П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2015 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_54,
суддів:ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59., ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ОСОБА_63, ОСОБА_64, ОСОБА_65, ОСОБА_66, ОСОБА_67, ОСОБА_68., ОСОБА_81, ОСОБА_80, ОСОБА_79, ОСОБА_78, ОСОБА_77, ОСОБА_76, ОСОБА_75, ОСОБА_74, ОСОБА_73, ОСОБА_72, ОСОБА_71, ОСОБА_70, ОСОБА_69, ОСОБА_82, ОСОБА_83, ОСОБА_84, ОСОБА_85, ОСОБА_86, ОСОБА_87, ОСОБА_88, ОСОБА_89,
при секретарях: за участю:ОСОБА_90, ОСОБА_91, прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_92, засудженого ОСОБА_41 у режимі відеоконференції та захисника ОСОБА_42,
розглянувши на спільному засіданні всіх судових палат справу щодо ОСОБА_41 за заявою захисника ОСОБА_42 про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_41 з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушень міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом,

у с т а н о в и в:

Вироком Апеляційного суду міста Києва від 20 листопада 2001 року засуджено:

ОСОБА_41, ІНФОРМАЦІЯ_1, такого, що в силу статті 55 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК 1960 року) не має судимості,

- за пунктами «а», «е», «і», «з» статті 93 КК 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною третьою статті 142 КК 1960 року до позбавлення волі на строк тринадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною другою статті 86 КК 1960 року до позбавлення волі на строк тринадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною третьою статті 2153 КК 1960 року в редакції від 21 вересня 2000 року до позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною другою статті 194 Кримінального кодексу України 2001 року (далі - КК 2001 року) в редакції від 5 квітня 2001 року до позбавлення волі на строк десять років; за частиною другою статті 145 КК 1960 року до позбавлення волі на строк десять років; за частиною третьою статті 101 КК 1960 року до позбавлення волі на строк десять років; за частиною третьою статті 185 КК 2001 року до позбавлення волі на строк чотири роки, а на підставі статті 42 КК 1960 року за сукупністю злочинів йому визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

ОСОБА_43, ІНФОРМАЦІЯ_2, раніше судимого 28 травня 1999 року Харківським районним судом міста Києва за частиною другою статті 17 і частиною другою статті 140 КК 1960 року до позбавлення волі на строк три роки з конфіскацією майна, з відстрочкою виконання вироку на строк два роки зі сплатою штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,

- за пунктами «а», «і» статті 93 КК 1960 року до позбавлення волі на строк п'ятнадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною третьою статті 142 КК 1960 року до позбавлення волі на строк тринадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною другою статті 145 КК 1960 року до позбавлення волі на строк десять років, а на підставі частини третьої статті 42 КК 1960 року за сукупністю цих злочинів та з урахуванням покарання за вироком від 28 травня 1999 року йому визначено покарання у виді позбавлення волі на строк п'ятнадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за пунктами «а», «е», «і», «з» статті 93 КК 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною другою статті 86 КК 1960 року до позбавлення волі на строк тринадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною третьою статті 2153 КК 1960 року в редакції від 21 вересня 2000 року до позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною другою статті 194 КК 2001 року в редакції від 5 квітня 2001 року до позбавлення волі на строк десять років; за частиною третьою статті 101 КК 1960 року до позбавлення волі на строк десять років; за частиною третьою статті 185 КК 2001 року до позбавлення волі на строк чотири роки, а на підставі статті 42 КК 1960 року за сукупністю цих злочинів йому визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі статті 43 КК 1960 року за сукупністю вироків ОСОБА_43 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_44, ОСОБА_45 і ОСОБА_46

ОСОБА_41 і ОСОБА_43 визнано винними та засуджено за злочини, вчинені за таких обставин.

