Справа № 442/8344/14-к
Провадження № 1-кп/442/39/2015
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

з участю прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника-адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі кримінальне провадження № 0002583 від 30 жовтня 2013 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, одруженого, приватного підприємця, військовозобов`язаного, уродженця с. Гординя Самбірського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

- за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ :

Досудовим слідством встановлено, що 30 жовтня 2013 року, близько 10 год. 10 хв. ОСОБА_4 керуючи автомобілем марки «VOLVO XC 90», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 під`їхав до регульованого перехрестя доріг вул. П. Орлика та вул. В. Великого, в м. Дрогобичі Львівської області, де черговість проїзду визначається сигналами та зупинився в колоні автомобілів ближче до середини дороги по вул. П. Орлика напроти дитячої поліклініки та магазину «Ромашка». Не дочекавшись руху автомобілів, які розташувались в колоні попереду автомобіля «VOLVO XC 90» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_4 вивернув керований ним автомобіль вправо маючи намір виїхати на вільну смугу руху, що ближче до правого тротуару. При цьому, проявивши неуважність до дорожньої обстановки, не переконавшись, що його дії не будуть становити загрози життю та здоров`ю громадян при зміні напрямку руху, ОСОБА_4 керуючи автомобілем, проїхавши 5 метрів на правий тротуар та здійснив наїзд правою передньо-кутовою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_6 , яка в цей період стояла на тротуарі та була повернута до нього правою боковою поверхнею тіла.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 згідно висновків судово-медичної експертизи №728 від 18.11.2013 року, комплексної судово-медичної, медико-криміналістичної та транспортно-трасологічної експертизи №80/1414 від 02.09.2014 року отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому хірургічної шийки правої плечової кістки, синець в ділянці правої сідниці, синець на правій половині тулуба вище краю здухвинної кістки, синець в ділянці правого ліктьового паростка, які утворились під час дорожньо-транспортної пригоди при наїзді автомобілем та по ступеню тяжкості відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що викликали довготривалий розлад здоров`я.

Дії водія транспортного засобу ОСОБА_4 суперечили вимогам Правил Дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306, від 10 жовтня 2001 року ( за наступними змінами і доповненнями), а саме п.1.2., згідно якого в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів; п. 1.5. згідно якого, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п.2.3. підпункти «б», «д», згідно яких забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п.10.1, згідно якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що буде небезпечним і не створювати перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху; п. 11.13, згідно якого забороняється рух транспортних засобів по тротуарах і пішохідних доріжках.

Органом досудового слідства, дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.1 ст. 286 КК України.

Разом з тим, Дрогобицьким міжрайонним прокурором в інтересах Дрогобицької міської лікарні №1 подано позовну заяву про відшкодування витрат на стаціонарне лікування в сумі 2420 грн. потерпілої ОСОБА_6 від кримінального правопорушення ОСОБА_4 під керуванням автомобіля «VOLVO», внаслідок наїзду якого вона впала на асфальтне покриття дороги, що і стало причиною отримання нею зазначених тілесних ушкоджень.

Крім цього, потерпілою ОСОБА_6 подано позовну заяву про відшкодування шкоди завданою дорожньо-транспортною пригодою, про стягнення 11953 грн. завданою матеріальної шкоди та 10000 моральної шкоди.

Згідно з принципом безпосередності дослідження доказів, передбаченого ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані як докази відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 вини у інкримінованому йому правопорушенні, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України не визнав та пояснив, що правил дорожнього руху не порушував. 30 жовтня 2013 року зранку, близько 10-11 годин по вул. П. Орлика м. Дрогобич з центру до дому керував автомобілем VOLVO XC 90» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . Зупинився на світлофорі, де були дві смуги руху автомобілів. Його автомобіль стояв у лівій смузі руху ближче до роздільної смуги дороги, третій чи четвертий з боку перехрестя, так як повертав в бік вулиці Самбірської. При цьому, були транспортні засоби позаду нього. Похмура була погода, падав дощ, що також вбачається з фотографій, які робив слідчий. З правого боку побачив людину, яка почала переходити дорогу, пройшла один автомобіль, який був розміщений до середини його автомобіля, саме в той час ввімкнувся зелений знак світлофора, і вказаний автомобіль встиг проскочити, він ще подумав, що такий міг збити потерпілу, крикнути потерпілій про це не зміг, а вона зайшла в праве крило його автомобіля, відбилася, впала. До моменту зіткнення з потерпілою він не розпочинав руху автомобіля, не встиг. Після чого, вийшов з автомобіля і побачив як свідок ОСОБА_8 махає руками, щоб стояв, він йому дав знак, що бачить потерпілу. При цьому побачив, що потерпіла впала. Свідок ОСОБА_8 підбіг і вони разом підняли потерпілу, перше, що потерпіла сказала «де мої яйця». Автомобілі розпочали рух, в цей момент він не думав, що автомобілі,які стояли позаду його, слід зупинити для того, щоб водії могли свідчити. Думав, лише про те, щоб допомогти потерпілій. Після цього, він та свідок ОСОБА_8 відвели потерпілу через дорогу в дитячу поліклініку. При цьому потерпіла лише стогнала, в його адресу не висловлювалась, на її одяг він уваги не звертав. Вони завели потерпілу в приміщення поліклініки в другий чи третій кабінет по праву сторону. Медсестра, яка знаходилась в такому кабінеті відповіла, що потрібно викликати швидку допомогу, оскільки це дитяча поліклініка. Враховуючи те, що людина впала, щоб не було проблем, він викликав працівників ДАІ, які приїхали разом із слідчим. Разом з тим, приїхала швидка допомога, яка забрала потерпілу. Працівники міліції розпитували, чи не з`їжджав з дороги, зробили заміри. Після чого, його автомобіль був поміщений на арешт-майданчик, а, він поїхав в лікарню, щоб дізнатись як потерпіла. В приймальному покої йому повідомили, що їй треба якісь уколи, і він купив, після чого поїхав. Слідчий ще декілька раз викликав його з метою відібрання пояснень.

