Дата документу Справа № 336/1862/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1218/15
Єдиний унікальний № 336/1862/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 186 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000771 відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Молочки Чуднівського району Житомирської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 17.10.2001 року Михайлівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 115 КК України до 7 років позбавлення волі, звільнився 24.05.2005 року на підставі постанови Вільнянського районного суду Запорізької області від 11.05.2005 року у зв`язку із застосуванням ст. 82 КК України, невідбутий строк замінено на обмеження волі;
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 посилається на незаконність та необґрунтованість вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.

При цьому зазначає, що як орган досудового розслідування, так і суд безпідставно послалися на те, що він раніше судимий, хоча відповідно до довідки форми-Б, він 31.05.2006 року був звільнений з місць позбавлення волі за відбуттям строку покарання, а тому враховуючи, що строк погашення судимості за злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України складає вісім років, то відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 89 КК України, він вважається особою, що не має судимості. Крім того, що під час досудового розслідування та судового розгляду не було враховано в якості обставини, що пом`якшує його покарання відшкодування потерпілій ОСОБА_9 шкоди у повному обсязі, що вплинуло на безпідставне незастосування до нього ст. 69-1 КК України. Неврахування судом його позитивної характеристики, суб`єктивне ставлення до скоєного, що виразилося у щиросердному каятті, та призначення невмотивованого покарання у виді реального позбавлення волі.

Тому просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким у вступній та мотивувальній частинах навести відомості про те, що він є особою, яка раніше не судима, а також у мотивувальній частині зазначити в якості обставини, що пом`якшує покарання відшкодування шкоди. З урахуванням відомостей, які суттєво знижують ступінь небезпеки, пом`якшуючих покарання обставин, відомостей, які позитивно його характеризують, застосувати ст. 75 КК України звільнивши від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника, обвинуваченого, зокрема в останньому слові, який просили задовольнити апеляційну скаргу; прокурора, який вважав, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою. Строк відбування покарання обчислюється з 25.02.2015 року. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави судові витрати у сумі 306,90 грн., пов`язані із залучення експерта для проведення товарознавчої експертизи. Вирішена доля речових доказів.
Згідно вироку, 24.02.2015 року приблизно о 00.45 год., ОСОБА_6 , маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, знаходячись біля будинку АДРЕСА_1 , застосовуючи насилля, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, штовхнув правою рукою у праве плече потерпілу ОСОБА_9 , від якого остання впала на землю, а ОСОБА_6 в цей час викрав майно потерпілої на загальну суму 1149 грн. 66 коп.

Винуватістьобвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися, у тому числі і обвинуваченим.
Судом першої інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

У ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерела права». У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимоги захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі судом першої інстанції було враховано характер і ступінь тяжкості скоєного останнім кримінального правопорушення, визнання вини, щире каяття, а також те, що він раніше судимий, не працює, на обліку у ЗОПБ та ЗОНД не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно. При цьому, суд враховуючи, що після відбуття покарання за скоєння тяжкого злочину, ОСОБА_6 для себе належних висновків не зробив та продовжує злочинну діяльність, прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства.
Колегія суддів вважає висновки місцевого суду про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства, такими що зроблені без врахування вищевказаних вимог законів, всіх даних про особу обвинуваченого та обставин справи, хоча більшість з нихформально перераховані судом, але не враховані повною мірою.
Зокрема, місцевий суд не врахував, що обвинувачений ОСОБА_6 активно сприяв органам досудового розслідування у розкритті кримінального правопорушення, про що вказано у обвинувальному акті (а.п. 4), має постійне місце проживання, де допомагає дружині по господарству, та по якому позитивно характеризується (а.п. 38), а також думку потерпілої ОСОБА_9 , яка просила районний суд не призначати ОСОБА_6 покарання пов`язаного з реальним позбавленням волі.

Твердження місцевого суду про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 реального покарання через наявність у останнього непогашеної судимості є необґрунтованими, оскільки 31.05.2006 року той був звільнений умовно-достроково від відбування покарання у виді обмеження волі з Дружелюбівського виправного центру Запорізької області (а.п. 39) і після цього пройшло більше восьми років до моменту вчинення ним останнього злочину (24.02.2015 року), а тому колегія суддів, керуючись вимогами п. 9 ч. 1 ст. 89 та ч. 3 ст. 90 КК України, вважає, що попередня судимість у обвинуваченого ОСОБА_6 була погашена ще 31.05.2014 року (31.05.2006 року + 8 років), в зв`язку з чим, відповідно до вимог ст. 89 КК України, він вважається особою, що не має судимості, внаслідок чого дані про цю судимість підлягають виключенню із вступної частини вироку.
Враховуючи наведене, а також те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої обвинувачений ОСОБА_6 не уникнув за вчинений ним злочин, а також другорядну роль кари як мети покарання, колегія суддів вважає, що за таких обставин, виправлення останнього та попередження скоєння нових злочинів можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням з трирічним іспитовим строком з покладенням на нього обов`язків, передбачених пп. 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,
у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 змінити.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком тривалістю у три роки.
Відповідно до пунктів 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 в період іспитового строку: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 377 КПК України обвинуваченого ОСОБА_6 звільнити з-під варти в залі судового засідання негайно.
Виключити із вступної частини вироку вказівку про наявність у ОСОБА_6 судимості за вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 17.10.2001 року, яким останнього засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі.
У решті вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4