22 серпня 1998 року, приблизно о 1 годині ночі, ОСОБА_41 та ОСОБА_43, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, на вул. Вербицького у м. Києві, не маючи грошей, аби доїхати до місця свого проживання у АДРЕСА_1, домовились між собою найняти автомобіль, а потім, з метою заволодіння майном водія, вчинити на нього напад та вбити його.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_41 та ОСОБА_43 зупинили автомобіль «Volkswagen Polo», державний номер НОМЕР_1, водієм якого був ОСОБА_47, і домовилися з останнім, що той за грошову винагороду відвезе їх у с. Бортничі.

Приблизно о 3 годині тієї ж ночі ОСОБА_47 відвіз їх до пустиря, що неподалік каналу стічних вод Бортницької станції аерації, де ОСОБА_41 та ОСОБА_43 наказали йому зупинитися та, діючи узгоджено, вчинили на нього напад. При цьому ОСОБА_43 завдавав потерпілому заздалегідь приготовленим ножем удари в голову та шию, а ОСОБА_41 - удари викруткою по тулубу. Долаючи опір ОСОБА_47, ОСОБА_41 почав утримувати його, а ОСОБА_43, діставши з багажного відділення автомобіля ключ, завдав ним потерпілому не менше п'яти ударів у голову.

Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_47 помер на місці. Після вбивства потерпілого ОСОБА_41 і ОСОБА_43 заволоділи 17 гривнями та набором ключів у спеціальному кейсі вартістю 250 гривень. Потім з метою приховання слідів злочину вони підпалили автомобіль «Volkswagen Polo» вартістю 30280 гривень 50 копійок та обладнання у ньому на суму 2500 гривень і в такий спосіб знищили вказане майно.

У ніч на 26 січня 2001 року ОСОБА_41, ОСОБА_43 і ОСОБА_46, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння та діючи за попередньою змовою, проникли у будинок ОСОБА_48, що на АДРЕСА_2, звідки таємно викрали належне потерпілому майно на загальну суму 2081 гривню 50 копійок, заподіявши йому значної шкоди.

Після цього, запевнивши водія таксі «Daewoo Lanos», державний номер НОМЕР_2, ОСОБА_49 у тому, що речі вони перевозять особисті, відвезли їх до будинку ОСОБА_46 на АДРЕСА_3, де викрадені речі знаходились до вилучення працівниками міліції.

Залишивши у вказаному автомобілі частину металевого посуду, ОСОБА_41 та ОСОБА_43 запропонували водієві за додаткову плату підвезти їх до місця прийому кольорових металів у с. Бортничі.

Маючи умисел на заволодіння майном водія таксі ОСОБА_49, ОСОБА_41 та ОСОБА_43 домовилися вчинити розбійний напад на ОСОБА_49 з подальшим вбивством його і заволодінням майном потерпілого.

26 січня 2001 року, приблизно о 4 годині, ОСОБА_41 та ОСОБА_43 наказали ОСОБА_49 їхати до будинку АДРЕСА_4. Прибувши за вказаною адресою, у безлюдне на той час місце, ОСОБА_41 та ОСОБА_43 напали на потерпілого. Діючи відповідно до відведених ролей, вони накинули на шию ОСОБА_49 мотузку та почали душити і завдавати удари по тулубу, долаючи його опір. Коли ОСОБА_49 перестав чинити опір, перекинули тіло потерпілого з переднього сидіння на заднє. Далі ОСОБА_43 сів за кермо і з ОСОБА_41, незаконно заволодівши автомобілем, поїхали в район вул. Березневої с. Бортничі. Прибувши на пустир, ОСОБА_41 та ОСОБА_43 витягли потерпілого з автомобіля, обшукали його та заволоділи належними йому 170 гривнями і таксометром «Елтакс-01 ФТ» вартістю 1200 гривень.

Після цього, маючи умисел на знищення автомобіля разом з водієм та припускаючи, що він міг бути живим, ОСОБА_41 та ОСОБА_43 з метою приховання слідів злочинів спалили автомобіль разом з потерпілим.

