ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ;

при секретарі - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в Грузії, грузин, гр-на Грузії, вища освіта, працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину ( ОСОБА_4 - 2011 р.н.), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , не судимий, -

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК України,

сторони провадження: прокурор ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 , інші учасники потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И В:
05 вересня 2014 року у невстановлений час ОСОБА_6 разом з іншою встановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, вирішили з метою власного збагачення спільно здійснити крадіжку чужого майна та незаконно заволодіти транспортним засобом, проникнувши в інше приміщення (гараж), вступивши у такій спосіб у попередню змову на вчинення вказаних злочинів.

09 вересня 2014 року близько 00 год 45 хв, реалізуючи спільний злочинний умисел, ОСОБА_6 та вказана інша особа прослідували до автогаражного кооперативу «Сокіл-2», який розташований по вул. Туполєва, 1-а в м. Києві, де підійшли до гаражу № НОМЕР_1 . ОСОБА_6 , діючи за заздалегідь погодженим планом, використовуючи металевий лом, зламав замок вхідних дверей до вказаного гаражу, після чого вони обидва протиправно проникнули до приміщення гаражу № НОМЕР_1 . Перебуваючи у вказаному гаражі, ОСОБА_6 та вказана інша особа спільними діями, скориставшись тим, що за ними ніхто не спостерігає, заволоділи чужим майном, яке належить потерпілому ОСОБА_10 , а саме: генератор; набір ключів; дві електричні дрилі, пневмодриль; зарядний пристрій; акумулятор; два мобільні телефони; навігатор; риболовні снасті; продувочний пістолет та інші електричні та пневмо прилади та інструменти, а всього на загальну суму 44 800 грн. Учинивши у такій спосіб за попередньою змовою групою осіб крадіжку вказаного майна, ОСОБА_6 та інша особа завантажили вказані речі до автомобіля «Ніссан» д.н.з НОМЕР_2 , який належить потерпілій ОСОБА_11 і також зберігався у цьому гаражі разом із ключами від замку запалення, після цього, продовжуючи діяти за попередньою змовою групою осіб, незаконно заволоділи вказаним автомобілем і залишили на ньому місце вчинення злочину.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчинені злочину за наведених вище обставин визнав у повному обсязі, щиро покаявся і показав, що 05 вересня 2014 року він разом з ОСОБА_12 вирішили з метою власного збагачення спільно здійснити крадіжку чужого майна та незаконно заволодіти транспортним засобом, проникнувши в один з гаражів кооперативу «Сокіл-2» (вул. Туполєва, 1-а в м. Києві). Реалізуючи спільний злочинний умисел, 09 вересня 2014 року близько 00 год 45 хв, він разом із своїм спільником прослідували до вказаного автокооперативу, де підійшли до гаражу № НОМЕР_1 . Він, ОСОБА_6 , діючи погоджено з іншою особою, ломом зламав замок вхідних дверей до цього гаражу, після чого вони обидва проникнули до нього. Перебуваючи в гаражі, вони разом, скориставшись тим, що за їх спільними діями ніхто не спостерігає, заволоділи чужим майном, а саме: генератор; набір ключів; три дрилі; зарядний пристрій; акумулятор; два мобільні телефони; навігатор; риболовні снасті; продувочний пістолет та інші електричні та пневмо прилади, інструменти, загальну вартість яких на суму 44 800 грн він не оспорює. Заволодівши цими речами вони завантажили їх до автомобіля «Ніссан» д.н.з НОМЕР_2 , який також зберігався у цьому гаражі разом із ключами від замку запалення, після чого заволоділи і цим автомобілем, на якому залишили місце злочину.

Як також уточнив обвинувачений, після вчиненого злочину і до моменту свого затримання ним особисто вживалися дії, спрямовані на повне повернення викраденого в потерпілих майна, в тому числі й автомобіля, що власне і було зроблено фактично.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі обставини, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і викладені в обвинувальному акті, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.

За таких обставин суд вважає доведеним, що ОСОБА_6 09 вересня 2014 року вчинив за попередньою змовою групою осіб таємне викрадення чужого майна, яке належить потерпілому ОСОБА_13 , тобто крадіжку, поєднану із проникненням в інше приміщення, а тому ці дії обвинуваченого кваліфікує за ч. 3 ст. 185 КК України.

Крім того суд вважає доведеним, що ОСОБА_6 09 вересня 2014 року вчинив за попередньою змовою групою осіб незаконне заволодіння транспортним засобом «Ніссан» д.н.з НОМЕР_2 , який належить потерпілій ОСОБА_14 , поєднане із проникненням в інше приміщення, а тому ці дії обвинуваченого кваліфікує за ч. 2 ст. 289 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_15 покарання суд згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які згідно із ст. 12 КК України є тяжкими, дані про особу винного, який на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, працевлаштований, одружений та має на утриманні малолітню дитину, має захворювання головного мозку (виявлена пухлина), яке прогресує і потребує більш глибокого спеціального дослідження, постійного і тривалого спостереження, необхідність проведення хірургічного втручання (виписка зі медичної картки стаціонарного хворого № 25395). Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_15 , суд визнає його щире та дієве каяття. Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

Окремо досліджуючи на виконання вимог ч. ч. 4 та 5 ст. 91 КПК України обставини, які стосуються особи обвинуваченого, суд в контексті вирішення питання про те, яка міра покарання має бути йому призначена і чи повинен він її відбувати (п. п. 5, 6 ч. 1 ст. 368 КПК України), встановив наступне.

