Справа № 138/171/13-к
Провадження №11-кп/772/329/2013
Головуючий у суді 1-ї інстанції Соколов
Володимир Олексійович
Доповідач :Кривошея А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2013 року
м. Вінниця

Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах Апеляційного
суду Вінницької області у складі:

головуючого - судді Кривошеї А.І.

суддів Паська Д.П. та Спринчука В.В.

при секретарі Діденка В.П.

з участю прокурора Миколайчука Д.Г.

обвинуваченого ОСОБА_2

адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали кримінального
провадження № 11-кп/772/329/2013 за
апеляційними скаргами старшого
прокурора Могилів-Подільської
міжрайонної прокуратури Вінницької
області Свириди Т.Ю. та обвинуваченого
ОСОБА_2, на вирок Могилів-Подільського
міськрайонного суду Вінницької
області від 05.09.2013 року, яким засуджено

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с.
Греховіт, Мартунинського району
Республіка Вірменія, громадянина
України, освіта середня-спеціальна,
знаходиться в цивільному шлюбі, має
доньку ОСОБА_15 2011 року народження,
працюючого приватним підприємця,
зареєстрованого та проживаючого в
АДРЕСА_1, раніше не судимого,

- за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у
виді 3 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України
звільнено від відбування призначеного
покарання, з іспитовим строком
терміном 3 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України
обвинувачуваного зобов'язано не
виїжджати за межі України на постійне
місце проживання без дозволу органу
кримінально-виконавчої інспекції,
повідомляти органи
кримінально-виконавчої інспекції про
зміну місця проживання, роботи.

Вирішено цивільний позов, долю
речових доказів та процесуальних
витрат,

в с т а н о в и л а :

29 листопада 2012 року близько 19:00 години у
приміщенні кафе «Заріна», що по вулиці
Леніна, 53-а, смт. Вендичани
Могилів-Подільського району
Вінницької області, між місцевими
мешканцями ОСОБА_2 та ОСОБА_5 виникла
сварка, по завершенню якої, останній,
покинувши приміщення кафе, попрямував
до місця свого проживання. ОСОБА_2, з
метою спричинення тілесних ушкоджень
ОСОБА_5, автомобілем «ВАЗ 2106», д.н.з.
НОМЕР_1, в проміжок часу з 19.00-19.30 год.,
наздогнав потерпілого на узбіччі
проїжджої частини дороги навпроти
магазину «Продукти», розташованого по
вулиці Леніна, 46 в смт. Вендичани
Могилів-Подільського району
Вінницької області та предметом з
обмеженою контактуючою поверхнею,
умисно заподіяв ОСОБА_5 тілесні
ушкодження середньої ступеня тяжкості:
периокулярну гематому голови справа,
синці: в ділянці лівої лопатки,
поперекової дільниці обох сідниць,
лівої гомілки; струс головного мозку;
перелом верхньої третини діафіза
правої променевої кістки зі зміщенням
уламків по ширині, перелом ліктьової
кістки в нижній третині, відрив
шилоподібного відростка правої
ліктьової кістки; перелом 6-го ребра
лівої половини грудної клітки по
лопатковій лінії.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі
просить вирок суду скасувати з підстав
невідповідності призначеного
покарання тяжкості вчиненого
кримінального правопорушення та особі
обвинуваченого внаслідок м'якості та
ухвалити новий вирок, яким засудити
ОСОБА_2 за ст. 122 ч. 1 КК України до
покарання у виді 2 років позбавлення
волі.

На думку прокурора судом не дотримано
вимог ст. 65 КК України, безпідставно
визнано пом'якшуючими вину обставини,
що ОСОБА_2 вперше притягується до
кримінальної відповідальності, має на
утриманні дружину та дитину, оскільки
ці обставини не знижують суспільної
небезпеки скоєного ним злочину та не
свідчать про можливість останнього
виправлення без позбавлення волі.

Незважаючи, що ОСОБА_2 в скоєному не
розкаявся, шкоду не відшкодував суд
безпідставно звільнив останнього від
відбування покарання на підставі ст.75
КК.

Обвинувачений ОСОБА_2 в своїй
апеляційній скарзі просить вирок суду
скасувати, а кримінальне провадження
щодо нього закрити, в зв'язку з
відсутністю достатніх доказів його
винуватості.

На думку обвинуваченого висновок суду
про його винуватість у вчиненні
ґрунтується виключно на свідчення
самого потерпілого, оскільки він
заперечує свою участь у побитті ОСОБА_5,
а свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, ОСОБА_10 пояснювали, що
обвинувачений під'їхав на автомобілі
коли потерпілий вже лежав після
отриманих побоїв.

Крім того, судом не взято до уваги
показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12,
які стверджували, що ОСОБА_5 в стані
алкогольного сп'яніння конфліктує та
чіпляється до інших осіб.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого
ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3, які
наполягали на невинуватості та
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги прокурора, думку
прокурора, який підтримав свою
апеляційну скаргу, з мотивів наведених
в ній, перевіривши матеріали
кримінального провадження і
обговоривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу обвинуваченого слід залишити
без задоволення, а апеляційну скаргу
прокурора - задовольнити.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_2 в
скоєні злочину, за який він засуджений,
при обставинах, викладених у вироку, є
обґрунтованим і підтверджується
доказами, перевіреними в судовому
засіданні, яким суд дав вірну оцінку і
юридичну кваліфікацію.

