Провадження №1-кп/643/756/15
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2015 року м.Харків

Московський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2

за участю: прокурора - ОСОБА_3

захисника - ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР за №0000161 від 18.06.2013 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, одруженого, з вищою освітою, працюючого головним спеціалістом у Дочірньому підприємстві «Захисти автоматизації об`єктів «Нієрін», раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.333 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Московського районного суду м.Харкова надійшла угода про визнання винуватості з обвинувальним актом за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст. 333 КК України, у кримінальному провадженні внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000161 від 18.06.2013 року, яка була укладена 14.08.2015 року між старшим прокурором відділу прокуратури Харківської області радником юстиції ОСОБА_6 та обвинуваченим за участю захисника ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 25.10.1983р. по 31.08.2009р., з 01.09.2009р. по 31.08.2011р., з 10.10.2011р. по 30.09.2013р., а також з 14.10.2013р. по теперішній час працював в ПАТ «Акціонерне товариство «Науково-дослідний інститут радіовипромінювань» (далі - ПАТ «НДІРВ»), де займав посади, пов`язані з розробкою, випробуванням, виробництвом та післявиробничим супроводом наземних станцій прийому супутникової інформації, у зв`язку із чим мав відповідні інженерні знання та навички.

Приблизно наприкінці весни - початку літа 2011 року, більш точні дата та обставини в ході досудового слідства не встановлені, до ОСОБА_5 звернувся раніше знайомий йому ОСОБА_7 , який у період з 29.06.1990р. по 01.06.2006р. також працював в ПАТ «НДІРВ» та був поінформований про характер робіт, які виконувались ОСОБА_5 .

В ході бесіди ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_5 виїхати на територію Ісламської Республіки Іран (далі - Іран), де прочитати місцевим спеціалістам лекції стосовно конструкції та експлуатації окремих вузлів трьох станцій приймання цифрової інформації, призначених для прийому телеметричних даних із рухомих джерел (далі - телеметричні станції).

Після вивчення технічних особливостей вказаних станцій ОСОБА_5 дав згоду на вказану пропозицію та повідомив ОСОБА_7 про те, що він зможе виїхати на територію Ірану після закінчення строку його трудового договору із ПАТ «НДІРВ», тобто після 31.08.2011р.

ОСОБА_7 погодився із вказаними умовами ОСОБА_5 та повідомив останньому, що виїзд до Ірану має відбутись у вересні 2011 року, при цьому ОСОБА_7 брав на себе оформлення віз та інших документів, пов`язаних із виїздом до Ірану, придбання квитків та фінансування пов`язаних із цим витрат. Разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_5 до Ірану мали слідувати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

При цьому, ОСОБА_5 усвідомлював, що вказані телеметричні станції призначені, у тому числі, для отримання телеметричної інформації від ракет, космічних об`єктів або літальних апаратів. В силу вказаних властивостей дані телеметричні станції являли собою вироби військового призначення, а проведення інструктажів, надання консультацій, здійснення заходів з метою підвищення кваліфікації, навчання, практичного освоєння методів роботи з ними, згідно абз. 1, 4, 14, 17, 19 ст. 1, ст. 9 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання», підлягали державному експортному контролю, їх експорт мав здійснюватись на підставі відповідних дозволів Державної служби експортного контролю України (далі - ДСЕК).

Крім того, вказані телеметричні станції могли бути використані для розробки систем доставки ядерної зброї, а саме балістичних ракет. В той же час, Резолюцією Ради Безпеки ООН № 1737 (2006) від 23.12.2006 стосовно Ірану було встановлено міжнародні санкції, направлені на недопущення створення даною державою ядерної зброї та засобів її доставки. Так, зокрема п. 6 вказаної Резолюції забороняв надання Ірану будь-якої технічної допомоги, професійної підготовки та інших послуг, пов`язаних з використанням обладнання телеметричних вимірювань для ракетних систем чи безпілотних літальних апаратів. В силу абз. 4 ст. 10 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання», вищевказані дії підлягали державному експортному контролю та мали здійснюватись на підставі відповідних дозволів або висновків ДСЕК.

В той же час, ОСОБА_5 достовірно усвідомлював, що ні він, ні ОСОБА_7 , ОСОБА_8 чи ОСОБА_9 зазначених дозволів або висновків ДСЕК не отримували.

Таким чином ОСОБА_5 фактично надав свою згоду на міжнародну передачу товарів військового призначення, а саме технологій військового призначення, без відповідного дозволу ДСЕК.

Реалізуючи зазначений злочинний умисел, ОСОБА_5 03.09.2011р. о 21год. 46 хв. на підставі проїзних документів, оформлених ОСОБА_7 авіарейсом №207 сполученням «Київ-Тегеран» із міжнародного аеропорту «Бориспіль» вилетів до Ірану.

По прибуттю в Іран невстановлені особи поселили ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в невстановлений в ході досудового слідства готель, розташований в м. Тегеран, а також показали майбутнє робоче місце - огороджений проммайданчик в районі м. Тегеран із приблизними географічними координатами 35°40'51.33" північної широти 51°38'54.55" східної широти, який належав іранський промисловій групі « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». На вказаному робочому місці, зокрема, знаходились 3 телеметричних станції на рухомому шасі, лекції стосовно яких і мав читати ОСОБА_5 .

