АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/774/21/15 Справа № 0418/8379/2012 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 січня 2015 року Колегія суддів судової палати з кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
в складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю прокурора- ОСОБА_5
підсудного- ОСОБА_6
захисника- адвоката ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську кримінальну справу за апеляцією прокурора, який брав участь в розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_8 на постанову Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року стосовно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Прядівка Царичанського району Дніпропетровської області, раніше не судимого,-
якою кримінальна справа по обвинуваченню останнього за ч.2 ст.15 КК України- ч.2 ст.190 ч.4 КК України, ч.4 ст.27 КК України-ч.2 ст.366 КК України, ч.3 ст.358 КК України, повернута прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування,-
В С Т А Н О В И Л А:
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він, працюючи на посаді водія першої категорії Бабушкінської районного ради м.Дніпропетровська вирішив протиправно, шахрайським шляхом заволодіти комунальним майном в особливо великих розмірах, а саме квартирою АДРЕСА_1 . 23 листопада 2006 року він, знаходячись у службовому кабінеті раніше йому знайомої особи ОКУ «Дніпропетровське медичне училище», матеріали стосовно якого були виділені в окреме провадження, за адресою вул.Г.Сталінграда, 23, в м.Дніпропетровську, шляхом ведення в оману, спонукав останню до надання йому офіційного документу- довідки з місця проживання про склад сім`ї, де у подальшому на його прохання було внесено завідомо неправдиві дані стосовно проживання у гуртожитку загальною площею 12 квадратних метрів розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Внаслідок чого, 22 жовтня 2009 року, за проханням ОСОБА_9 було зареєстровано до гуртожитку ОКУ «ДМУ», як членів його родини, таких осіб: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які на той час не потребували покращення своїх житлових умов, після чого, шляхом внесення неправдивих відомостей до офіційних та інших документів ОСОБА_9 намагався заволодіти вказаною квартирою, при цьому не довівши свій злочинний умисел до кінця через обставини, які не залежали від його волі.
Як витікає з постанови суду першої інстанції, в ході судового слідства виникли протиріччя між показами свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , котрі на думку суду є суттєвими, що у подальшому унеможливлює прийняття остаточного рішення по справі. До теперішнього часу помешкання, яке розташоване у АДРЕСА_3 належить територіальній громаді м.Дніпропетровська та у право власності ОСОБА_6 не вступав, у зв`язку з чим, шкода територіальній громаді м.Дніпропетровська від дій останнього не настала. Як слідує із показів підсудного та свідків, котрі були допитані у ході судового слідства, умислу у ОСОБА_6 на заволодіння квартири не було, а всі дії по збору та надання необхідної документації для отримання квартири здійснювалося під контролем та вказівкою ОСОБА_14 . Повертаючи справу прокурору на додаткове розслідування суд зауважив, що в обвинувальному висновку органи досудового слідства посилаються на те, що в результаті сумісних дій посадової особи ОКУ «ДМУ», матеріали по відношенню якої були виділені в окреме провадження та ОСОБА_6 спричинена істотна шкода законним правам, свободам та інтересам окремих громадян, однак не вказують якими саме злочинними діями заподіяно істотну шкоду, її розмір, що є істотним порушенням вимог ст.64 КПК України, не виправив ці порушення і прокурор при зміні обвинувачення. В своїй постанові суд зазначив про необхідність встановлення факту заподіяння шкоди територіальній громаді м.Дніпропетровська, вирішити питання про притягнення її в якості цивільного позивача, допитавши представника громади з приводу заподіяння матеріальної шкоди, встановити всіх осіб, яким діями ОСОБА_6 заподіяно матеріальну шкоду, шляхом проведення оперативно-розшукових заходів встановити та допитати свідка ОСОБА_17 , вирішивши питання про необхідність притягнення останнього до кримінальної відповідальності, провести очні ставки між ОСОБА_6 та свідками по справі, провести перевірку наявності або відсутності в діях інших осіб складу злочину
