Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________
Провадження № 1-кп/490/149/2015
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
6 листопада 2015 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

представника служби

у справах дітей ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві, є українцем, громадянином України, не є одруженим, неповнолітніх дітей не має, здобув середню освіту, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, раніше засуджувався:

-24 червня 2014 року Ленінським районним судом міста Миколаєва - за частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України до 4 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 Кримінального Кодексу України з іспитовим строком в 2 роки;

-24 грудня 2014 року Ленінським районним судом міста Миколаєва - за частиною 1 статті 309 Кримінального Кодексу України - до 4 років позбавлення волі, на підставі статті 71 КК України - за сукупністю вироків - остаточно до 4 років 6 місяців позбавлення волі

у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 186, частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_4 , будучи раніше засудженим за вчинення злочинів проти власності, та вчинивши 10 жовтня 2014 року грабіж, знов вчинили відкрите розкрадання чужого майна за таких обставин.

11 жовтня 2014 року близько 00.15 годин він, зустрівши в районі "Аптеки", розташованої на вулиці Софіївській у місті Миколаєві ОСОБА_8 , та, нанісши йому удари руками та ногами в область тулуба, заволодів належним йому майном, а саме:

-шкіряною курткою вартістю 850 грн.;

-мобільним телефоном "LGKP 500" вартістю 100 грн., в якому знаходився стартовий пакет оператора мобільного зв`язку "Київстар", що не становить для потерпілого матеріальної цінності;

-наручним годинником марки "полет" з написом на циферблаті "60 лет СССР", що не становить для потерпілого матеріальної цінності;

-наручним годинником "GOLDIS" вартістю 80 грн.;

-грошовими коштами в розмірі 140 грн.

Після цього з місця вчинення злочину обвинувачений зник, викраденим розпорядились на свій розсуд, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду у загальному розмірі 1.170 грн.

У той же день близько 00.30 годин він, зустрівши на перехресті вулиць Софіївської та Слов`янської у місті Миколаєві ОСОБА_9 , та, нанісши йому декілька ударів, повалив його на землю, після чого заволодів належним йому майном, а саме:

-мобільним телефоном марки "Samsung" вартістю 300 грн., ., в якому знаходився стартовий пакет оператора мобільного зв`язку "Київстар", що не становить для потерпілого матеріальної цінності;

-грошовими коштами в сумі 130 грн.;

-шкіряними туфлями (кросівками) "Botticelli" вартістю 500 грн..

Після цього з місця вчинення злочину обвинувачений зник, викраденим розпорядились на свій розсуд, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду у загальному розмірі 930 грн.

Під час судового розгляду справи обвинувачений свою вину у вчиненні злочинів за вказаних вище обставин визнав повністю.

Він зазначив, що дійсно 11 жовтня 2014 року він потребував грошей, через що, зустрівши близько 00.15 годин ОСОБА_8 , побив його та забрав речі, що перелічені в обвинувальному акті.

Після того в той же день він зустрів ОСОБА_9 , якого теж побив та в якого теж зібрав вказані в обвинувальному акті речі.

Після того з отриманими у такий спосіб речами та грішми, він зайшов до бару, але згодом туди зайшов один з потерпілих з працівниками міліції, які за вказівкою потерпілого його затримали.

При йому були вказані речі, які він спочатку намагався сховати, але потім - видав працівникам міліції, та вони були повернуті потерпілим.

Ці покази обвинуваченого узгоджуються з залученими до справі документами.

Так, з залученого до матеріалів кримінального провадження висновку судово-медичної експертизи № 1577 від 23 жовтня 2014 року вбачається, що 16 жовтня 2014 року на тілі потерпілого ОСОБА_8 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді забоїв та саден голови, забою грудної клітини, що могли утворитись за обставин, вказаних потерпілим, утворились від дії тупих твердих предметів, якими могли бути руки, ноги. З цього ж висновку відомо, що кожне з цих ушкоджень відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

З залучених до матеріалів кримінального провадження протоколів огляду речей, постанов про визнання речовими доказами та схоронних розписок вбачається, що перелічені в обвинувальному акті речі були вилучені в обвинуваченого, передані потерпілим, а потім залучені до матеріалів кримінального провадження, як речові докази.

З вироку Ленінського районного суду міста Миколаєва від 6 березня 2013 року вбачається, що цим вироком ОСОБА_4 був засуджений за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України до 4 років позбавлення волі та був звільнений від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 Кримінального Кодексу України з випробувальним терміном в 2 роки.

З вироку того ж суду від 24 грудня 2014 року вбачається, що 10 жовтня 2014 року ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України.

Оцінюючи наведені вище докази у їх сукупності, суд вважає вину ОСОБА_4 у вчиненні злочинів за вказаних вище обставин доведеною.
Кваліфікуючи дії ОСОБА_4 , суд виходе:

-з вимог примітки 1 до статті 185 Кримінального Кодексу України, за якою у разі вчинення особою, яка раніше вчиняла злочини проти власності, нового злочину проти власності, такий злочин визнається повторним;

-з роз`яснень, що містяться у абзаці 3 пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику у справах про злочини проти власності", відповідно до яких у разі, якщо після вчинення першого злочину особа вчинила ще декілька злочинів проти власності, дії такої особи щодо неодноразового вилучення чужого майна одним способом слід кваліфікувати за частиною 2 відповідної статті за ознакою повторності, та окремій кваліфікації кожний епізод злочинної діяльності не підлягає.