Згідно з практикою ЄСПЛ жорстоке поводження підпадає під сферу застосування ст. 3 Конвенції тоді, коли його тяжкість досягає мінімального рівня, оцінка якого відносна; вона залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість такого поводження, його фізичні та психічні наслідки, а в окремих випадках і стану здоров`я особи (справа Дуґоз проти Греції, рішення ЄСПЛ від 13 лютого 2001 року за заявою № 4090798; п. 44).

Стан здоров`я ОСОБА_16 (виписка зі медичної картки стаціонарного хворого № 25395, його скарги за місцем відбування покарання) ставить під сумнів співрозмірність законних санкцій, тривале реальне застосування яких вказує на високу ймовірність спричинення надто тяжких страждань обвинуваченому внаслідок існуючого ризику незабезпечення його адекватного лікування з урахуванням стану його здоров`я та «практичних вимог ув`язнення».

ЄСПЛ у низці справ проти України, в яких скарги заявників стосувалися незабезпечення адекватного лікування під час тримання під вартою, встановив існування у національній пенітенціарній системі такої проблеми системного характеру (див., напр., рішення у справах «Мельник проти України» (Melnik v. Ukraine), пп. 6971, «Коктиш проти України» (Koktysh v. Ukraine), п. 86, «Похлебін проти України» (Pokhlebin v. Ukraine), заява № 35581/06, пп. 4142, від 20 травня 2010 року, «Логвиненко проти України» (Logvinenko v. Ukraine), заява № 13448/07, пп. 5758, від 14 жовтня 2010 року). ЄСПЛ неодноразово повторював, що надання необхідної медичної допомоги особам у місцях тримання під вартою є обов`язком держави (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Ухань проти України» (Ukhan v. Ukraine), заява № 30628/02, пп. 7274). Встановлюючи те, чи виконали державні органи свої обов`язки з надання медичної допомоги особі, яка перебуває під вартою і під їхнім контролем, суд має оцінити якість медичних послуг, наданих такій особі з урахуванням стану її здоров`я та «практичних вимог ув`язнення», і, якщо її було позбавлено адекватної медичної допомоги, з`ясувати, чи становило це нелюдське і таке, що принижує гідність, поводження на порушення ст. 3 Конвенції (див. рішення у справах «Сарбан проти Молдови» (Sarban v. Moldova), заява № 3456/05, п. 78, від 4 жовтня 2005 року, «Алексанян проти Росії» (Aleksanyan v. Russia), заява № 46468/06, п. 140, від 22 грудня 2008 року, «Євген Олексеєнко проти Росії» (Yevgeniy Alekseyenko v. Russia), заява № 41833/04, п. 104, від 27 січня 2011 року).

Беручи до уваги всі вказані обставини у їх сукупності, пріоритети, визначені ст. ст. 3 та 28 Конституції України, ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також приймаючи до уваги дані про стан здоров`я обвинуваченого, строк його фактичного перебування під вартою (більше трьох місяців), суд вважає за можливе виправлення ОСОБА_16 в умовах без ізоляції від суспільства, а тому призначивши йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК України, належить застосувати до нього ст. 75 КК України і звільнити від відбування покарання з випробуванням, одночасно поклавши на обвинуваченого обов`язки, які сприятимуть його виправленню, обравши при призначенні покарання за сукупністю злочинів принцип поглинення менш тяжкого покарання більш тяжким, оскільки саме таке гуманне рішення, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним та іншими особами нового злочину.

Враховуючи обґрунтованість висунутого обвинувачення, обраний судом вид покарання, відсутність підстав вважати, що ОСОБА_6 , з огляду на дані про його особу, наявні соціальні зв`язки, зможе ухилитися від виконання процесуальних рішень суду, суд вважає за необхідне змінити раніше обраний щодо нього запобіжний захід на особисте зобов`язання, поклавши на нього обов`язки, передбачені п. п. 1-3 ч. 5 ст. 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 5 та 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ч. 3 ст. 349, ст. ст. 122, 177179, 366, 368, 371, 373-377 КПК України, суд, -

З А С У Д И В:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК України, за якими призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком:

- за ч. 3 ст. 185 КК України на чотири роки;

- за ч. 2 ст. 289 КК України на п`ять років, без конфіскації майна.

За сукупністю злочинів, відповідно до ст. 70 КК України, остаточно призначити ОСОБА_15 покарання шляхом поглинення менш тяжкого покарання більш тяжким у виді позбавлення волі строком на п`ять років без конфіскації майна.

На підстави ст. ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи та навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_3 ТРИМАННЯ ПІД ВАРТОЮ змінити на особисте зобов`язання, яке застосувати до засудженого до набрання вироком законної сили, поклавши на нього на строк два місяці такі обов`язки: прибувати за викликом до суду, не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання. Звільнити ОСОБА_3 з під варти негайно в залі суду.

На підставі ч. 2 ст. 122 КПК України стягнути із ОСОБА_16 на відшкодування судових втрат за проведення експертиз залученими стороною обвинувачення експертами спеціалізованих державних установ 1 702 (одну тисячу сімсот дві) грн 79 коп в дохід держави.

Речові докази особисті речі потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а також автомобіль «Ніссан» д.н.з НОМЕР_2 , після набрання вироком законної сили використовувати за належністю.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляції через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

СУДДЯ ОСОБА_19