В апеляції та доповненні до неї /а.с.114-115, 122-126 т.9/ прокурор, який брав участь в розгляді справи судом першої інстанції, просить постанову суду скасувати та справу направити на новий судовий розгляд, вказуючи на те, що суд першої інстанції виніс незаконне рішення, котре не відповідає фактичним обставинам по справі, з порушенням вимог кримінально-процесуального закону. Апелянт вказує, що в постанові суду зазначено, що в ході судового слідства виникли протиріччя, внаслідок чого суд не в змозі прийняти остаточне рішення по справі та усунути їх можливо тільки в ході досудового слідства. В ході судового слідства було змінено обвинувачення, внаслідок чого дії ОСОБА_6 були перекваліфіковані з ч.4 ст.190 КК України на ч.2 ст.15-ч.4 ст.190 КК України. Крім того, звертає увагу, що суд, входячи в оцінку доказів, ставить під сумніви намір умислу підсудного ОСОБА_6 на заволодіння квартири АДРЕСА_4 . Вказані сумніви суду прокурор вважає необґрунтованими, так як в ході судового слідства при допиті підсудного ОСОБА_6 він повідомив, що всі дії були направлені на заволодіння майна, котре належить територіальній громаді, а саме квартири АДРЕСА_4 , оскільки саме підсудний штучно погіршував свій життєвий стан шляхом продажу 1/3 своєї квартири своєму сину ОСОБА_18 після чого ОСОБА_6 спонукав посадову особу ОКУ «ДМУ» про надання довідки з місця проживання, на основі котрої зареєстрував себе та членів своєї родини ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 в кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку ОКУ «ДМУ» площею 11 квадратних метрів, в котрій його члени родини не мешкали. Після чого підсудний ОСОБА_6 самостійно зібрав усі необхідні документи та подав до ЖУЕ Бабушкінського району м.Дніпропетровська для постановки на квартирний облік. Всі вищевказані дії на думку апелянта вказують на належність умислу на заволодіння майном Дніпропетровської територіальної громади, а саме квартири АДРЕСА_4 . Також, не погоджуючи з постановою суду першої інстанції прокурор зазначає, що покази ОСОБА_6 , про те, що всі вказівки йому надавав голова Бабушкінського виконкому м.Дніпропетровська ОСОБА_14 є необґрунтованими, оскільки допитаний в ході судового слідства ОСОБА_14 показав, що він ОСОБА_6 та іншим особам яких-би то не було вказівок, пов`язаних з постановкою останнього на квартирний облік або спрощення збору необхідних документів, не надавав. Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні, на думку прокурора давала суперечливі покази. Так у ході досудового слідства 17 жовтня 2011 року, вона пояснювала, що у листопаді 2006 року із заявою про постановку на квартирний облік до Бабушкінського районної ради м.Дніпропетровська звернувся водій Бабушкінської районної ради м.Дніпропетровська ОСОБА_6 . До своєї заяви він додав оригінал довідки про склад сім`ї та прописки, котра була видана адміністрацією ОКУ «Дніпропетровське медичне училище», довідку з КП «ДМБТІ» про відсутність у нього у власності житла, а також довідку з місця роботи. Згідно протоколу очної ставки між ОСОБА_6 та ОСОБА_16 від 26 грудня 2011 року, свідок пояснила, що від ОСОБА_6 вона ніколи не отримувала документи, котрі пов`язані з квартирним питанням. Всі вказані документи їй надавав голова Бабушкінської районної ради м.Дніпропетровська ОСОБА_14 , котрий пояснював, що квартира, котра була виділена КЖРЕПП Бабушкінського району м.Дніпропетровська, повинна бути надана ОСОБА_6 та членам його родини /а.с.113-114 т.6/. Але, згідно протоколу очної ставки між ОСОБА_16 та ОСОБА_14 від 23 січня 2012 року ОСОБА_16 пояснила, що не пам`ятає, від кого саме вона отримувала документи. В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показала, що всі документи були надані ОСОБА_6 у повному обсязі та те, що останній збільшив склад сім`ї, які всі мешкали у гуртожитку. Апелянт також акцентує увагу суду на те, що потерпілою по справі була визнана ОСОБА_22 , однак згідно протоколу судового засідання після закінчення судового слідства, судових дебатів, останнього слова підсудного, суд не поновивши судове слідство виніс постанову про направлення справи для проведення додаткового розслідування без участі потерпілої по справі та не з`ясувавши думку сторін про підстави та мотиви направлення справи на додаткове розслідування, істотно порушивши вимоги ст.280 КПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка приймала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції та прохала колегію суддів задовольнити апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, обґрунтовуючи своє прохання доводами, зазначеними в апеляції, підсудного ОСОБА_6 та його захисника- адвоката ОСОБА_7 , які прохали залишити постанову суду першої інстанції без змін, а апеляцію прокурора без задоволення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція прокурора підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Так, відповідно до вимог ч.1 ст.281 КПК України (тут та далі в редакції КПК України 1960 року), повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства може мати місце лише тоді, коли ця неповнота або неправильність не може бути усунута в судовому засіданні.
Відповідно ж до вимог ст.280 КПК України коли справа не може бути розглянута в даному судовому засіданні в зв`язку з необхідністю витребувати нові докази, суд відкладає розгляд справи і вживає необхідних заходів для витребування нових доказів.
З цього витікає, що якщо суд має змогу усунути виявлені недоліки досудового слідства під час судового розгляду справи шляхом більш ретельного допиту підсудного, потерпілого, свідків, виклику й допиту нових свідків, давання судових доручень у порядку, передбаченому в ст.315-1 КПК України, вчинення інших процесуальних дій направлення справи на додаткове розслідування є неприпустимим.