Дійсно свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, ОСОБА_10 не бачили бійки, однак
пояснювали, що чули як закрились
дверцята автомобіля та автомобіль
проїхав повз них, після чого вони
помітили потерпілого, який лежав на
узбіччі. Через деякий час автомобіль
повернувся та зупинив біля них. В ньому
знаходився ОСОБА_2, який став
намагатись розігнати свідків.

Кофлікт між обвинуваченим та
потерпілим, що мав місце в кафе, за пів
години до скоєного побиття, є
встановленим фактом, який ніким не
оспорюється.

Потерпілий детально та послідовно
давав свідчення, що саме ОСОБА_2 скоїв
злочин, і жодних підстав сумніватись в
їх правдивості у суду не було.

За таких обставин, відсутність
очевидців скоєння злочину не виключає
можливість постановлення
обвинувального вироку, а обґрунтування
такого вироку іншими доказами не є
постановленням вироку на припущеннях,
тому апеляційна скарга ОСОБА_2 -
безпідставна.

Однак вирок Могилів-Подільського
міськрайонного суду Вінницької
області від 05.09.2013 року щодо ОСОБА_2 в
частині призначеного покарання,
внаслідок неправильного застосування
закону України про кримінальну
відповідальність підлягає скасуванню
відповідно до ст. 409 КПК України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд
апеляційної інстанції скасовуючи
вирок суду першої інстанції, ухвалює
свій вирок у разі необхідності
застосування більш суворого покарання.

Призначене ОСОБА_2 вироком
Могилів-Подільського міськрайонного
суду від 05.09.2013 року покарання у виді 3
років позбавлення волі зі звільненням
від його відбування на підставі ст.75 КК
України не відповідає вимогам ст.65 КК
України.

Згідно ст. 65 КК України суд, призначаючи
покарання, враховує ступінь тяжкості
вчиненого злочину, особу винного та
обставини, що пом'якшують та обтяжують
покарання. Особі, яка вчинила злочин,
має бути призначене покарання,
необхідне й достатнє для її
виправлення та попередження нових
злочинів.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України №7 від 24.10.2003 року «Про практику
призначення судами кримінального
покарання» в п.2 звернуто увагу судів на
те, що висновки з усіх питань,
пов'язаних із призначенням покарання,
необхідно належним чином мотивувати у
вироку.

Коли санкція закону, за яким особу
визнано винною, нарівні з позбавленням
волі на певний строк передбачає більш
м'які види покарання, при постановленні
вироку потрібно обговорювати питання
про призначення покарання, не
пов'язаного з позбавленням волі. У разі
обрання покарання у виді позбавлення
волі це рішення повинно бути
вмотивовано у вироку.

В порушення закону, роз'яснень
Верховного Суду України судом
обвинуваченому ОСОБА_2 обрано
найсуворіший вид покарання в
максимальному розмірі, без жодного
обґрунтування прийнятого рішення, не
зважаючи на те, що санкцією ч.1 ст.122 КК
України передбачено три
альтернативних види покарання:
виправні роботи, обмеження волі та
позбавлення волі.

На підставі викладеного та з
врахуванням того, що ОСОБА_2 вперше
притягується до кримінальної
відповідальності, скоїв злочин
середньої тяжкості, має на утриманні
малолітню дитину та дружину, колегія
суддів вважає можливим обрати
обвинуваченому вид покарання не
пов'язаний з ізоляцією особи від
суспільства - виправні роботи, однак з
врахуванням характеристики особи в
максимальному її розмірі, що буде
необхідним і достатнім для його
виправлення та попередження нових
злочинів.

Згідно ст.57 КК України із суми
заробітку засудженого до виправних
робіт провадиться відрахування в доход
держави у розмірі, встановленому
вироком суду, в межах від десяти до
двадцяти відсотків, а тому призначаючи
ОСОБА_2 покарання слід визначити
відсоток відрахування заробітку.

Крім того місцевий суд, приймаючи
рішення про звільнення ОСОБА_2 від
відбування призначеного покарання з
випробуванням належним чином це не
мотивував також, чим проігнорував
роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України, які містяться в п.9 постанови
№7 від 24.10.2003 року «Про практику
призначення судами кримінального
покарання».

Обвинувачений в скоєному не розкаявся
та збитки потерпілому не відшкодував, а
тому колегія суддів погоджуючись з
апеляційною скаргою прокурора, вважає,
що звільнення ОСОБА_2 від призначеного
покарання на підставі ст.75 КК України
не відповідає особі засудженого та має
бути реальним.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 420 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Могилів-Подільського
міськрайонного суду Вінницької
області від 05.09.2013 року щодо ОСОБА_2 в
частині призначеного покарання -
скасувати.

ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 122 КК України
призначити покарання у виді виправних
робіт на строк два роки з відрахуванням
п'ятнадцяти відсотків заробітку в
доход держави.

Врешті вирок залишити без змін.

Даний вирок може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом трьох місяців з дня його
проголошення.

Судді: (підписи)

А.І. Кривошея Д.П. Пасько В.В.
Спринчук