Смерть ОСОБА_49 настала від опіків з розвитком шоку. Внаслідок злочинних дій ОСОБА_41 та ОСОБА_43 був знищений автомобіль «Daewoo Lanos» з устаткуванням, який належав ТОВ «Касан-Авто», вартістю 28897 гривень 07 копійок.

26 січня 2001 року, приблизно опівночі, поблизу кафе «Берізка», розташованого на вул. Леніна, 24 у с. Бортничі, ОСОБА_45 та ОСОБА_50, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, на ґрунті виниклих особистих неприязних стосунків умисно спричинили ОСОБА_51 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. Після цього ОСОБА_51 пішов від кафе по вул. Леніна.

Приблизно о 1 годині тієї ж ночі ОСОБА_41 та ОСОБА_43, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, напроти будинку № 41 на вул. Леніна у с. Бортничі зустріли ОСОБА_51 і, оцінивши його стан, з метою заволодіння майном вчинили на нього напад. При цьому ОСОБА_41 зі значною силою ліктем правої руки вдарив потерпілого у праву частину обличчя, після чого той впав на землю, а ОСОБА_43 завдав потерпілому удар ногою у голову, від чого ОСОБА_51 втратив свідомість. Потім ОСОБА_43 роззув потерпілого, заволодівши його черевиками вартістю 262 гривні.

Спільними діями ОСОБА_45, ОСОБА_44, ОСОБА_41 та ОСОБА_43 ОСОБА_51 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.

Колегія суддів палати з кримінальних справ Верховного Суду України ухвалою від 18 квітня 2002 року вирок апеляційного суду залишила без зміни.

12 червня 2008 року за заявою ОСОБА_41 Європейський суд з прав людини (далі - Суд) постановив рішення у справі «Яременко проти України», яке набуло статусу остаточного 12 вересня 2008 року. Цим рішенням встановлено порушення статті 3, пункту 1 та підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

Верховний Суд України на спільному засіданні Судової палати у кримінальних справах та Військової судової колегії ухвалою від 31 липня 2009 року, розглянувши в порядку виключного провадження клопотання заступника Генерального прокурора України та захисника ОСОБА_42, доводи яких ґрунтувалися на рішенні Суду від 12 червня 2008 року, судові рішення щодо ОСОБА_41 змінив і виключив із мотивувальної частини цих рішень посилання як на докази винуватості ОСОБА_41 за епізодом вбивства ОСОБА_47 - явку з повинною ОСОБА_41 від 29 січня 2001 року та його показання за протоколом допиту підозрюваного від 2 лютого 2001 року.

8 грудня 2009 року ОСОБА_41 звернувся до Суду із заявою, в якій скаржився за пунктом 1 статті 6 Конвенції, що Верховний Суд України замість того, щоб направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оцінив факти і докази у його справі, незважаючи на те, що не мав для цього повноважень.

За тим самим положенням він скаржився, що його право не свідчити проти себе та його право на захист знову було порушено, оскільки Верховний Суд України виключив з переліку доказів їх частину, отриману на порушення цих прав, але посилався на решту доказів, отриманих у такий самий спосіб. Вказував на підпункти «а»-«d» пункту 3 статті 6 Конвенції, зазначаючи, що перегляд справи було проведено за його відсутності і він не мав належних можливостей для підготовки свого захисту, а також про те, що виключення деяких доказів з матеріалів його справи змінило ситуацію настільки, що вимагалося повторне опитування свідків, чого зроблено не було.

30 квітня 2015 року Суд одноголосно постановив рішення у справі «Яременко проти України (№ 2)», яке набуло статусу остаточного 30 липня 2015 року.

У цьому рішенні Суд встановив порушення пункту 1 та підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції у зв'язку з тим, що під час провадження з перегляду справи заявника Верховний Суд України лише закріпив порушення права заявника на справедливий судовий розгляд, його права на захист, права на мовчання та права не свідчити проти себе.

Суд дійшов висновку, що розгляд справи Верховним Судом України у порядку виключного провадження стосувався встановлення вини заявника у вчиненні кримінального правопорушення у розумінні статті 6 Конвенції і призвів до повторної оцінки фактів справи, а в підсумку - до нового рішення у справі.

