УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2010 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого Леона О.І.

Суддів Галапаца І.І., Гаврилова В.М.

з участю прокурора Войценка А.І.

засудженого ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_1 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 09 червня 2010 року,

встановила:

цим вироком

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, уродженець та житель ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, розлучений, має неповнолітнього сина, непрацюючий, військовозобовязаний, несудимий,

засуджений за ст. 286 ч.1 КК України на два роки обмеження волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком один рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов'язано ОСОБА_1 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти дану інспекцію про зміну місця проживання або роботи, періодично з'являтися туди для реєстрації.

Запобіжний захід залишений попередній підписка про невиїзд.

Постановлено стягнути із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 15 тис. грн. моральної шкоди; в користь Комунальної міської дитячої клінічної лікарні (м. Львів, вул. П.Орлика, 4) 4 тис. 698 грн. 98 коп.; в користь НДЕКЦ при ГУМВС України у Львівській області 703 грн. 80 коп. і в користь ЛНДІСЕ 1 тис. 195 грн. за проведення експертиз.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_1 близько 14 год. 10хв. 07 січня 2010 року, керуючи автомобілем марки "ВАЗ 21093", р/н НОМЕР_1, по вул. Городоцькій в м. Львові в напрямку виїзду з міста, при проїзді ділянки дороги поблизу будинку №210 на регульованому світлофором пішохідному переході, на котрому знаходились пішоходи, порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 "б", 11.2, 12.3, 18.2, 18.3 ПДР України, що виразилось в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не рухався якнайближче до правого краю проїзної частини, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу при виникненні для нього небезпеки для руху, щоб дати змогу пішоходам закінчити перехід проїзної частини відповідного напрямку, які розпочали свій рух по проїзній частині на дозволений для їх руху сигнал пішохідного світлофора, внаслідок чого здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, в результаті чого потерпіла отримала травму тіла у вигляді закритого відламкового перелому хірургічної шийки лівої плечової кістки та синяка на задньо-зовнішній поверхні лівої гомілки, що відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоровя.

В апеляції засуджений ОСОБА_1 покликається на те, що вирок районного суду є необгрунтованим, незаконним і таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Вважає, що досудове слідство проведено поверхнево, неповно, та необєктивно.

Наголошує, що заявлені ним клопотання під час досудового і судового слідства про неповноту слідства, відсутність конкретних слідчих дій були залишені без задоволення.

Акцентує, що ДТП вчинена не з його вини, так як потерпіла ОСОБА_3 перебігала проїжджу частину на червоний сигнал світлофора в той час, як інші пішоходи-очевидці ОСОБА_4В та ОСОБА_5 стояли на пішохідному переході, чекаючи включення зеленого сигналу світлофора.

Зазначає, що для усунення протиріч не проведено очних ставок.

Також вважає, що досудовим слідством проведено відтворення з потерпілою і ним поверхнево, неграмотно, без залучення спеціаліста-автотехніка і без використання режиму роботи світлофорного обєкта.

Крім цього наголошує, що не було проведено відтворення обставин ДТП з участю очевидця ОСОБА_4, а висновок судової автотехнічної експертизи не відповідає фактичним обставинам кримінальної справи, оскільки носить загальний декларативний характер і містить в собі загальний перепис вимог Правил дорожнього руху, оскільки при її призначені слідством закладені завідомо недостовірні вихідні дані, здобуті нематематичним шляхом і шляхом розрахунків, а на "око".

Також зазначає, що стягнення в сумі 15 тис. грн. є занадто великою сумою, оскільки саме по вині потерпілої відбулась ДТП, і судом позбавлено його права керування транспортними засобами строком на один рік, однак не враховано, що він не працює, а керування це є єдиним заробітком на проживання, з місця ДТП не втікав, сам викликав "Швидку допомогу" та надав першу допомогу потерпілій.

Просить скасувати вирок та направити кримінальну справу прокурору для проведення додаткового розслідування.

В доповненні до апеляції, окрім наведеного, зазначає, що в нього на утриманні неповнолітній син, що він не ухилявся від відповідальності та навідував потерпілу у лікарні не один раз під час лікування, має намір відшкодувати матеріальну та моральну шкоду потерпілій, про що не раз заявляв її матері, однак через великі вимоги вони не дійшли згоди і те, що під час судового засідання не ухилявся від покарання та щиросердечно розповів правдиво всі обставини справи.

А тому вважає, що вирок є надто суворим в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди і позбавлення його права керувати транспортними засобами.

Просить вирок суду змінити, зменшити матеріальну та моральну шкоди до 8 тис. грн. та не позбавляти його права керувати транспортними засобами.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_1, який свою вину визнав і просить не позбавляти його права керувати транспортними засобами та зменшити суму моральної шкоди до 8 тис. грн., законного представника потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7, яка просить вирок суду залишити без зміни, думку прокурора, який заперечив апеляцію та просить вирок суду залишити без зміни, розглянувши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Засуджений ОСОБА_1 в апеляційній інстанції не оспорив доведеність своєї вини у вчиненому злочині, не оспорює кваліфікацію злочинних дій та основну міру покарання, а оспорює лише додаткову міру покарання та суму моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_1 покарання, районний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та підставно визначив основне покарання в межах санкції ст. 286 ч.1 КК України з застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, що не заперечив і засуджений.

Окрім цього, колегія суддів вважає, що районний суд вірно врахував, що ОСОБА_1, керуючи автомобілем, порушив вимоги правил ПДР України, що призвело до заподіяння малолітній потерпілій ОСОБА_6 тілесного ушкодження середньої тяжкості, а тому вірно призначив додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком один рік, а доводи засудженого, що керування транспортним засобом є єдиним джерелом його заробітку, колегією суддів не береться до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи і не заперечив цього засуджений в апеляційній інстанції, офіційно він ніде не працює.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що покарання засудженому ОСОБА_1 призначено у відповідності до вимог ст. 65 КК України, є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав для його помякшення.

Що стосується суми моральної шкоди, то, на думку колегії суддів, районний суд вірно врахував, що злочином, вчиненим ОСОБА_1, малолітній ОСОБА_6 заподіяні тілесні та моральні страждання, і вона тривалий час перебувала на лікуванні і не відвідувала школу та те, що порушився звичайний ритм її життя, а тому підставно стягнув таку в розмірі 15 тис. грн., тобто в повному обємі заявлених позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 362, 366 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

вирок Залізничного районного суду м. Львова від 09 червня 2010 року відносно ОСОБА_1 залишити без зміни, а його апеляцію без задоволення.

Головуючий Судді