АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1699/15 Справа № 204/5097/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

представника Дніпропетровського

слідчого ізолятора - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2015 року, стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

якою відмовлено в задоволенні подання адміністрації Дніпропетровського слідчого ізолятора про умовно-дострокове звільнення,-

ВСТАНОВИЛА:
Засудженим ОСОБА_8 подана апеляційна скарга на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 серпня 2015 року, в якій він просить зазначену ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити його умовно-достроково від подальшого відбування покарання.

В доводах апеляційної скарги засуджений просить скасувати рішення суду, вважає його несправедливим. На його думку в судовому засіданні було порушене його право на захист, оскільки не було реалізовано його право на безкоштовну правову допомогу захисника. Зазначив, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні подання адміністрації Дніпропетровського слідчого ізолятора, в якому ставилося питання про звільнення від подальшого відбування покарання засудженого в ухвалі зазначив, що ОСОБА_8 відбуває покарання за вчинення середньої тяжкості та тяжкого злочинів, має позитивну характеристику, відбув більше двох третин строку призначеного покарання, що не є достатньою правовою підставою для застосування умовно-дострокового звільнення засудженого. При цьому, згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_8 неодноразово було відмовлено в застосуванні пільг, як такому, що не став на шлях виправлення, що з урахуванням суперечливих даних ОСОБА_8 належним чином не довів своє виправлення у зв`язку з чим подання про умовно-дострокове звільнення засудженого задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги засудженого та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та фактично відбув не менше половини строку покарання за злочин середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин і не менше двох третин строку покарання за умисний тяжкий злочин.

На підставі ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на 22 липня 2015 року засуджений ОСОБА_8 відбув більше двох третин строку призначеного покарання.

З матеріалів справи вбачається, що згідно характеристики та довідки про заохочення та стягнення, засуджений в місцях позбавлення волі знаходиться з 03 липня 2012 року, з 10 червня 2013 року відбуває покарання у складі господарчої обслуги Дніпропетровського слідчого ізолятора, де і на цей час відбуває покарання. За час відбування покарання мав два заохочення та одне стягнення, працевлаштований працівником харчоблоку установи, характеризується позитивно, до виконання робіт з благоустрою установи ставиться з розумною ініціативою.

Крім врахування поведінки і ставлення до праці засудженого за весь час відбування покарання, необхідно врахувати і дані, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину і його особу в цілому.

ОСОБА_8 засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.152, ч.2 ст.186, ч.1 ст.304 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до середньої тяжкості та тяжких злочинів та відносяться до злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості, корисливих злочинів проти власності та злочинів проти громадського порядку та моральності, за які був засуджений до реального покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців.

Отже, суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що відбуваючи покарання за тяжкі злочини та злочин середньої тяжкості, засуджений не довів суду своє виправлення, що його поведінка не є сумлінною, оскільки за час відбування покарання має одне стягнення, а тому підстав для його умовно-дострокового звільнення колегія суддів не вбачає, що свідчить про те, що засуджений не довів своє прагнення стати на шлях виправлення.

Доводи засудженого про те, що в судовому засіданні було порушено його право на захист є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, засуджений ОСОБА_8 не подавав клопотання про призначення йому захисника з регіонального центру вторинної правової допомоги, в судовому засіданні таке клопотання не заявляв.

Відповідно до ст.52 КПК України, обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні:1) щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення у віці до 18 років, - з моменту встановлення факту неповноліття або виникнення будь-яких сумнівів у тому, що особа є повнолітньою;

2) щодо осіб, стосовно яких передбачається застосування примусових заходів виховного характеру, - з моменту встановлення факту неповноліття або виникнення будь-яких сумнівів у тому, що особа є повнолітньою; 3) щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад; 4) щодо осіб, які не володіють мовою, якою ведеться кримінальне провадження, - з моменту встановлення цього факту; 5) щодо осіб, стосовно яких передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішується питання про їх застосування, - з моменту встановлення факту наявності в особи психічного захворювання або інших відомостей, які викликають сумнів щодо її осудності; 6) щодо реабілітації померлої особи - з моменту виникнення права на реабілітацію померлої особи.

Таким чином, доводи засудженого про порушення його права на захист є безпідставними.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, тобто відповідає вимогам ст.370 КПК України, а тому підстав для задоволення вимог апеляційної скарги засудженого та зміни чи скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вимоги апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2015 року без змін.
Ухвала набирає чинності з дня її проголошення.

Судді: