Справа № 1/463/29/13 Головуючий у 1 інстанції: Н.Л. Стрепко
Провадження № 11/783/476/13 Доповідач: Данко В. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2013 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Данка В.В.,

суддів Кобзара В.М., Макойди З.М.,

з участю прокурора Добровольського П.О.,

засудженого ОСОБА_1,

його захисника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляцією прокурора, який затвердив обвинувальний висновок на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 05 березня 2013 року, яким засуджено ОСОБА_1 за ч.3 ст.368 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 05 березня 2013 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, українець, ІНФОРМАЦІЯ_3, одружений /на утриманні має дитину ІНФОРМАЦІЯ_4/, працюючий спеціалістом відділу професійно-технічної освіти, раніше не судимий проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5

засуджений за ч.3 ст.368 КК України на пять років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади в органах державної влади чи місцевого самоврядування на три роки.

Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_1 звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком три роки.

На підставі ст.76 КК України на ОСОБА_1 покладені обов'язки:

не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально - виконавчої системи;

повідомляти органи кримінально - виконавчої системи про зміну місця проживання або роботи.

Запобіжний захід підписка про невиїзд залишено засудженому без зміни до вступу вироку в законну сили.

Відповідно до ст.81 КПК України вирішено питання про речові докази.

ОСОБА_1, обіймаючи посаду, згідно з наказом начальника Головного управління освіти та науки Львівської обласної державної адміністрації № 301-к від 12 грудня 2005 року, начальника відділу професійно-технічної освіти управління професійно-технічної освіти, координації діяльності вищих навчальних закладів та науки Головного управління освіти та науки Львівської обласної державної адміністрації, будучи службовою особою, державним службовцем дев'ятого рангу, п'ятої категорії посад, наділеної організаційно-розпорядчими функціями, в посадові обов'язки якого згідно з Посадовою інструкцією, начальника відділу професійно-технічної освіти, координації діяльності вищих навчальних закладів та науки головного управління освіти та науки Львівської обласної державної адміністрації входить координація діяльності професійно-технічних навчальних закладів та установ у сфері навчально-виробничої діяльності, використовуючи своє службове становище, діючи з корисливих мотивів, в інтересах третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 16 лютого 2012 року, о 16 год. 00 хв., перебуваючи у власному службовому кабінеті, який розташований в м. Львові на площі Петрушевича,2, отримав від директора Вищого професійного училища № 63 м. Львова ОСОБА_5 хабар в розмірі 6 000 гривень, що у п'ять та більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян та становить значний розмір, за погодження поселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у гуртожиток Вищого професійного училища № 63 м. Львова.

На даний вирок прокурор Стасів А.П., який затвердив обвинувальний висновок, подав апеляцію, в якій просить змінити вирок, зазначивши в мотивувальній частині тяжкий злочин, в резолютивній частині кримінально-виконавчу інспекцію, та звільнити на підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання, в решті. вирок щодо ОСОБА_1 залишити без змін. Не оспорюючи кваліфікації дій засудженого, прокурор в апеляції вказує на неправильне застосував судом кримінального закону та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону. Судом не дотримані вимоги ч.1 ст.75 КК України та звільнено засудженого ОСОБА_1 від відбування призначеного йому покарана з випробуванням, та не зазначено, що засудженого слід звільнити лише від основного покарання, що є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Також, покладаючи на засудженого ОСОБА_1 обов'язки, передбачені п.п.2-4 ст.75 КК України, суд у порушення вказаної норми закону не конкретизував органи, без дозволу яких він не може виїжджати за межі України на постійне місце проживання; повинен повідомляти ці органи про зміну проживання, роботи; а також з'являтися для реєстрації до них за фактичним місцем проживання. Натомість судом вказано в загальному орган кримінально-виконавчої системи, хоча необхідно було зазначити саме кримінально-виконавчу інспекцію, що є неправильним застосуванням кримінального закону.

Крім того, у мотивувальній частині вироку вказується, що ОСОБА_1 вчинено особливо тяжкий злочин, однак згідно ст.12 КК України злочин, передбачений ч.3 ст.368 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора на підтримання апеляції, засудженого ОСОБА_1, його захисника ОСОБА_2 про законність та обґрунтованість вироку суду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 в інкримінованому злочині при встановлених у вироку обставинах відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим в судовому засіданні доказам. Доведеність вини та кваліфікація дій засудженого в апеляції прокурора не оспорюється.

Колегія суддів вважає, що, при призначенні покарання ОСОБА_1 судом враховано вимоги ст.65 КК України та обґрунтовано прийнято рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Проте, звільняючи ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням, судом не взято до уваги положень ст.75 КК України та розяснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року з наступними змінами, в яких зазначено, що ч.І ст.75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п'яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Отже, ОСОБА_1 на підставі ст.75 КК України слід звільнити від відбування основного покарання.

При звільненні ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням, судом покладено на нього обовязки, передбачені п.2, п.3, п.4 ч.1 ст.76 КК України, з метою організації кримінально-виконавчою інспекцією, відповідно до змін до ст.76 КК України, внесених згідно із Законом № 1254-від 14.04.2009 р. їх назва кримінально-виконавча інспекція (а не органами кримінально-виконавчої системи, як зазначено в резолютивній частині вироку) належного контролю за його поведінкою.

Окрім цього, злочин вчинений ОСОБА_1 згідно зі ст.12 КК України є тяжким, а не особливо тяжким, як зазначено в мотивувальній частині вироку, а тому необхідно вказати, що ОСОБА_1 вчинив тяжкий злочин.

При розгляді справи суд першої інстанції допустив неправильне застосування кримінального закону, що відповідно до п.4 ст.367 КПК України 1960 року є підставами для зміни вироку.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляцію прокурора слід задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити.

Керуючись ст.ст.362, 365, 366, 377 КПК України 1960 року, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляцію прокурора Стасіва А.П., який затвердив обвинувальний висновок, задовольнити.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 05 березня 2013 року щодо ОСОБА_1 змінити.

В мотивувальній частині вироку вказати, що ОСОБА_1 вчинив тяжкий злочин.

В резолютивній частині вироку вказати: на підставі ст.75 КК України ОСОБА_1 звільнити від відбування основного покарання.

Вказати, що контроль за виконанням зобовязань, покладених судом на ОСОБА_1, здійснює кримінально-виконавча інспекція.

У решті вирок залишити без зміни.

Судді: Данко В.В. Кобзар В.М. Макойда З.М.

Оригінал ухвали.