В порушення вимог вказаних статей кримінально-процесуального закону суд першої інстанції, вказуючи у постанові на неповноту досудового слідства та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону /а.с.109-111 т.9/ та даючи вказівку органу досудового слідства про проведення певних слідчих дій /а.с.112 т.9/, залишив поза увагою те, що відповідно до ст.315-1 КПК України він сам мав змогу усунути вказану на його думку неповноту досудового слідства, давши доручення органу досудового слідства з цього приводу, і в разі відсутності доказів обвинувачення та вичерпання можливості отримання додаткових доказів мав тлумачити всі сумніви на користь підсудного, на що суду першої інстанції вказувала у своїй ухвалі і колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2012 року /а.с.121-125 т.8/, скасовуючи постанову цього ж суду від 16 жовтня 2012 року про повернення вказаної кримінальної справи на додаткове розслідування /а.с.89-93 т.8/.
Крім того, як слідує з положень ч.2 ст.281 КПК України, якщо виникне питання про повернення справи на додаткове розслідування, суд, вислухавши думку прокурора та інших учасників судового розгляду, вирішує це питання мотивованою ухвалою, а суддя- постановою в нарадчій кімнаті.
Вимоги вказаної статті кримінально-процесуального закону судом першої інстанції були порушені.
Так, в судовому засіданні 29 жовтня 2014 року /а.с.108 т.9/ суд прийняв процесуальне рішення про закінчення дослідження доказів та переходу до судових дебатів, а в подальшому, 14 листопада 2014 року /зв.а.с.108 т.9/ надав останнє слово підсудному та видалився в нарадчу кімнату, після виходу з якої, не поновлюючи судового слідства, не заслухавши думку учасників судового провадження стосовно підстав та мотивів повернення справи на додаткове розслідування, прийняв процесуальне рішення, яке не можна назвати законним та обґрунтованим, тим самим істотно порушивши вимоги кримінально-процесуального закону.
Крім того, як витікає з вимог ст.323 КПК України, ст.334 КПК України суд має право дати оцінку доказам лише у вироку.
З цього слідує, що суд (суддя) не вправі наперед вирішувати питання про формулювання й обсяг обвинувачення, його доведеність, кваліфікацію вчиненого, достовірність того чи іншого доказу чи переваги одного доказу перед іншими, а також вважати встановленими обставини, які підлягають перевірці в ході додаткового розслідування.
Суд першої інстанції, піддавши в своїй постанові /а.с.111 т.9/ сумнівам наявність умислу у підсудного ОСОБА_6 , направленого на заволодіння чужим майном шляхом обману, посилаючись при цьому у постанові на свідчення підсудного та свідків, залишивши недослідженими обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, не з`ясувавши протиріччя у свідченнях підсудного ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 сам допустив неповноту судового слідства і практично увійшов в оцінку доказів по справі, надавши перевагу одним доказам перед іншими, поставивши під сумнів достовірність доказів, допустивши в тому числі істотне порушення вимог вказаних вище статей кримінально-процесуального закону.
Таким чином суд першої інстанції, в порушення вимог вказаних статей кримінально-процесуального закону, передчасно, залишивши недослідженими обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, маючи реальну можливість усунути неповноту досудового слідства безпосередньо в судовому засіданні шляхом допиту свідків для з`ясування виниклих у їх свідченнях протиріч, направлення окремих доручень відповідно до вимог ст.315-1 КПК України на встановлення додаткових свідків та їх допиту, не дивлячись на наявність у прокурора, відповідно до вимог ст.277 КПК України права змінити пред`явлене підсудному обвинувачення для усунення порушень вимог ст.64 КПК України, безпідставно повернув вказану кримінальну справу на додаткове розслідування.
Також судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції залишивши недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для правильного вирішення справи, допустив неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотно порушив вимоги кримінально-процесуального закону, які відповідно до вимог ст.368 КПК України-ст.370 КПК України перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу та винести законну та обґрунтовану постанову, тому вказана постанова Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року про повернення справи стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст.15 КК України-ч.4 ст.190 КК України, ч.4 ст.27 КК України-ч.2 ст.366 КК України, ч.3 ст.358 КК України на додаткове розслідування прокурору Дніпропетровської області підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд в той же суд першої інстанції, а апеляція прокурора- задоволенню.
Підстав для зміни запобіжного заходу підсудному ОСОБА_23 колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного вище, керуючись ст.365 КПК України, ст.366 КПК України, ст.368 КПК України-ст.370 КПК України, ст.374 КПК України, ст.379 ч.2 КПК України (все в редакції КПК України 1960 року) та п.11, п.15 Розділу XI «Перехідних положень» Кримінального процесуального кодексу України в редакції Закону від 13 квітня 2012 року № 4652-VI, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:
Постанову Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року, якою кримінальна справа стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст.15 КК України-ч.4 ст.190 КК України, ч.4 ст.27 КК України-ч.2 ст.366 КК України, ч.3 ст.358 КК України повернута на додаткове розслідування прокурору Дніпропетровської області- скасувати, направивши вказану кримінальну справу на новий судовий розгляд в той же суд першої інстанції.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_6 залишити- підписку про невиїзд.
Апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції- задовольнити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4