Як зазначив Суд, Верховний Суд України виключив тільки частину доказів, які, як встановлено, було отримано на порушення прав, гарантованих Конвенцією. Верховний Суд України, задовольнивши подання прокурора, вирішив, що первинні визнавальні показання заявника були єдиним порушенням у кримінальній справі щодо нього та що виключення цих доказів не вплине на переконливість решти доказів у справі. На думку Суду, це останнє питання саме собою вимагає ретельного розгляду доказів у цій справі в межах повного нового розгляду, а не в рамках дуже обмеженого перегляду, здійсненого Верховним Судом України.

Суд підкреслив, що «нове рішення, ухвалене у справі заявника, переважною мірою знову ґрунтувалося на тих самих доказах, отриманих у порушення процесуальних прав заявника, та при цьому існували серйозні твердження, які органи влади так і не спростували, що усі визнавальні показання було отримано під примусом, а отже вони були «плодом отруйного дерева».

Розглядаючи вимогу заявника про повторний розгляд своєї справи, Суд зазначив, що при повторному розгляді мають бути дотримані матеріальні та процесуальні гарантії, закріплені у статті 6 Конвенції, та повністю враховані висновки Суду в цій справі та у вищенаведеному рішенні у справі «Яременко проти України».

У заяві про перегляд Верховним Судом України судових рішень щодо ОСОБА_41 з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року (далі - КПК 2012 року), захисник ОСОБА_42 просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Своє прохання обґрунтовує висновками, викладеними у рішенні Суду у справі «Яременко проти України (№ 2)» від 30 квітня 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_41 та захисника ОСОБА_42 на підтримку поданої заяви, пояснення прокурора, який вважав, що заяву необхідно задовольнити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи заяви, Верховний Суд України дійшов такого висновку.

Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції).

Встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, відповідно до пункту 4 частини першої статті 445 КПК 2012 року є підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили.

30 квітня 2015 року за заявою ОСОБА_41 Суд одноголосно постановив рішення у справі «Яременко проти України (№ 2)», яке набуло статусу остаточного 30 липня 2015 року.

Цим рішенням встановлено порушення пункту 1 і підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції та зазначено, що під час провадження з перегляду справи заявника Верховний Суд України лише закріпив порушення права заявника на справедливий судовий розгляд, його права на захист, права на мовчання та права не свідчити проти себе.

Також Суд присудив відшкодувати заявнику 5000 євро моральної шкоди і 5000 євро компенсації судових та інших витрат, а також додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися.

Висновки рішення Суду повністю збігаються з відповідними положеннями законодавства України.

У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 22 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року) заборонено домагатися показань обвинуваченого шляхом насильства, погроз та інших незаконних заходів.

Згідно зі статтями 43 і 431 КПК 1960 року підозрюваний та обвинувачений мають право, зокрема: давати показання з пред'явленого обвинувачення або відмовитися давати показання і відповідати на запитання; мати захисника і побачення з ним до першого допиту; подавати скарги на дії і рішення особи, яка провадить дізнання, слідчого, прокурора, судді та суду.

Відмова від захисника, як зазначалося у статті 46 КПК 1960 року в редакції, чинній на день початку розслідування справи щодо ОСОБА_41 і до внесення змін до цієї статті Законом України від 21 червня 2001 року, не могла бути прийнята у справі, коли санкція статті, за якою кваліфікується злочин, передбачала довічне позбавлення волі.

Відповідно до частини другої статті 327 КПК 1960 року обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена. Згідно з частиною першою статті 334 КПК 1960 року в мотивувальній частині обвинувального вироку суд повинен навести докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.

Частина друга статті 370 КПК 1960 року передбачає, що порушення права обвинуваченого на захист належить до категорії істотних порушень, з огляду на які постановлений вирок належить скасувати в усякому разі.

