Ухвала
іменем україни
02 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001618, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , неодноразово судимого останній раз 10 лютого 2011 року Смілянським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 190 КК із застосуванням ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці, звільненого 10 березня 2012 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК;
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и л а:
Згідно із зазначеним вироком ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою суду апеляційної інстанції вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 змінено. Виключено з вступної частини вироку посилання на судимість ОСОБА_5 за вироком Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року. В решті вирок залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить зазначені судові рішення скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Посилається на однобічність і неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування матеріального та процесуального законів, а також суворість призначеного покарання. Вважає, що обвинувальний вирок ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах, при цьому не містить обґрунтування «попередньої змови з невстановленою досудовим слідством особою», а також відсутні докази на підтвердження наявності в його діях умислу на заволодіння чужим майном. Зазначає про порушення його права на захист, оскільки в обвинувальному акті не сформульоване обвинувачення, а лише висунута підозра. Крім того, кримінальне провадження розглянуто із порушенням правил підсудності.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 01 жовтня 2014 року о 23.40 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, знаходячись в парку біля будинку № 1 по провулку Вокзальному в м. Сміла Черкаської області, наздогнали ОСОБА_7 та, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, відкрито заволоділи його мобільним телефоном «Нокіа 5800» з сім-карткою та флеш-картою, кредитною карткою «ПриватБанку» та піджаком, чим спричинили останньому матеріальної шкоди на загальну суму 750 грн.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти задоволення касаційної скарги, пояснення засудженого на підтримку своєї скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Отже, касаційний суд при касаційному розгляді виходить із обставин кримінального провадження, встановлених судами.
При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку наведено докладні мотиви.
Зокрема, свої висновки про доведеність умислу ОСОБА_5 на відкрите викрадення чужого майна за попередньою змовою з невстановленою досудовим слідством особою, суд переконливо обґрунтував: показаннями самого засудженого, який не заперечував, що в день події вони разом із потерпілим та з чоловіком на ім`я ОСОБА_9 спілкувалися та випивали у кафе «Буль-буль» на привокзальній площі у м. Сміла, після чого втрьох пішли до банкомату з метою зняти гроші з картки потерпілого; показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який підтвердив, що того дня у кафе «Буль-буль» спочатку пригощав ОСОБА_10 ого ОСОБА_11 з товаришем, а коли пішов додому, вони його наздогнали і, застосовуючи насилля, заволоділи його майном; показаннями свідка ОСОБА_12 , котрий бачив засудженого із товаришем у кафе і підтвердив, що згодом до них підсів потерпілий, а коли останній пішов, чоловіки вийшли за ним. Ці показання є логічними та послідовними, вони узгоджуються як між собою, так із іншими доказами у кримінальному провадженні, зокрема даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, даними протоколів огляду місця події, в ході яких ОСОБА_10 ий ОСОБА_11 видав мобільний телефон «Нокіа 5800» та кредитну картку «ПриватБанку», а також було виявлено і вилучено чоловічий піджак, що належав потерпілому; даними довідок про вартість викраденого майна, огляду речових доказів і даними протоколу слідчого експерименту.
Таким чином, системний аналіз наведених доказів переконливо свідчить про те, що після спільного вживання спиртних напоїв, коли ОСОБА_7 пішов з кафе, ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою, разом із невстановленою досудовим слідством особою на ім`я ОСОБА_9 , вийшли за потерпілим на вулицю, наздогнали його та вчинили грабіж із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_7 .
З огляду на наведене, висновки суду про наявність попередньої змови між ОСОБА_5 із невстановленою досудовим слідством особою на відкрите викрадення майна ОСОБА_7 із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого є обґрунтованими, а тому кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 КК є правильною.
Твердження засудженого про те, що в обвинувальному акті не сформульоване обвинувачення, а лише висунута підозра спростовуються матеріалами кримінального провадження, оскільки цей процесуальний документ містить всі складові, передбачені ст. 291 КПК.
Також, не знаходять свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження доводи щодо порушення правил підсудності при його розгляді, які до того ж жодним чином не обґрунтовані засудженим у касаційній скарзі.
Покарання засудженому ОСОБА_13 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК з урахуванням характеру та ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про його особу та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а тому є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
При розгляді скарги засудженого суд апеляційної інстанції перевірив його доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушень вимог кримінального процесуального закону, належним чином вмотивував своє рішення і обґрунтовано залишив скаргу без задоволення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на те, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень кримінального процесуального закону не встановлено, то касаційна скарга засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3