Справа №1490/5096/12 11.12.2012 11.12.2012 31.08.2015
Апеляційний суд Миколаївської області
провадження № 11/1490/873/2012 головуючий суду 1-ї інстанції
категорія ст. 395 КК України ОСОБА_1
доповідач апеляційної інстанції:
ОСОБА_2

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2012 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - ОСОБА_3

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_5

засудженого- ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_6 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2012 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Вознесенськ Миколаївської області, громадянин України, раніше судимий:

1). 11.09.2003 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки;

2). 14.04.2004 року Корабельним районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст.309 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України остаточно призначено покарання на 3 роки 1 місяць;

3). 26.11.2007 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки;

4).02.09.2009 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст.186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 2 років 3 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі 2 роки 6 місяців; 15.07.2011 року звільнений умовно-достроково, не відбута частина покарання - 8 місяців 21 день

- засуджений за ст. 395 КК України до 6 місяців арешту.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.09.2009 року і остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у порушенні правил адміністративного нагляду при наступних обставинах.

За рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 07.07.2011 року відносно умовно-достроково звільненого від відбуття покарання за вчинений злочин, передбачений ч.2 ст.309 КК України, ОСОБА_6 був встановлений адміністративний нагляд строком на 1 рік та визначені обмеження щодо дій піднаглядного, в тому числі і з`являтися в певні дні на реєстрацію до Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області.

Будучи ознайомленим з встановленими обмеженнями, ОСОБА_6 з 29.02.2012 року припинив з`являтися на реєстрацію та з метою ухилення від адміністративного нагляду 08.03.2012 року без повідомлення органу внутрішніх справ умисно самовільно залишив місце проживання.

В апеляції засуджений ОСОБА_6 просить вирок суду змінити, застосувавши ст.69 КК України, пом`якшити покарання. Посилається на щире каяття, поганий стан здоров`я, наявність на утриманні хворої матері, яка потребує догляду. Разом з тим, звертає увагу на те, що йому було пред`явлено обвинувачення за ст. 395 КК України вже по закінченню строку відбуття ним покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.09.2009 року, у зв`язку з чим на його думку недоцільно застосування ст.71 КК України. Зазначає, що 8.03.2012 року він поїхав у почаївський монастир через поганий психічний стан здоров`я та психологічну кризу, про що попередив свою матір. Звертає увагу на те, що не долучена до матеріалів справи виписка з журналу реєстрації відміток піднаглядного. Вважає, що для притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 395 КК України повинно бути як мінімум 3(три) порушення адміністративного нагляду. Вказує на залишення поза увагою судом тієї осбтавини, що він не мав приводів в міліцію. Крім того вважає, що розгляд справи у кабінеті судді є порушенням його конституційних прав.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення апеляції засудженого без задоволення, а вироку суду - без зміни, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла наступного.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ст.395 КК України злочину - самовільному залишенні місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду відповідає фактичним обставинам справи і підтверджуються дослідженими у судовому засіданні показаннями самого ОСОБА_6 , який показав, що будучи піднаглядним і ознайомленим з встановленими щодо нього обмеженнями, перестав з`являтися на реєстрацію з 29.02.2012 року та 8.03.2012 року виїхав у почаївський монастир. Про залишення свого місця проживання він працівникам міліції не повідомив.

Оскільки фактичні обставини справи не оспорювалися ОСОБА_6 , то суд у відповідності із вимогами ч. 3 ст. 299 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно цих фактичних обставин справи.

Також суд у відповідності із вимогами закону роз`яснив ОСОБА_6 , що він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Засуджений ОСОБА_6 , будучи поінформованим про відсутність у нього права подальшого оспорювання фактичних обставин справи, погодився на застосування скороченого порядку дослідження доказів.

Тому не підлягає задоволенню викладене в апеляції прохання засудженого щодо необхідності дослідження виписки з журналу реєстрації відміток піднаглядного, яка не досліджувалася судом 1 інстанції.

Позбавлені підстав і доводи засудженого про те, що для притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 395 КК України повинно бути як мінімум 3 порушення адміністративного нагляду.

Виходячи із змісту диспозиції ст.395 КК України склад вказаного злочину утворює самовільне залишення місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду. Під самовільним залишенням місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду розуміється зокрема виїзд піднаглядного в інший населенний пункт без дозволу органів внутрішніх справ.

Згідно протоколу судового засідання суть обвинувачення була зрозуміла ОСОБА_6 і він визнав себе винним у інкримінованому йому злочині повністю.

Таким чином, ОСОБА_6 обгрунтовано засуджений за ст. 395 КК України, яка встановлює відповідальність за порушення правил адімністративного нагляду, які регламентують перебування піднаглядного в місці проживання.

Визначаючи покарання ОСОБА_6 , суд врахував вчинення ним злочину невеликої тяжкості; дані про особу винного, який раніше судимий, характеризується посередньо; обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття і обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у виді арешту на максимальний строк, передбачений санкцією ст. 395 КК України.

На думку колегії суддів призначене ОСОБА_6 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Також суд обґрунтовано застосував ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання, оскільки останній вчинив новий злочин в період невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Тому є безпідставними доводи засудженого про недоцільність застосування вимог ст. 71 КК України тільки з огляду на те, що йому було пред`явлено обвинувачення за ст. 395 КК України по закінченню строку відбуття ним покарання за попереднім вироком.

На думку колегії суддів залишення судом поза увагою стану здоров`я ОСОБА_6 , який є інвалідом 3 групи по психічному захворюванню, а також тієї обставини, що він не мав приводів в міліцію, суттєво не впливає на рішення суду в частині призначення засудженому покарання.

Не підтверджується матеріалами справи знаходження на утриманні ОСОБА_6 його матері, яка, як стверджує засуджений, потребує стороннього догляду через поганий стан здоров`я.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання.

Що стосується посилання засудженого на розгляд справи у кабінеті судді, як на порушення його конституційних прав, то він не навів яким чином ця обставина порушила його права.

З огляду на наведене апеляція засудженого є необґрунтованою і такою, яка не підлягає задоволенню, а вирок суду є законним, обґрунтованим, який слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України (1960 року), колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2012 року відносно ОСОБА_6 без зміни.

Головуючий:

судді :