АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/1821/13-к
Номер провадження 11-кп/786/118/2013
Категорія:ч.2 ст.389 КК України Н.Т.
Головуючий у 1-й інстанції Сьоря С.І.
Доповідач ап. інст. Герасименко В. М.
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2013 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з
розгляду кримінальних справ
апеляційного суду Полтавської області
у складі:

головуючого Герасименко В.М.

суддів Ландара О.В., Тараненка Ю.П.

при секретарі Козин Н.В.

за участю прокурора Черниша А.М.

обвинуваченого - ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Полтава кримінальне
провадження за апеляційною скаргою
заступника прокурора Полтавської
області на вирок Крюківського
районного суду м.Кременчука
Полтавської області від 29 квітня 2013
року.

Цим вироком

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець та
мешканець АДРЕСА_1, українець,
громадянин України, не одружений, має
на утриманні двох малолітніх дітей,
освіта середня, не працює, раніше
судимий:

- 04.10.2012 року Крюківським районним
судом м.Кременчука Полтавської області
за ч.1 ст.164 КК України до 100 годин
громадських робіт;

- 28.02.2013 року Крюківським районним
судом м.Кременчука Полтавської області
за ч.2 ст.164, 71 КК до 150 годин громадських
робіт,

засуджений за ч.2 ст.389 КК України до
покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим,
визначено остаточне покарання у виді 2
років обмеження волі.

Відповідно до ст.75 КК України
ОСОБА_2 звільнено від відбування
призначеного покарання з
випробуванням з іспитовим строком 1
рік.

За вироком суду ОСОБА_2 визнаний
винним в наступному.

Вироком Крюківського районного суду
м.Кременчука Полтавської області від
04.10.2012 року ОСОБА_2 засуджений за ч.1 ст.164
КК України до покарання у виді 100 годин
громадських робіт.

Вказаний вирок був направлений для
виконання до Крюківського РВ КВІ УДПтС
України в Полтавській області, де 13.11.2012
року ОСОБА_2 був ознайомлений з
порядком та умовами відбування
покарання у виді громадських робіт.

15.11.2012 року ОСОБА_2 повинен був
приступити до відбування покарання у
виді громадських робіт на ТОВ
„Добробит", на підставі направлення
УЖКГ Кременчуцької міської ради, однак
у визначений час останній до ТОВ
„Добробит" не з'явився та до роботи не
приступив.

Таким чином, ОСОБА_2 достовірно знаючи
про призначене йому покарання, будучи
працездатним, ознайомленим з видом
робіт та графіком їх виконання, на
відпрацювання не з'являвся та допустив
прогули в грудні 2012 року та
січні-лютому 2013 року, не відбувши 64
години громадських робіт без поважних
на те причин, тобто ухилився від
відбування громадських робіт.

В апеляційній скарзі прокурор просить
вирок суду скасувати в частині
призначення покарання у зв'язку з
неправильним застосуванням положень
ст.75 КК України та ухвалити новий вирок,
яким засудити ОСОБА_2 за ч.2 ст.389 КК
України на 2 роки обмеження волі, на
підставі ч.4 ст.70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим,
остаточно призначити ОСОБА_2 покарання
у виді 2 років обмеження волі.

Обвинувачений вирок не оскаржував.

Заслухавши доповідача, прокурора, який
підтримав подану апеляційну скаргу з
підстав в ній зазначених,
обвинуваченого ОСОБА_2, який заперечив
проти задоволення апеляційної скарги
прокурора, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга прокурора
підлягає до часткового задоволення на
підставі наступного.

Судом першої інстанції, відповідно до
положень ч.3 ст.349 КПК України, визнано
недоцільним дослідження доказів щодо
обставин справи, які ніким з учасників
судового провадження не
заперечувалися та не оспорювалися.

Суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_2
за ч.2 ст.389 КК України.

В той же час вирок суду підлягає
скасуванню в частині призначення
ОСОБА_2 покарання, оскільки є
незаконним через неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність, а саме:
застосування закону, який не підлягав
застосуванню при призначенні
покарання.

