Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2014 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю:

заявника ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4

розглянувши в приміщенні суду в м. Києві скаргу/заяву ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341, -

в с т а н о в и в :
До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла зазначена скарга/заява заявника, з якої випливає що останній просить слідчого суддя накласти арешт на: квартиру АДРЕСА_1 , все майно приватного нотаріуса ОСОБА_5 , все майно приватного нотаріуса ОСОБА_6 , все майно приватного нотаріуса ОСОБА_7 , все майно ОСОБА_8 , з метою попередження переведення останнього на інших осіб.

У судовому засіданні заявник скаргу/заяву просив слідчого суддю задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених останнім у поданих до суду зверненнях.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог заявника, оскільки підстав для накладення арешту у рамках даного кримінального провадження регламентованих КПК України, на даному етапі, не має.

Слідчий суддя, вивчивши скаргу, заслухавши доводи заявника, прокурора, приходить до наступного.

З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.

При цьому, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню. Заборона використання житлового приміщення, в якому на законних підставах проживають будь-які особи, не допускається (ч. 4 та ч. 5 ст. 170 КПК України).

Частиною 1 статті 171 КПК України визначено, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, має право звернутися з метою забезпечення цивільного позову - цивільний позивач.

Згідно ч. 3 ст. 171 КПК України, у клопотанні цивільного позивача про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, іншої особи для забезпечення цивільного позову повинно бути зазначено: розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Слідчим суддею у судовому засіданні встановлено, що заява заявника не відповідає положення ст.ст. 170-171 КПК України, а саме не містить достатніх доказів/відомостей про те, що:

у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341 заявник є цивільним позивачем;

особи, на майно яких порушується питання про накладення арешту є у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341 підозрюваними, обвинуваченими або особи, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного (-них), обвинуваченого (-них) або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна;

відомостей, які б свідчили про достатність підстави вважати, що майно на яке просить накласти арешт заявник відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу;

даних про те, яке майно підлягає арешту, а саме: нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;

розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

доказів факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

При цьому, виходячи з положень ч. 1 ст. 171 КПК України, заявник у разі порушення питання про накладення арешту майна зобов`язаний звертатися до слідчого судді з клопотанням, а не зі скаргою чи заявою (позовною заявою).

Зазначене у клопотанні майно не відноситься до видів передбачених ч. 3 ст. 170 КПК України, на які може бути накладено арешт, оскільки не перебуває у власності підозрюваного.

Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛвстановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи.

При цьому, прокурором, згідно положень ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України, було доведено, що клопотання органу досудового розслідування суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, безпосередньо п.п. 1-3 ч. 3 ст. 132 КПК України, оскільки не містить правових підстав для арешту майна, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки втручання у даному випадку у приватну власність буде свавільним та не відповідатиме діючим норма законодавства України і загальним принципам міжнародного права.

у х в а л и в:
У задоволенні скарги/заяви ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341, - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1