АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/2280/15-к Номер провадження 11-кп/786/42/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ст.122 ч.1 , с.т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_10 на вирок Полтавського районного суду Полтавської від 29 вересня 2015 року;

в с т а н о в и л а :
Указаним вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працюючого, не судимого,

визнано винним та засуджено:

- за ст..122 ч.1 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі ;

- за ст..125 ч.1 КК України до 80 годин громадських робіт;

на підставі ст..70 ч.1 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим із застосуванням ст.. 72 КК України остаточно визначено покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

На підставі ст.. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки із покладенням обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст.76 КК України.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за те , що він, 29 червня 2015 року, приблизно о 16.00 год., перебуваючи на огороді поблизу господарства за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до власної дружини ОСОБА_12 , маючи намір завдати тілесні ушкодження останній, правою рукою ухопив за волосся і звалив її на землю, після чого вперся їй коліном правої ноги в праву сідницю та почав давити чим спричинив тілесне ушкодження у вигляді синця шкіри правої сідниці, яке згідно висновку судово-медичного експерта № 939 від 06.07.2015 року кваліфікуються, як легке тілесне ушкодження. У зв`язку з тим, що ОСОБА_8 продовжував побиття то потерпіла побігла до сусідки ОСОБА_10 , щоб сховатись.

Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_8 , 29 червня 2015 року, приблизно о 16.00 год., прийшовши до господарства ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин щодо останньої, маючи намір завдати тілесні ушкодження, обома руками ухопив її за волосся і кинув на землю, від чого ОСОБА_10 отримала тілесне ушкодження у вигляді закритого поперечного перелому лівої променевої кістки в типовому місці з незначним зміщенням та кутовою деформацією, крайового перелому шилоподібного відростку лівої ліктьової кістки без зміщення, яке утворилось від дії тупого предмету, що можливо при падінні на витягнуту руку та розігнуту і тильний бік ліву кисть, яке згідно висновку судово-медичного експерта №951 від 10.07.2015 року кваліфікуються, як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Не погодившись із вироком суду потерпілою ОСОБА_10 подана апеляційна скарга, в якій вона, не оспорюючи фактичні обставини по справі, просить його скасувати в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання та постановити новий вирок, яким призначити обвинуваченому реальну міру покарання.

Апеляцію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не дослідив обставини по справі у повному обсязі, зокрема факт її лікування після перелому лівої променевої кістки у лікарні та понесені значні матеріальні витрати, не врахував розбіжності у показах обвинуваченого та потерпілої щодо мотивів та обставин вчиненого правопорушення, а також позиції потерпілої щодо призначення обвинуваченому покарання, відсутність його вибачень та щирого каяття, що все в цілому свідчить про безпідставність застосування до ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України та звільнення від відбування призначеного покарання.

Інші учасники судового розгляду вирок суду не оскаржували.

Заслухавши суддю - доповідача, потерпілу та її представника , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити , обвинуваченого ОСОБА_8 , та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_9 , які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, прокурора, який також просив відмовити у задоволенні апеляції , провівши судові дебати , заслухавши останнє слово обвинуваченого , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляції , колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 125 КК України за наведених у вироку обставин підтверджена наведеними у вироку доказами, яким суд дав належну оцінку і ніким із учасників судового розгляду не оспорюється.

Протиправні дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України, ч. 1 ст. 125 КК України.

Разом з тим, доводи апеляції потерпілої ОСОБА_10 про безпідставність застосування до обвинуваченого положень ст..75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За змістом частини 1 статті 75 КК України , якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт , службового обмеження для військовослужбовців , обмеження волі , а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років , враховуючи тяжкість злочину , особу винного та інші обставини справи , дійне висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання , він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На підтвердження вказаного свідчить і практика Європейського суду з прав людини ( далі Європейський суд) , яка відповідно до ст.. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» є джерелом національного права.

Так, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що « для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Приймаючи рішення про можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання , суд першої інстанції в повній мірі вмотивував своє рішення виходячи із положень ст..75 КК України з посиланням на встановлені обставини і дані , що характеризують особу обвинуваченого.

Із матеріалів справи вбачається і вірно враховано судом першої інстанції, що обвинувачений вчинив злочини невеликої та середньої тяжкості , він вперше притягується взагалі до кримінальної відповідальності , має двох неповнолітніх дітей.

Судом вірно враховані пом`якшуючі покарання обставини активне сприяння розкриттю злочину і щире каяття та відсутність обтяжуючих обставин.

Про щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину , свідчить його поведінка як зразу ж після вчинення злочину так і в ході досудового слідства та судового розгляду.

Так потерпіла ОСОБА_10 під час допиту в суді першої інстанції зазначила , що обвинуваченим зразу ж після вчинення злочину було відремонтовано всі пошкодження у її будинку , спричинені під час бійки.

Обвинувачений як в ході розгляду справи в суді першої інстанції так і в апеляційному суді підтвердив той факт , що він вибачився перед потерпілою ОСОБА_10 , а перед іншою не зміг через її відсутність за місцем проживання тривалий час.

Спростування щодо факту вибачення , що наведені ОСОБА_10 , колегія суддів сприймає як один із способів підтримання доводів апеляційної скарги щодо доцільності обрання обвинуваченому реального виду покарання.

Матеріали кримінального провадження також свідчать про активне сприяння з боку обвинуваченого у розкритті злочину. Вина у вчиненні злочину ним визнавалась як в ході досудового слідства так і судового розгляду.

Доводи потерпілої стосовно неврахування судом факту лікування нею перелому лівої променевої кістки у лікарні та понесені значні матеріальні витрати колегія суддів вважає такими, що підлягають відхиленню, оскільки, як вбачається з матеріалів справи потерпіла не скористалася своїм правом, отримати відшкодування шкоди, завданої злочином, шляхом звернення до обвинуваченого з цивільним позовом та, крім того, не підтвердила документально понесені у зв`язку з лікуванням матеріальні витрати.

Колегія суддів також вважає , що судом першої інстанції була врахована і позиція потерпілої щодо призначення покарання. Так судом першої інстанції було призначене обвинуваченому майже максимальне покарання. Звільняючи обвинуваченого від його відбування суд поклав на нього майже всі обов`язки із можливих , що передбачені ст..76 КК України та встановив майже максимальний іспитовий строк.

Аналізуючи встановлені обставини колегія суддів вважає, що відбування реального покарання в умовах ізоляції від суспільства , жодним чином не буде сприяти становленню обвинуваченого як законослухняного члена суспільства.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_13 покарання колегія суддів вважає таким , що відповідає загальним засадам призначення покарання , є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів.

Оскаржуваний вирок відповідає вимогам закону , підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст..ст.405,407,419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду Полтавської області , -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Полтавського районного суду Полтавської від 29 вересня 2015 року відносно ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст.125 КК України - без змін;

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо в судову палату у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції.

Судді:

___________ ____________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4