Ухвала іменем україни 25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

судді ? доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:
Вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року,
ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Мар?ївка Павлоградського району Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого; за ч. 4 ст. 187 КК України ? на строк 13 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. Згідно вимог ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено засудженому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 20 травня 2014 року, в період часу з 18 по 19 год., маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами раніше знайомої йому ОСОБА_5 , взявши з дому господарський ніж з метою скоєння вбивства останньої, прийшов до присадибної ділянки останньої, яка розташована по АДРЕСА_2 . З метою не залишити відбитків пальців в приміщенні будинку, одягнув робочі рукавиці, дістав з карману господарський ніж та утримуючи його в правій руці, постукав у зачинені двері будинку. Зайшовши до будинку, двері якого йому відкрила ОСОБА_5 , так як впізнала ОСОБА_4 , останній вчинив розбійний напад на потерпілу із застосуванням насильства небезпечного для її життя, та з метою вбивства із корисливих мотивів, навмисно наніс ОСОБА_5 ножем два удари в область її живота. Продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_5 , утримуючи ніж в правій руці, та усвідомлюючи, що завдає удари у місцезнаходження життєво важливих органів і бажаючи настання смерті іншої особи, ОСОБА_4 навмисно наніс ножем один удар в ліву частину грудної клітини ОСОБА_5 , а саме серце, спричинивши останній сполучену травму тіла, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя, що призвели до смерті потерпілої.

Після чого, у приміщенні вказаного будинку ОСОБА_4 заволодів грошовими коштами ОСОБА_5 в сумі 300 грн. та мобільним телефоном марки «Нокіа-105», вартістю 250 грн., а всього на суму 550 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 19 травня 2015 року вказаний вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

У касаційній скарзі засуджений не оспорюючи правильності кваліфікації його дій та доведеності вини зазначає, що суди при призначенні покарання не повною мірою врахували всі дані про його особу та обставини, що пом`якшують покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, яке виникло через заборгованість перед банками і фізичними особами. Просить змінити судові рішення щодо нього та пом`якшити призначене йому покарання, застосувавши положення ст. 69 КК України.

Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність правозастосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки фактичних обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України в касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення та повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Також згідно з положеннями ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

З мотивувальної частини вироку слідує, що призначаючи ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України належить до категорії особливо тяжких, дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризуються посередньо, на диспансерному обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, визнав обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; що обтяжують вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. Зваживши на зазначене та з урахуванням сукупності цих обставин, суд дійшов правомірного висновку про можливість призначення покарання в межах санкцій статей 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України, у вигляді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
З таким висновком також погоджується колегія суддів та вважає призначене засудженому ОСОБА_4 покарання пов`язане з ізоляцією від суспільства, обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Це рішення у вироку мотивоване, не викликає сумнівів у його відповідності вчиненому, не сприймається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Доводи засудженого про незастосування ст. 69 КК України щодо нього не заслуговують на увагу, оскільки таке рішення приймається не тільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, а й з урахуванням особи винного, що було враховано судом при прийнятті рішення.

Розгляд справи у суді апеляційної інстанції проводився у передбаченому законом порядку. Зміст ухвали є належним чином вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність відкриття кримінального провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3