АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Губків Березнівського району Рівненської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого робітником в Міжшкільному навчально-виробничому комбінаті «Зміна», який має на утриманні малолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за участю:
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_5
Вироком Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки. Відповідно до п. п. 2, 3 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти цей орган про зміну місця проживання. Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 , за невстановлених органом досудового розслідування обставин, знайшов 50 гвинтівкових патронів кільцевого запалювання калібру 5,6 мм (22 LR), які є боєприпасами до мисливської нарізної вогнепальної зброї, виготовлені промисловим способом та придатні для використання у зброї відповідного калібру.
Зазначені гвинтівкові патрони кільцевого запалювання ОСОБА_6 переніс до приміщення своєї квартири АДРЕСА_2 , де зберігав їх без передбаченого законом дозволу.
29.07.2014, за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , у квартирі АДРЕСА_2 , під час проведення обшуку, працівниками міліції було виявлено та вилучено 50 гвинтівкових патронів кільцевого запалювання калібру 5,6 мм (22LR), які ОСОБА_6 зберігав без передбаченого законом дозволу.

Справа № 11-кп/796/1619/2015
Категорія: ч. 1 ст. 263 КК України
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_8
Доповідач ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду, захисник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року змінити у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 263 КК України на підставі ч. 3 ст. 263 КК України, у разі не застосування ч. 3 ст. 263 КК України закрити кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0001267 на підставі ч. 2 ст. 11 КК України.
Апелянт зазначає, що висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. А саме : висновок суду про недоведеність добровільної видачі коробки з патронами не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки усі свідки, які були допитані в порядку ст. 352 КПК України, підтвердили добровільність видачі ОСОБА_6 коробки з патронами, а протокол обшуку від 29.07.2015 року, в якому зафіксована добровільна видача ОСОБА_6 коробки з патронами слідчому, судом недопустимим доказ не визнавався. Вважає, що в матеріалах кримінального провадження міститься достатньо доказів щодо добровільної видачі ОСОБА_6 бойових припасів органам влади, а суд першої інстанції безпідставно не застосував положення ч. 3 ст. 263 КК України та не звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності передбаченої ч. 1 ст. 263 КК України. А враховуючи, що ОСОБА_6 ніколи знайдені боєприпаси не використовував, про що свідчить висновок експерта № 198-д від 29.09.2014 р., за яким на вилучених патронах відсутні сліди папілярних узорів /т. 2, а. с. п. 65-69/, зброї для відстрілу патронів калібру 5,6 у володінні ОСОБА_6 ніколи не було, що підтверджується відповідями на запити слідчого /т. 2 а. с. п. 134,136/, сам ОСОБА_6 зробив належні висновки щодо вчинення ним кримінального правопорушення, щиро кається, добровільно видав боєприпаси слідчому під час обшуку, позитивно характеризується, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_6 не було суб`єктивно спрямовано на заподіяння істотної шкоди будь-якому об`єкту кримінально-правової охорони або на створення загрози заподіяння такої шкоди та лише формально містить в собі ознаки діяння передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, але не є злочином.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та обвинуваченого, котрі просили задовольнити подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, тобто у носінні, зберіганні та придбанні бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

В обґрунтування доведеності вини обвинуваченого, суд, оцінюючи показання ОСОБА_6 , який наполягав на добровільності видачі ним боєприпасів працівникам міліції, що на думку обвинуваченого підтверджується також показаннями його сина свідка ОСОБА_9 , понятих та даними протоколу обшуку від 29.07.2014 року, визнав вказану версію сторони захисту такою, що не знайшла свого підтвердження і розцінив її як спосіб захисту обвинуваченого з метою уникнення відповідальності за вчинення тяжкого злочину. При цьому суд першої інстанції виходив з наступного:
з показань свідка ОСОБА_10 слідує, що під час проведення обшуку ОСОБА_6 пояснив, що вищевказані патрони він придбав приблизно у 1985-1986 роках. Сам ОСОБА_6 в судовому засіданні визнав, що з моменту придбання 50 патронів, які виявилися боєприпасами, до їх вилучення під час проведення обшуку 29.07.2014 пройшов значний час,
а відтак суд приходить до висновку, що він мав об`єктивну можливість завчасно здати боєприпаси органам влади, чого не зробив. При цьому, посилання обвинуваченого на те, що він буцімто не знав про те, що вказані патрони є боєприпасами на момент їх видачі, судом розцінюються як надумані, оскільки ОСОБА_6 їх видав саме на пропозицію працівників міліції видати зброю, боєприпаси та заборонені законом речі, що позбавляє логіки позицію захисту щодо його необізнаності про такі обставини на момент їх видачі, а крім того, обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні намагався ввести суд в оману у вказаних обставинах, оскільки спочатку відповів, що на момент видачі патронів, і приблизно з зими 2013 року він вже знав, що ці патрони є бойовими, а не спортивними, що в подальшому заперечив;

