Ухвала
іменем україни
25 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: прокурора представника потерпілих при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000688 щодо ОСОБА_7 за касаційними скаргами заступника прокурора Запорізької області, потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
Вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 грудня 2014 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, одруженого, з середньою спеціальною освітою, працюючого, раніше не судимого,
виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 289 КК України за відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року виправдувальний вирок залишено без зміни.
Відповідно до матеріалів провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він 12 квітня 2013 року, приблизно о 12-00 годині, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортними засобами, які знаходилися на території механізованого току на АДРЕСА_1 , а саме автомобілем САЗ-3507, р/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_8 , автомобілем КАМАЗ-541 0, р/н НОМЕР_2 , трактором МТЗ-82, р/н НОМЕР_3 , та причепом СЗАП-8355, р/н НОМЕР_4 , що належать ОСОБА_9 , найняв для перегону цих транспортних засобів водіїв, які діючи за вказівкою ОСОБА_7 , завели вказані транспортні засоби та почали прямувати на них автошляхом«Харків-Сімферополь» в напрямку м. Запоріжжя, тим самим, ОСОБА_7 незаконно заволодів цими транспортними засобами, завдавши ОСОБА_8 майнову шкоду на суму 7 000 грн, а ОСОБА_9 на 150 000 грн.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортними засобами.
У касаційних скаргах:
- прокурор, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судових рішень, вважає їх такими, що підлягають скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням кримінального закону та істотними порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, вважає, що у діях ОСОБА_7 містяться ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, а протилежні висновки суду є необґрунтованими;
- потерпілий ОСОБА_9 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість cудових рішень, допущені порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати вирок та ухвалу щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції. Вважає, що досудовим слідством зібрано достатньо доказів на підтвердження того, що у діях ОСОБА_7 містились ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України;
- потерпілий ОСОБА_10 , посилаючись на аналогічні підстави, також просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційні скарги прокурора та потерпілих, просив скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 було кваліфіковано за ч. 1 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортними засобами.
Так, проаналізувавши докази, які було здобуто під час досудового слідства, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вони не є достатніми і у своїй сукупності не підтверджують наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.289 КК України. При цьому суд належним чином мотивував у вироку свої висновки, з якими погодилась і колегія суддів апеляційного суду з огляду на наступне.

Відповідно до матеріалів провадження, судом першої інстанції з показань обвинуваченого та потерпілих встановлено, що транспортні засоби перебували на території механізованого току в с. Великодубне з 2011 року. ОСОБА_7 пояснив, що механізований ток у с. Великодубне належить йому, а транспортні засоби опинилися на території току після спроби його захвату. Цією технікою невідомі особи намагалися вивезти його майно. Він чекав, коли техніку хто-небудь забере, але її ніхто не забирав і ніяких документів на що техніку не надавав, хто є власником вказаної техніки він не знав. У квітні 2013 року виникла необхідність підготувати територію току для майбутнього врожаю, а вказана техніка заважала, у зв`язку з цим він вирішив поставити техніку в іншу організацію на зберігання, найняв водіїв для її перегону, уклав відповідний договір.
Органом досудового розслідування не встановлено, за яких обставин на її території вищевказаного току опинилася зазначена техніка та у зв`язку з чим перебувала на цій території з 2011 до квітня 2013 року. Згідно з матеріалами провадження, при судовому розгляді стороною обвинувачення у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, будь-яких доказів з цього приводу теж не надавалось і, відповідно, клопотань про їх дослідження і не заявлялось.
Натомість, органом досудового розслідування надано договір відповідального зберігання від 9 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_7 та ТОВ «ВРГЕИС», відповідно до якого, зазначеному товариству на зберігання передаються технічні засоби автомобіль КАМАЗ з причепом, автомобіль ГАЗ-53 та трактор МТЗ-82. Керівник товариства ОСОБА_11 у судовому засіданні підтвердив факт укладення зазначеного договору. Вказані обставини стороною обвинувачення також не спростовані, відповідно, не спростовані і доводи ОСОБА_7 про те, що він не мав умислу на заволодіння вищевказаними транспортними засобами.
Зважаючи на наведене, розглядаючи провадження в межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення і дослідивши всі надані сторонами докази, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що 12 квітня 2013 року ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортними засобами, що належать потерпілим, тобто вчинив дії, відповідальність за які передбачені ч. 1 ст.289 КК України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційні скарги потерпілих та прокурора не підлягають задоволенню, а судові рішення щодо ОСОБА_7 необхідно залишити без зміни.

Керуючись ч. 4 ст. 430, ч. 4 ст. 434 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Касаційні скарги заступника прокурора Запорізької області, потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2