АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2005/15 Справа № 205/6694/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

засудженого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2015 року, стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, який проживав по АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз
26.07.2012 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська за ч.2 ст.307, ч.2 ст.309, ст.ст.69,70,71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна,
якою відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення,-

ВСТАНОВИЛА:
Засудженим ОСОБА_7 подана апеляційна скарга на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2015 року, в якій він просить зазначену ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити його умовно-достроково від подальшого відбування покарання.

В доводах апеляційної скарги засуджений посилається на те, що суд не взяв до уваги ті обставини, що відбуваючи покарання, засуджений мав три заохочення за сумлінну працю, що свідчить про його виправлення та наявні підстави для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого про звільнення його від подальшого відбування покарання на підставі ст.81 КК України в ухвалі зазначив, що ОСОБА_7 відбуває покарання за вчинення злочину, пов`язаного з оборотом наркотичних засобів та звільнений від відбування покарання умовно-достроково, не виправдав довіру суду і в період цього строку знову вчинив ряд аналогічних злочинів. За весь період відбування покарання мав три заохочення та вісім стягнень, а за таких обставин позитивна характеристика адміністрації Дніпропетровської виправної колонії № 89 та застосовані заохочення не можуть характеризувати засудженого як такого, що довів своє виправлення, а викладені обставини такими, що визначають підвищений та стійкий ступінь громадської небезпеки та зумовлюють активну злочинну поведінку засудженого після звільнення, у зв`язку з чим ОСОБА_7 не довів своє виправлення, а його клопотання про умовно-дострокове звільнення задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого, який просив задовольнити його апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги засудженого та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги засудженого задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та фактично відбув не менше половини строку покарання за злочин середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин і не менше двох третин строку покарання за умисний тяжкий злочин.

На підставі ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до роз`яснень, які викладено в п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням учасників судового провадження, зокрема ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці, та інше.
Судом першої інстанції встановлено, що станом на 18 вересня 2015 року засуджений ОСОБА_7 відбув більше 3/4 строку призначеного покарання.

З матеріалів справи вбачається, що згідно характеристики та довідки про заохочення та стягнення, засуджений в місцях позбавлення волі знаходиться з 15 березня 2012 року. До Дніпропетровської виправної колонії № 89 прибув 05 вересня 2012 року, працевлаштований робітником дільниці «Гранула». До праці відноситься сумлінно, поставлені йому завдання виконує, за що тричі був заохочений.

На заходи виховного характеру реагує не завжди своєчасно, допускає порушення вимог ПВР УВП за що мав вісім стягнень.

Крім врахування поведінки і ставлення до праці засудженого за весь час відбування покарання, необхідно врахувати і дані, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину і його особу в цілому.

ОСОБА_7 засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до середньої тяжкості та тяжких злочинів та відносяться до злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, за які був засуджений до реального покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна.

Отже, суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що відбуваючи покарання за тяжкий злочин та злочин середньої тяжкості, засуджений не довів суду своє виправлення, що його поведінка не є сумлінною, оскільки за час відбування покарання має вісім стягнень, злочини вчинив в період іспитового строку, а тому підстав для його умовно-дострокового звільнення колегія суддів не вбачає, що свідчить про те, що засуджений не довів своє прагнення стати на шлях виправлення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вмотивованого висновку про відсутність підстав вважати, що поведінка засудженого ОСОБА_7 під час відбування покарання є зразковою та свідчить про становлення його на шлях виправлення та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від подальшого відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вимоги апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді: