АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №622/971/14-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/790/1689/15 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185, ст.389-1 КК України

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
5 листопада 2015 р. м. Харків

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Харківської області на вирок Золочівського районного суду Харківської області від 30 червня 2015 р., -

В С Т А Н О В И Л А:
Вказаним вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Топар, Мічурінського району, Карагандинської області, Республіки Узбекистан, громадянин України, із середньою освітою, не працюючий, раніше судимий 10 листопада 2004 р. за ч.3 ст.189, ч.2 ст.355 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі, 29 жовтня 2008 р. звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 8 місяців 17 днів, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , засуджений за ч.2 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі, за ст.389-1 КК України до 3 років обмеження волі.

Згідно ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням. Судом встановлений іспитовий строк 2 роки.

Відповідно до ст.76 КК України, на ОСОБА_7 покладені обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти кримінальну-виконавчу інспекцію про зміну місця роботи, проживання.

Доля речових доказів вирішена згідно ст.100 КПК України.

Як встановив суд, ОСОБА_7 проживав разом із ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 . і у зазначеному домоволодінні він виявив картку ПАТ «Мегабанк», яка належала ОСОБА_8 .

Заздалегідь знаючи, що на рахунку даної картки надходять кошти на утримання дитини, ОСОБА_7 , умисно, з корисливих мотивів, у період з 1 квітня 2013 року по 12 квітня 2013 року через банкомат зняв з даної банківської карти грошові кошти в сумі 8870 гривень, чим спричинив ОСОБА_8 матеріальну шкоду на вищезазначену суму.

16 липня 2013 року вироком Золочівського районного суду Харківської області затверджено угоду про примирення між потерпілою ОСОБА_8 та підозрюваним ОСОБА_7

18 червня 2014 р. Золочівським районним судом Харківської області за заявою ОСОБА_8 , винесено ухвалу, якою вирок Золочівського районного суду Харківської області стосовно ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України скасовано, у зв`язку з невиконанням останнім угоди про примирення з потерпілою.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Харківської області зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст.69-1 КК України, призначив ОСОБА_7 покарання більше ніж 2/3 максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті. Окрім цього, апелянт зазначає, що суд не у повному обсязі врахував те, що обвинувачений раніше судимий за скоєння тяжкого злочину та знову вчинив два умисних злочинів, тому необґрунтовано звільнив його від відбування покарання з випробуванням.

З наведених підстав, апелянт просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 4 місяці, а за ст.389-1 КК України 3 роки обмеження волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити покарання 3 роки 4 місяці позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого, який вважав вирок суду в частині застосуванням ст.75 КК України обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оскаржуються і докази щодо них, у відповідності до ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися, то висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії ОСОБА_7 вірно кваліфіковані районним судом за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, та за ст.389-1 КК України, як умисне невиконання угоди про примирення.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, відношення обвинуваченого до скоєного, щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, відшкодування потерпілій шкоди у повному обсязі, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також те, що він раніше судимий, і вказав на необхідність призначення покарання в межах санкції статей, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

На думку колегії суддів, свій висновок щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням суд мотивував згідно вимог КПК України, зазначивши із чого він виходив призначаючи обвинуваченому покарання з випробуванням.

Судом враховані і дані про особу обвинуваченого, який не працює будівельником, інших злочинів, або правопорушень не скоював, в повному обсязі відшкодував потерпілій суму викрадених коштів, щиро шкодує про скоєння зазначених злочинів.

Тому, на думку колегії суддів, у суду першої інстанції були підстави для застосування ст.75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 з метою його виправлення, при умові встановлення іспитового строку.

Однак, колегія суддів вважає, що при визначенні обвинуваченому міри покарання районний суд допустив неправильне застосування кримінального закону.

Так, згідно з вимогами ст.69-1 КК України, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст.66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні підсудним своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 повністю визнав свою винуватість у вчиненні злочинів, щиро розкаявся, а з матеріалів провадження вбачається, що він повністю відшкодував матеріальну шкоду потерпілій, та відсутні її претензії матеріального і морального характеру до обвинуваченого.

Обставин, що обтяжують покарання, судом також не встановлено.

Зазначене свідчить про те, що суд першої інстанції за наявності пом`якшуючих обставин, передбачених п.п. 1, 2 ч.1 ст.66 КК України та відсутності обтяжуючих обставин, при визначенні розміру покарання ОСОБА_7 не врахував вимоги ст.69-1 КК України, оскільки призначив йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, що перевищує дві третини максимального розміру покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.185 КК України, санкція якої становить п`ять років позбавлення волі.

За таких обставин, призначений обвинуваченому строк покарання підлягає зниженню до меж, встановлених ст.69-1 КК України, а саме до 3 років 4 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання в умовах ізоляції від суспільства.

Таке покарання відповідатиме вимогам ст.65 КК України та буде справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга заступника прокурора Харківської області підлягає частковому задоволенню, а вирок районного суду зміні в частині призначеного обвинуваченому покарання .

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області задовольнити частково.

Вирок Золочівського районного суду Харківської області від 30 червня 2015 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання змінити.

ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України із застосуванням ст.69-1 КК України знизити покарання до 3 років і 4 місяців позбавлення волі.

За сукупністю злочинів, передбачених ч.2 ст.185 та ст.389-1 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 років 4 місяців позбавлення волі.

В решті зазначений вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Повний текст ухвали проголосити о 16 годині 5 листопада 2015 року.

Головуючий
Судді