За такого дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України - як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.

Органами досудового розслідування кожен епізод злочинної діяльності кваліфікований окремо, за такого його дії двічі кваліфіковані за частиною 2 статті 186 Кримнального Кодексу України. Але така кваліфікація суперечить наведеним вище правилам, через що повторну кваліфікацію дій винного за частиною 2 статті 186 КК України суд вважає за необхідне виключити з пред`явленого обвинувачення, як зайву.

Визначаючи вид та міру покарання, яке слід застосувати відносно ОСОБА_4 , суд, керуючись приписами статей 65 - 67, 103 Кримінального Кодексу України, враховує ступень суспільної небезпеки вчиненого ним правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують його відповідальність, а також його вік, умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості його особи. При цьому суд виходе з санкції частини 2 статті 186 Кримінального Кодексу України та положень Загальної частини цього Кодексу.

Оцінюючи характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, суд враховує те, що відповідно до статті 12 Кримінального Кодексу України вчинені ОСОБА_4 злочини відносяться до категорії тяжких злочинів, внаслідок яких шкода була завдана не тільки майну потерпілих, але ще й їх особі, гідності, особистій недоторканості.

Оцінка інших обставин, що впливають на призначення покарання неповнолітньому призводить до такого.

Матеріали справи свідчать, що обвинувачений виховувався без батьківського піклування, внаслідок чого виявляє ознаки соціальної та педагогічної занедбаності, соціалізованого розладу поведінки /див. висновок судово-психіатричної експертизи № 550 від 21 листопада 2014 року/, внаслідок чого йому притаманні емоційно-вольова нестійкість, насильство, агресивність та аутоагресія, імпульсивність у вчинках.

В зв`язку із цим суд відзначає, що в цьому випадку характер вчиненого ним злочину та ступінь його суспільної небезпеки перебувають у прямому зв`язку з умовами їх виховання та розвитку. Суд враховує також, що умови виховання та розвитку ОСОБА_4 від його волі не залежать.

Суд також враховує, що, як свідчить згаданий висновок судово-психіатричної експертизи, під час вчинення злочинів ОСОБА_4 діяв свідомо та цілеспрямовано, розумів характер та наслідки своїх дій. При цьому суд враховує, що вказані злочини він вчинив під час іспитового строку, отже - будучи попередженим про негативні наслідки своїх дій, належних висновків для себе не вчинив, випробування не пройшов та знов вчинив аналогічний злочин.

Як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд враховує його каяття, сприяння розкриттю злочину, відшкодування збитку.

Обставин, що обтяжують його покарання, під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено.

Оцінюючи наведені вище обставини у їх сукупності, суд вважає, що обвинуваченому за вчинення злочинів, що є предметом розгляду цієї справи, слід призначити покарання у межах санкції частини 2 статті 186 Кримінального Кодексу України.

Остаточно призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд враховує таке.

Матеріали справи свідчать, що:

-24 червня 2014 року ОСОБА_4 був засуджений вироком Ленінським районного суду міста Миколаєва за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України;

-24 грудня 2014 року він був засуджений вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва за частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України.

Отже, в цьому він вчинив злочин після винесення відносно його першого вироку, але - до винесення відносно його останнього вироку.

Відповідно до абзацу 6 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" за такого остаточне покарання обвинуваченому має бути призначеним спочатку - на підставі частини 4 статті 70 Кримінального Кодексу України - за сукупністю злочинів, вчинених до винесення другого вироку, а потім - на підставі частини 1 статті 71 Кримінального Кодексу України - за сукупністю вироків.

Посилання обвинуваченого про можливість залишити без змін остаточного покарання, призначеного вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 грудня 2014 року не можуть бути покладеними у підґрунтя вироку.

Так, вказаним вироком за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України у розмірі, що є мінімальним з визначених санкцією цієї норми.

Відповідно ж до частин 1, 4 статті 70 Кримінального Кодексу України покарання за сукупністю злочинів може бути призначеним або шляхом складання покарань, визначених за кожний із злочинів, або - шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Отже, призначене за сукупністю злочинів покарання в будь-якому випадку має бути більшим, ніж мінімальне з визначених санкцією відповідної статті.

Речові докази у справі слід повернути потерпілим.

Керуючись ст.ст. 368, 373-374 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :

ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі частин 1, 4 статті 70 Кримінального Кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю цього злочину та злочину, за який ОСОБА_4 засуджений вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 грудня 2014 року призначити ОСОБА_11 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі частини 1 статті 71 Кримінального Кодексу України частково приєднати до цього покарання не відбуту частину покарання, призначеного вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 червня 2014 року та остаточно за сукупністю вироків призначити ОСОБА_11 покарання у вигляді 5 років 6 місяців /п`яти років шести місяців/ позбавлення волі.
Строк відбування покарання обраховувати з 15 жовтня 2014 року.

Речові докази у справі - шкіряну куртку, мобільний телефон "LGKP" та наручний годинником "GOLDIS" - повернути потерпілому ОСОБА_8 .

Речові докази у справі - мобільний телефон марки "Samsung" та шкіряні туфлі (кросівки) "Botticelli" - повернути потерпілому ОСОБА_9 ..

Вирок може бути оскарженим до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з моменту його проголошення.

СУДДЯ = ОСОБА_12 =

08.11.2015