Із вироку суду вбачається, що висновок про винуватість ОСОБА_41 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, крім даних, що містяться у протоколах огляду місця події, вилучення та огляду речових доказів, висновках судово-медичних експертиз, переважно ґрунтується на його власних показаннях і показаннях ОСОБА_43 на досудовому слідстві як обвинувачених та при відтворенні обстановки й обставин подій.

У суді першої інстанції від цих показань ОСОБА_41 відмовився і вину не визнав за жодним епізодом обвинувачення, а ОСОБА_43 - підтвердив їх частково, визнавши вину лише за епізодами умисного вбивства ОСОБА_49 і заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_51, від яких настала смерть потерпілого, зазначивши при цьому, що злочини скоїв без участі ОСОБА_41

Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_41 та ОСОБА_43 підтвердили, що під час досудового слідства до них застосовувались незаконні методи, внаслідок чого вони себе обмовили та давали неправдиві показання.

Показання ОСОБА_41 і ОСОБА_43, які вони давали на досудовому слідстві, суд першої інстанції визнав достовірними і допустимими доказами та поклав в основу обвинувального вироку, мотивуючи тим, що їх показання є досить розгорнутими, послідовними, такими, що доповнюють один одного, містять опис деталей: місця, часу, способу та обставин вчинення злочинів, а за епізодом умисного вбивства ОСОБА_47 ці показання, які засуджені давали майже через три роки після події, також висвітлюють відомі лише безпосереднім очевидцям і учасникам злочину деталі, а саме: опис одягу та прикмет водія ОСОБА_47, знання предметів, що знаходилися в автомобілі, положення трупа тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 липня 2009 року, переглядаючи справу щодо ОСОБА_41 у порядку виключного провадження, Верховний Суд України виключив із судових рішень частину доказів обвинувачення ОСОБА_41 за епізодом вбивства ОСОБА_47 у 1998 році, визнавши їх недопустимими доказами, одержаними з істотним порушенням кримінально-процесуального закону.

Перегляд судових рішень відбувся на підставі рішення Суду у справі «Яременко проти України» від 12 червня 2008 року, яким встановлено порушення статті 3, пункту 1 та підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції, а саме:

- невиконання органами влади свого зобов'язання провести ефективне розслідування скарг заявника на погане поводження з ним працівників міліції та прокуратури;

- використання на судовому розгляді доказів, отриманих з порушенням права заявника на мовчання та права не свідчити проти себе;

- порушення права заявника отримати юридичну допомогу від захисника.

Як зазначив Суд у рішенні у справі «Яременко проти України (№ 2)», нове рішення Верховного Суду України, ухвалене у справі заявника, значною мірою знову ґрунтувалося на використанні доказів, отриманих на порушення Конвенції, як було встановлено у попередньому рішенні у справі «Яременко проти України».

У зв'язку з цим у пункті 65 Суд повторив свої головні висновки із рішення у справі «Яременко проти України», а саме що попередні рішення, якими заявника було засуджено за двома епізодами умисних вбивств, ґрунтувались на доказовій базі, отриманій на порушення права заявника на мовчання та його права на захист, а також за відсутності належного розслідування його тверджень про те, що його визнавальні показання було отримано у незаконний спосіб. Ці висновки стосувались не тільки первинного допиту заявника за відсутності захисника, під час якого він зізнався у вчиненні злочину 1998 року, але його наступних схожих визнавальних показань, наданих під час відтворення обстановки й обставин події та подальших допитів.

Крім того, Суд зазначив, що як заявник, так і інший підсудний заперечували свою причетність до вчинення злочину 1998 року та скаржились, що визнали свою вину під примусом. Виключення первинних визнавальних показань заявника з переліку доказів істотно підірвало аргумент Верховного Суду України стосовно того, що його визнавальні показання та визнавальні показання іншого підсудного були послідовними і підтверджували одне одного. Більше того, обидва підсудних під час судового розгляду відмовилися від усіх своїх визнавальних показань. Решта доводів, наведених Верховним Судом України на підтвердження обвинувального вироку щодо заявника, ґрунтувались на результатах судових експертиз та єдиному речовому доказі (кейсі з ключами), посилання на які, як видається, не було вирішальним для результату провадження.