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, діючи за попередньою змовою із невстановленими особами, які здійснювали організацію проведення лекцій на території Ірану, ОСОБА_5 у період з 04.09.2011р.по 06.10.2011р., на території вказаного проммайданчику через перекладача прочитав невстановленим співробітникам промислової групі «Шахід Багері» приблизно 10 лекцій (точна кількість в ході досудового слідства не встановлена), в ході яких здійснив їх професійну підготовку, надав консультації та здійснив заходи з метою підвищення їх кваліфікації, навчання та практичного освоєння методів роботи із обладнанням зазначених станцій та його окремими компонентами, які застосовувались даною промисловою групою для телеметричних вимірювань ракетних систем та літальних апаратів. При цьому, вказані дії ОСОБА_5 були тотожними та охоплювались єдиним умислом - наданні слухачам заздалегідь обумовленого масиву інформації стосовно зазначеного обладнання.

07.10.2011р., після закінчення читання вказаних лекцій, ОСОБА_5 разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_9 авіарейсом № 208 сполученням «Тегеран-Київ» повернувся до міжнародного аеропорту «Бориспіль» на території України.

Згідно п. 2 додатку В Резолюції Ради Безпеки ООН № 1737 (2006) від 23.12.2006р., промислова група «Шахід Багері» є організацією, що приймає участь в програмі Ірану по балістичним ракетам.

Згідно висновку експертизи в галузі державного експортного контролю №2374/30-13 від 07.08.2013р., вищевказані телеметричні станції є товарами військового призначення.

В силу ст. 1 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання», технічна допомога - проведення інструктажів, надання консультацій, здійснення заходів з метою підвищення кваліфікації, навчання, практичного освоєння методів роботи із вказаними станціями за межами України, є міжнародною передачею товарів військового призначення.

В силу ч. 1 ст. 24 даного Закону, здійснення міжнародних передач даного товару без отримання в установленому порядку дозволів чи висновків є порушенням вимог законодавства в галузі державного експортного контролю.

Таким чином, ОСОБА_5 , за попередньою змовою групою осіб здійснив порушення встановленого порядку здійснення міжнародних передач товарів, що підлягають державному експортному контролю, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 333 КК України.

Під час досудового розслідування, 14.08.2015р. року між старшим прокурором відділу прокуратури Харківської області радником юстиції ОСОБА_6 якому в порядку ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні за №0000161 з одного боку та обвинуваченим ОСОБА_5 в порядку, передбаченому ст. ст. 468, 469, 472 КПК України за участю захисника ОСОБА_4 в приміщенні прокуратури Харківської області за адресою: м.Харків, вул.Богдана Хмельницького,4, укладена угода про визнання винуватості.

Згідно вказаної угоди прокурор та обвинувачений дійшли згоди щодо формулювання підозри, всіх істотних, для даного кримінального провадження, обставин та правової кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.2 ст.28, ч.1 ст.333 КК України. Обвинувачений повністю визнає свою винуватість у зазначеному діянні як це описано вище і беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди обвинуваченому ОСОБА_5 буде призначене покарання за ч.2 ст.28, ч. 1 ст. 333 КК України у вигляді штрафу у розмірі 100 (ста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700грн.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені обвинуваченому.

Розглядаючи в порядку п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості суд виходить з наступного.

Відповідно до правил ст. ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.

В судовому засіданні прокурор, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК України та КК України, просив цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні також просили угоду з прокурором затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання, при цьому ОСОБА_5 беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, в обсязі обвинувачення, дав згоду на застосування узгодженого виду покарання, заявивши, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.

Злочин, у вчиненні якого обвинувачений визнав себе винним, згідно з вимогами ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, отже,суд приходить до висновку, що вищевказана угода про визнання винуватості відповідає вимогам кримінально-процесуального закону.

Обставиною, що пом`якшує покарання, є щире каяття ОСОБА_5 та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Шкода кримінальним правопорушенням не завдана.

Переконавшись, що укладення даної угоди сторонами є добровільним, суд приходить до висновку, що у даному кримінальному провадженні можливо постановити вирок відносно ОСОБА_5 , яким затвердити угоду про визнання винуватості, визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч. 1 ст. 333 КК України та призначити йому покарання в межах санкції ч.2 ст.28, ч. 1 ст. 333 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 1700грн., вважаючи таке покарання необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Цивільний позов не заявлений.

Судові витрати та речові докази по справі відсутні.

Враховуючи вищевикладене, та керуючись ст.ст. 314, 469, 472, 473, 474, 475 КПК України суд, -

ЗАСУДИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 14 серпня 2015року по кримінальному провадженню №0000161 від 18.06.2013 року, укладену між старшим прокурором відділу прокуратури Харківської області радником юстиції ОСОБА_6 якому в порядку ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні з одного боку та обвинуваченим ОСОБА_5 за участю захисника ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч. 1 ст. 333 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Вирок суду може бути оскаржений до Апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Роз`яснити учасникам судового провадження право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію судового рішення не пізніше наступного дня надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Суддя - ОСОБА_1