з тексту ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08.07.2014, слідує, що проведення обшуку у квартирі АДРЕСА_2 було санкціоновано за наявності достатніх підстав для попереднього висновку, що за вказаною адресою знаходиться зброя, боєві припаси, тощо ( т. 2, а. с. 34-36);
відповідно до п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» №3 від 26.04.2002, під добровільною здачею органами влади зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, яка згідно з ч. З ст. 263 КК України є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності, необхідно розуміти такі дії, коли особа, маючи можливість і надалі зберігати будь-який із зазначених предметів, незалежно від мотивів, за власним бажанням передає його відповідному державному органу. За таких обставин добровільна видача ОСОБА_6 50 патронів, навіть і безпосередньо перед проведенням обшуку, не може слугувати підставою для звільнення його від кримінальної відповідальності за носіння, зберігання та придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу згідно ч. З ст. 263 КК України, оскільки у таких умовах у ОСОБА_6 не було можливості «надалі зберігати» боєприпаси в своїй квартирі.
Перевіривши доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів погоджується з наведеними вище висновками суду першої інстанції та вважає, що обстановка, в якій була здійснена видача боєприпасів ОСОБА_6 працівникам міліції не може свідчити про добровільність цих його дій в контексті положень ч.3 ст. 263 КК України, оскільки ця видача була проведена після приходу до квартири працівників міліції, разом з понятими, з ухвалою слідчого судді про проведення обшуку, в якій надавався дозвіл на відшукання та вилучення, в тому числі, і боєприпасів (т.2,а.с.34-36). Сама ж видача боєприпасів відбулася після пропозиції слідчого добровільно видати речі вказані в ухвалі слідчого судді про проведення обшуку, що підтверджується протоколом обшуку, підписаним учасниками слідчої дії, в тому числі понятими та ОСОБА_9 і ОСОБА_6 (т.2,а.с.38-41). За наведених обставин ОСОБА_6 був позбавлений можливості і надалі зберігати боєприпаси у своїй квартирі і видача ним їх працівникам міліції, за встановлених судом першої інстанції обставин, не може бути підставою для звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч.3 ст.263 КК України.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 відповідно до положень ч. 2 ст. 11 КК України, то колегія суддів не може погодитись з позицією сторони захисту про те, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення не було суб`єктивно спрямовано на заподіяння істотної шкоди будь-якому об`єкту кримінально-правової охорони або на створення загрози заподіяння такої шкоди та лише формально містить в собі ознаки діяння передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, але не є злочином.
Так, об`єктом злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, є громадська безпека в частині убезпечення від порушення правил обороту вогнепальної і холодної зброї, бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв, котрі являються загальнонебезпечними предметами, які при їх неконтрольованому поширенні становлять підвищену загрозу для суспільства. Предметом даного злочину є бойові припаси, до яких відносяться, згідно з висновком експерта №580 від 29 липня 2014 року, 50 гвинтівкових патронів кільцевого запалювання калібру 5,6 мм (22LR), які ОСОБА_6 зберігав без передбаченого законом дозволу. Значна кількість даних бойових припасів до мисливської нарізної вогнепальної зброї свідчить про наявність в діях ОСОБА_6 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення і не може підпадати під поняття і правові наслідки так званого малозначного діяння, передбаченого ч.2 ст. 11 КК України.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 3 ст. 263 КК України, або закриття кримінального провадження щодо нього на підставі ч. 2 ст. 11 КК України.
Покарання обвинуваченому призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, при цьому судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, та обставини його скоєння, відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює, має на утриманні малолітню доньку, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй апеляційній скарзі, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків як щодо виду та розміру покарання , так і відносно того, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без його ізоляції від суспільства, та на підставі ст. 75 КК України звільнив останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, і, на думку колегії суддів, таке покарання не є занадто суворим або не справедливим для обвинуваченого.
Виходячи з викладеного, апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404,405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:
_______________ _______________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3