Суд, пославшись на своє попереднє рішення у справі «Яременко проти України», зазначив, що після усунення захисника Х. від участі у справі інтереси заявника представляли два інших захисники, але їх послуги мали «символічний характер». Внаслідок заходів, до яких вдалися органи влади, заявник не зміг скористатися перевагами обов'язкового представництва і опинився в ситуації, в якій, як він стверджував, його примусили відмовитися від свого права на захисника та свідчити проти себе.

Із матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2001 року з моменту затримання ОСОБА_41 за підозрою у вбивстві 26 січня 2001 року ОСОБА_49 за клопотанням підозрюваного був допущений до участі у справі захисник - адвокат Хівріч О.В., у присутності якого того ж дня ОСОБА_41 допитали.

Потім ОСОБА_41 був допитаний у іншій справі, порушеній за частиною третьою статті 101 КК 1960 року за фактом умисного заподіяння 22 серпня 1998 року ОСОБА_47 тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких сталася смерть потерпілого, що не передбачало обов'язкової участі захисника. Того ж дня зазначену справу направили до Харківської районної прокуратури міста Києва на тій підставі, що в діях ОСОБА_41 вбачались ознаки злочину, передбаченого статтею 93 КК 1960 року, а розслідування такого злочину належить до компетенції органів прокуратури.

Обидві справи щодо злочинів 1998 і 2001 років було об'єднано в одне провадження.

Після проведення за участю захисника ОСОБА_93 відтворення обстановки і обставин події, під час якого ОСОБА_41 давав показання, які стосувались подій 2001 року та заперечив свою причетність до злочину 1998 року, постановою слідчого прокуратури від 2 лютого 2001 року адвоката відсторонили від виконання функцій захисника на тій підставі, що він, порадивши підзахисному заявити про свою невинуватість і відмовитися від попередніх зізнань, порушив правила професійної етики (т. 3, арк. 126).

Адвокатом ОСОБА_93 подавалися клопотання про термінове направлення його підзахисного для проведення судово-медичного освідування для перевірки тверджень ОСОБА_41 про застосування до нього фізичного насильства з метою примусити його зізнатися у злочині, якого він не вчиняв, а також скарги до органів прокуратури про порушення конституційного права ОСОБА_41 на вільний вибір захисника, які залишались без задоволення з посиланням на зазначену вище підставу.

Аналогічного змісту скарги подавалися ОСОБА_41 та його дружиною ОСОБА_53 Листом від 24 квітня 2001 року в.о. прокурора Харківського району міста Києва ОСОБА_41 повідомили, що заміна адвоката ОСОБА_93 відбулась на його прохання і на даний час цей адвокат вже допущений до здійснення своїх функцій (т. 3, арк. 184).

У присутності захисника ОСОБА_93 під час додаткового допиту ОСОБА_41 підтвердив свої показання про злочини 2001 року, які давав у ході допиту 27 січня 2001 року, та заявив про свою непричетність до вбивства ОСОБА_47, зазначивши, що визнавальні показання, які він давав у присутності інших захисників, були одержані внаслідок застосування до нього оперативними працівниками міліції фізичного насильства (т. 3, арк. 200-202).

Суд визнав, що спосіб, у який захисника усунули від участі у справі, та підстави, якими було пояснено це рішення, а також у зв'язку зі стверджуваною відсутністю юридичних підстав для такого заходу, той факт, що захисникові дозволили повернутися до участі у справі без будь-якого натяку на те, що стверджуваних підстав для його усунення вже не існує, викликають серйозні сумніви щодо справедливості всього провадження у цій справі.