Відповідно до абзацу 2 п.23 Постанови
Пленуму ВСУ №7 „Про практику
призначення судами кримінального
покарання" - в разі, коли особа
засуджується до покарання, що належить
відбувати реально, а за іншим вироком
звільняється від відбування покарання
з випробуванням, застосування
принципів поглинення часткового чи
повного складання призначених
покарань не допускається.

В порушення зазначених вимог закону
після визначення остаточного
покарання за сукупністю вироків та
застосувавши положення ст.75 КК України,
суд своїм рішенням про звільнення
ОСОБА_2 від відбування покарання з
випробуванням, фактично змінив судове
рішення за попереднім вироком суду,
відповідно до якого засуджений мав
відбути реальну міру покарання у
вигляді громадських робіт, тоді як
відповідно до ст.533 КПК України вирок
або ухвала суду, які набрали законної
сили, обов'язкові для осіб, які беруть
участь у кримінальному провадженні, а
також для усіх фізичних та юридичних
осіб, органів державної влади та
органів місцевого самоврядування, їх
службових осіб і підлягають виконанню
на всій території України.

Враховуючи наведене, суд істотно
порушив вимоги кримінального закону,
що в свою чергу перешкодило йому
ухвалити законне і обґрунтоване судове
рішення.

Виходячи з положень ст.65 КК України,
ст.413 КПК України, колегія суддів вважає
за необхідне вирок в частині
призначення покарання скасувати з
постановленням нового вироку та
призначити покарання ОСОБА_2 за ч.2 ст.389
КК України у вигляді арешту.

При цьому, колегія суддів враховує
наступне: наявність обставин, що
пом'якшують покарання, а саме те, що
обвинувачений вину свою визнав, щиро
розкаявся у вчиненому злочині, має на
утриманні 2 малолітніх дітей; відсутні
обставини, що обтяжують покарання;
наявність непогашеної судимості та
посередня характеристика, що дає
підстави призначити міру покарання
врозмірі наближеному до мінімального,
передбаченого санкцією статті
Особливої частини. Саме таке покарання
буде справедливим, а також необхідним і
достатнім для виправлення ОСОБА_2 та
попередження вчинення ним нових
злочинів.

Разом з тим, доводи апелянта в частині
необхідності призначення покарання
відповідно до ч.4 ст. 70 КК України є
обґрунтованими.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.72 КК України при
складанні покарань за сукупністю
злочинів та сукупністю вироків менш
суворий вид покарання переводиться в
більш суворий вид виходячи із такого
співвідношення: одному дню арешту
відповідають вісім годин громадських
робіт.

Так, вироком Крюківського районного
суду м.Кременчука Полтавської області
від 28.02.2013 року ОСОБА_2 за ч.2 ст.164, 71 КК
України призначено покарання у виді 150
годин громадських робіт, що, з
урахуванням положень ст.72 КК України,
відповідає 19 дням арешту. Отже,
остаточне покарання ОСОБА_2 слід
визначити за сукупністю злочинів
шляхом поглинання менш суворого
покарання, призначеного вироком
Крюківського районного суду
м.Кременчука Полтавської області від
28.02.2013 року більш суворим покаранням.

Керуючись ст.ст. 409, 413, 420 КПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Полтавської області -
задовольнити частково.

Вирок Крюківського районного
суду м.Кременчука Полтавської області
від 29 квітня 2013 року в частині
призначення покарання ОСОБА_2
скасувати.

Визначити ОСОБА_2 покарання за ч.2
ст.389 КК України у виді двох місяців
арешту.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України
за сукупністю злочинів шляхом
поглинення менш суворого покарання,
призначеного ОСОБА_2 вироком
Крюківського районного суду
м.Кременчука Полтавської області від
28.02.2013 року, більш суворим покаранням,
призначеним даним вироком, остаточно
визначити ОСОБА_2 покарання у виді двох
місяців арешту.

Обрати засудженому запобіжний
захід у виді особистого зобов'язання.

В іншій частині вирок суду
залишити без змін.

Вирок апеляційного суду може бути
оскаржений в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом трьох місяців з дня
проголошення судового рішення судом
апеляційної інстанції.

СУДДІ :

Герасименко В.М. Ландар
О.В. Тараненко Ю.П.