Справа № 368/552/15-к
провадження № 1-кп/368/36/15
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" грудня 2015 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3
потерпілого ОСОБА_4
захисника обвинуваченого ОСОБА_5
та обвинуваченого ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кагарлик кримінальне провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000567 від 07.08.2014 р. щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Обвинувачений подав до суду заяву, в якій просить суд визнати дактилокарту на гр. ОСОБА_6 , 1997 р. та дактилокарту на гр. ОСОБА_6 23.01.2014 року та спосіб їх отримання не в установлений законом порядку та без дотримання процесуальної форми, висновки експертів від 12.08.2014 року та 02.12.2015 року недопустимим доказом, так як докази проводились по вищезазначених дактилокартах з наступних мотивів. Під час досудового розслідування 08.08.2014 року була призначена експертиза відбитків пальців, вилучених на місці вчинення злочину під час огляду 07.08.2014 р. Для порівняння слідчою ОСОБА_7 була надана експерту ОСОБА_8 недопустима дактилокарта. В дактилокарті на ОСОБА_6 відсутній підписи, службова особа та датована 1997 року. 10 серпня 2015 року експерт ОСОБА_8 визнав, що датилокарта на ОСОБА_6 1997 року заповнена з порушенням, а висновок від 12.08.2014 року як доказ по справі недопустимим.
Під час призначення повторної експертизи суд визначив, що під час проведення повторної дактилоскопічної експертизи в НДКЦ ГУ МВС України в Київській області використовувати дактило карту, яка є в експертній установі. Проте, суд з власної ініціативи без судового розгляду, вдався до самостійного розслідування, взявши на себе повноваження прокурора. Зокрема, було направлено в експертну установу дактилокарту на ОСОБА_6 1997 р., зразки відбитків пальців на ОСОБА_6 та дактилокарту, що датована 23.01.2014 року. Однак, він в цей час перебував в колонії поселення і не міг бути в м. Кагарлику 23.01.2014 року. З вищенаведених підстав ці докази суд повинен визнати недопустимим.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 клопотання обвинуваченого підтримав повністю.
Потерпілий ОСОБА_4 щодо клопотання обвинуваченого покладається на погляд суду.
Прокурор ОСОБА_3 заперечувала в повному обсязі щодо клопотання обвинуваченого та просила відмовити йому у задоволенні його клопотання.
Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши клопотання, приходить до наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
При цьому, з огляду на положення ст. ст. 86, 87 КПК України щодо допустимості та недопустимості доказів, підставою для визнання доказу недопустимим, за умови його очевидної недопустимості, яка виключає його використання при прийнятті процесуальних рішень, може бути виключно порушення встановленого законом порядку його отримання.
Зокрема, статею 87 КПК України передбачено недопустимість доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:
1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;
2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;
3) порушення права особи на захист;
4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;
5) порушення права на перехресний допит;
Недопустимими є також докази, що були отримані:
1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;
2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
Категорія «очевидна недопустимість доказів» є оціночною. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 р. «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» зазначає, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).
Відповідно до ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозвязку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Таким чином, вивчивши зміст клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та зазначені у ньому обставини, суд не вбачає очевидної недопустимості вищезазначених доказів.
У звязку з викладеним, суд вважає необхідним вирішити питання щодо допустимості вищевказаних доказів відповідно до ч.1 ст.89 КПК України, під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.. ст. 371, 372, 380 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
В задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_6 про визнання істотного порушення його прав та свобод гарантованих Коституцією - відмовити.
Ухвала суду апеляційному оскарженню не підлягає.
Суддя ОСОБА_1