточного покарання ОСОБА_10 , то вони не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

У частині 4ст.70 КК України передбачена ситуація, коли після постановлення вироку, але до, у процесі чи після повного відбуття призначеного ним покарання встановлюється, що засуджений винен ще й в іншому злочині, вчиненому до винесення попереднього вироку. Отже, і в даному випадку має місце сукупність злочинів, особливість якої полягає лише в тому, що вчинені особою злочини розкриті в різний час, у зв`язку з чим і покарання за сукупністю призначається не одним, а кількома вироками.

У залежності від певних ситуацій, застосування ч.4ст.70КК України має певні особливості.

Зокрема, якщо за попереднім вироком особу було засуджено із застосуванням ст.ст.75,79,104 КК України, а за знову винесеним до покарання, що належить відбувати реально, то складання або поглинення призначених покарань не допускається і кожен вирок, а отже, і призначене ним покарання, виконується самостійно.

Таке положення закріплено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання»

Із мотивувальної частини вироку вбачається, що керуючись загальними засадами призначення покарань та прийшовши до висновку, що за вчинений злочин Картунову слід призначити реальне покарання у виді арешту, суд першої інстанції, водночас, враховуючи вказані вище керівні роз`яснення Пленуму ВСУ, не призначав остаточного покарання за сукупністю злочинів, як про це стверджує автор апеляції, а навпаки аргументував необхідність окремого виконання попереднього вироку Ленінського районного суду м.Полтави від 24.03.2015року за яким ОСОБА_10 був засуджений за ч.2ст.186КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі із застосуванням ст.75КК України.

Резолютивна частина оскаржуваного вироку також не містить вказівки про обрання Картунову остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання чи повного або часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, а містить формулювання про його окреме виконання.

Отже порушень вимог матеріального закону при призначенні покарання ОСОБА_10 , на чому акцентує увагу прокурор в апеляції, місцевий суд не допустив, а відтак і законних підстав, визначених у п.4 ч.1ст.408 та п.4ч.1ст.409 КПК України для зміни вироку апеляційною інстанцією, колегія суддів не вбачає.

Другий абзац резолютивної частини дійсно містить посилання на ч.4 ст.70 КК України, але не як підставу для обрання остаточного покарання, а як мотив окремого виконання умовного покарання, призначеного ОСОБА_10 за вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 24.03.2015року за ст.186 ч.2КК України.

Якщо така вказівка, що насправді не впливає на суть вироку, була зайвою, не коректною, чи ускладнювала його виконання, прокурор наділений правом вирішувати ці питання під час виконання вироку шляхом внесення відповідного клопотання до суду, який ухвалив вирок.

Однак в апеляції прокурор не навів приводів його звернення до апеляційного, а не до місцевого суду в порядку ст.539 КПК України щодо вирішення питань із виконанням вироку.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Полтавської області залишити без задоволення.

В порядку ст. 404 КПК України виключити із другого абзацу резолютивної частини вироку Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 початкову фразу «На підставі статті 70 ч.4 КК України», а продовження цього речення, щодо окремого виконання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м.Полтави від 24.03.2015року за ст.186ч.2КК України, залишити у редакції місцевого суду.

В іншій частині вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 , засудженому даним вироком на 4 місяці арешту, у строк покарання час попереднього ув`язнення з 02 жовтня 2015 року по 4 лютого 2016року та вважати ОСОБА_7 таким, що відбув покарання.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ: ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4 (підпис) (підпис) (підпис)
Згідно з оригіналом Суддя: ОСОБА_2