Справа № 466/6723/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/49/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5

розглянувши матеріали кримінального провадження № 0000283 від 02.07.2015 року про обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

та захисника ОСОБА_8

за апеляційною скаргою державного обвинувача прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду прокуратури Львівської області на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2015 року відносно ОСОБА_6 ,
встановила:
вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2015 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Славута Хмельницької області, українця, громадянина України, працюючого, неодруженого, прож. АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Личаківського районного суду м.Львова від 24.02.2015 за ч.1 ст.296 КК України до штрафу 8500грн. (сплатив),-

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки. На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладено наступні обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи, повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про заміну місця проживання, періодично з`являтися в органи кримінально-виконавчої системи для реєстрації.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено попередній домашній арешт.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 02.07.2015року, приблизно о 04 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем «ВМW-523і» тимчасовий реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним по перехресті вулиць Під Дубом - Джерельна у напрямку до вулиці Городоцької у м. Львові, де організовано круговий рух, порушив вимоги Р 1 п.п.1.5, 1.10 (в частині визначення терміну «небезпека для руху»); Р 2 п. 2.3 б, д; Р 12 п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які виразилися в тому, що він, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_9 , який вибіг із роздільного газону трикутної форми, розташованого ліворуч від нього, що на перехресті розділяє потоки транспорту, на смугу його руху та під кутом почав пересікати її зліва направо по ходу його руху, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості руху аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, в результаті чого скоїв наїзд на нього. Будучи причетним до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_6 в порушення вимог Р 2 п. 2.10 ПДР України, місце події залишив.

На даний вирок державний обвинувач прокурор відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду прокуратури Львівської області подав апеляційну скаргу. В своїй апеляційній скарзі просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2015 року стосовно ОСОБА_6 скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і істотним порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох ) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на термін 1 рік та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного основного покарання із випробуванням з встановленням іспитового терміну 2 роки. Виключити з мотивувальної частити вироку покликання суду на дослідження доказів, які судом не досліджувалися. В решті вирок залишити без зміни. Звертає увагу на те, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, об`єктивна сторона якого виразилася у грубому порушенні правил дорожнього руху, в результаті чого відбулося ДТП із смертельним наслідком, а також те, що він може виконувати роботи, не пов`язані із керуванням транспортними засобами, вважає, що судом безпідставно не призначено ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання поданої ним апеляційної скарги, захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 яка заперечила проти апеляційної скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 , з аналогічною позицією і думкою, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга державного обвинувача підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи, які ніким не оспорюються.

Що стосується призначення покарання, то відповідно до ст.65 КК України суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів .

На думку колегії суддів, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання та місцем праці. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд визнав щире каяття, стан здоров`я обвинуваченого, а також відсутність жодних претензій до обвинуваченого зі сторони потерпілих та правильно прийшов до висновку, що покарання у межах санкції вказаної статті із застосуванням ст. 75 КК України із покладенням на нього обов`язків згідно ст. 76 КК України буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а призначене основне покарання на думку колегії суддів відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Також, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відсутність підстав застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки такий на даний момент працює на посаді водія, що є єдиним джерелом доходу для нього, також з врахуванням його особи, та відсутності такої обставини, що обтяжує покарання, а саме: керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, та претензій зі сторони потерпілих.

Щодо доводів апелянта відносно доказів, які не були предметом безпосереднього дослідження суду то колегія суддів приходить до висновку, що посилання суду першої інстанції на такі є помилковим, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, незважаючи на те, що суд в порядку ч.3 ст.349 КГІК України, визначивши обсяг дослідження доказів, обмежився лише допитом обвинуваченого ОСОБА_6 та дослідженням характеризуючи даних, що підтверджується журналом судового засідання, у мотивувальній частині вироку зазначає, що винність обвинуваченого ОСОБА_6 стверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження № 0000283 від 02.07.2015, хоча вказані докази судом не досліджувалися.
Крім того колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, однак вирок слід змінити, виключивши з його мотивувальної посилання на докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу державного обвинувача прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду прокуратури Львівської області задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2015 року відносно ОСОБА_6 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку покликання суду на докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4