Зважаючи на наведене, а саме, на відсторонення слідчим захисника заявника від справи після того, як захисник порадив своєму клієнтові мовчати і не свідчити проти себе, наявність серйозних підстав для підозри, що показання заявника і співобвинуваченого в його справі були ретельно скоординовані, а також на той факт, що адекватного розслідування тверджень заявника про отримання його показань незаконними методами проведено не було, Суд дійшов висновку, що використання таких показань на судовому розгляді порушило право заявника на мовчання та право не свідчити проти себе.

Наведені висновки Суду дають підстави вважати, що вирок щодо ОСОБА_41 постановлено з істотними порушеннями кримінально-процесуального закону, які суд касаційної інстанції не усунув.

Відповідно до статті другої Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон) і частини першої статті 46 Конвенції рішення Суду є обов'язковими для виконання Україною.

Згідно зі статтею першою Закону виконання Рішення передбачає виплату Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру, а також вжиття заходів загального характеру. Додатковими заходами індивідуального характеру, відповідно до статті 10 зазначеного Закону, є відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції, що здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі.

Комітет міністрів Ради Європи у Рекомендації від 19 січня 2000 року № R (2000) 2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» зазначив, що повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, визнається адекватним способом поновлення прав і пропонується застосовувати, особливо: коли потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту, і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження; коли рішення Суду спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

У пунктах 71 і 72 рішення Суд зазначив, що коли особу було засуджено судом за результатами судового розгляду, який не відповідав вимогам Конвенції щодо справедливості, належним способом виправлення такого порушення може в принципі бути новий розгляд, перегляд або відновлення провадження за вимогою заявника. При повторному розгляді мають бути дотримані матеріальні та процесуальні гарантії, закріплені у статті 6 Конвенції, та враховані висновки Суду у цій справі.

З огляду на викладене заява захисника ОСОБА_42 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини п'ятої статті 453 КПК 2012 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у межах поданої заяви. Якщо задоволення заяви дає підстави для прийняття рішення на користь інших засуджених, від яких не надійшли заяви, Верховний Суд України зобов'язаний прийняти таке рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2004 року засуджений ОСОБА_43, відбуваючи покарання, помер (т. 5, арк. 451).

Враховуючи рішення Суду у справі «Яременко проти України (№ 2)», висновки якого можуть вплинути на вирішення питання про реабілітацію ОСОБА_43, дії якого пов'язані з діями ОСОБА_41, Верховний Суд України вважає необхідним судові рішення щодо ОСОБА_41 і в порядку частини п'ятої статті 453 КПК 2012 року щодо ОСОБА_43 скасувати та направити справу щодо них на новий розгляд до компетентного суду першої інстанції. Судове провадження в суді першої інстанції належить здійснювати згідно із вимогами чинного законодавства.

Керуючись статтями 453, 454, 455 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, Верховний Суд України

п о с т а н о в и в:

Заяву захисника ОСОБА_42 задовольнити.

Вирок Апеляційного суду міста Києва від 20 листопада 2001 року, ухвалу колегії суддів палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 18 квітня 2002 року та ухвалу спільного засідання Судової палати у кримінальних справах та Військової судової колегії Верховного Суду України від 31 липня 2009 року щодо ОСОБА_41 та в порядку частини п'ятої статті 453 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року щодо ОСОБА_43 скасувати та направити справу на новий розгляд до компетентного суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року.

Головуючий ОСОБА_54

Судді:

ОСОБА_55 ОСОБА_77
ОСОБА_56 ОСОБА_76
ОСОБА_57 ОСОБА_75
ОСОБА_58 ОСОБА_74
ОСОБА_59 ОСОБА_73
ОСОБА_60 ОСОБА_72
ОСОБА_61 ОСОБА_71
ОСОБА_62 ОСОБА_70
ОСОБА_63 ОСОБА_69
ОСОБА_64 ОСОБА_82
ОСОБА_65 ОСОБА_83
ОСОБА_66 ОСОБА_84
ОСОБА_67 ОСОБА_85
ОСОБА_68 ОСОБА_86
ОСОБА_81 ОСОБА_87
ОСОБА_80 ОСОБА_88
ОСОБА_79 ОСОБА_89
ОСОБА_78