Якось прийшов в палату до потерпілої, щоб дізнатись як вона з точки зору людяності, а вона обізвала його вбивцею. Після чого, телефонувала до нього, і просила приїхати, цікавилась з яких причин він не приїжджає і не цікавиться, не хоче оплачувати її операції, він пояснив, що у нього робота. Після чого, до нього приїхав чоловік на прізвище ОСОБА_9 і сказав, що його направила п. ОСОБА_10 , для того, щоб він ( ОСОБА_4 ) оплатив операцію потерпілої в розмірі 8500 грн. Однак, він повідомив, що не винен, тому такі кошти платити не буде, оскільки потерпіла сама зайшла в автомобіль і впала. ОСОБА_9 попросив, що потерпіла жінка похилого віку і щоб він допоміг їй, тому той запропонував символічно кошти в сумі 2000-3000 грн. Він телефонував, в його присутності, до пані ОСОБА_11 та запропонував вказані кошти в сумі близько 2000 грн., на що така відповіла, що слід оплатити 8000 грн., а у всьому буде розбиратися суд. Він відмовився з ними в подальшому спілкуватись.

Просить зауважити, що потерпіла змінювала свої покази. З місця події він не з`їжджав, виставив аварійний знак. До цього на його автомобілі були потертості на правому крилі. При замірі був присутній, протокол не підписував. Слідчий експеримент з ним не проводився, лише через рік він дізнався, що відтворення події проводилось без нього. В день ДТП був тверезий. Потерпіла зачепила крило автомобіля лівою частиною на рівні тазу, а впала на праву руку, якщо не помиляється рука з пакетом була в кишені. Його транспортний засіб на той час був застрахований. До моменту зіткнення з потерпілою транспортний засіб стояв. Потерпіла допустила зіткнення з транспортним засобом через свою неуважність, вік та через погану погоду. При всіх викликах до слідчого ОСОБА_12 була присутня адвокат потерпілої ОСОБА_13 і всі його покази вона чула. Вважає, що змінити покази потерпілій порадила адвокат, зокрема про те, що його автомобіль виїхав на тротуар, чого не було в перших показах потерпілої. Натомість ОСОБА_6 переходила проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу на червоний сигнал світлофора, внаслідок чого вдарилась в праву частину його автомобіля.

Просив суд виправдати його.

Разом з тим, суд приймає до уваги наступні докази :

- покази потерпілої ОСОБА_6 , яка суду пояснила про те, що обвинуваченого не знала. 30.10.2013 році пішла здавати в лабораторію аналіз крові, і за результатом такого мала прийти в 12 год. тому пішла в магазин «Океан», здійснила покупки та вийшла. Стояла на доріжці перед тротуаром, де було багато машин в два ряди, які рухались повільно. Коли машини стояли, була пустота, вона побачила як горіли фари, і не встигла втекти, побачила мужчину, який протягнув руку, сказавши, що не знає як це сталось. Після чого, викликали швидку, яка привезла її в приймальний покій, де провели огляд, аналізи, зробили уколи. Тоді, вона зателефонувала знайомому лікареві, який їй допоміг. 02.11.2013 року до неї прийшов судмедексперт на огляд, не ОСОБА_14 , його вперше бачить у судовому засіданні. ОСОБА_4 до неї не навідувався, в той же час пропонував оплатити 1000 грн. за те, щоб вона не подавала до суду, і відшкодувати моральну шкоду. Вважає висновки експерта Попеля неправомірними. При наїзді на неї автомобіля вона стояла на прохідній частині тротуару, на дорозі були два потоки автомобіля. Коли звільнився правий рух машина вивернула з дороги і наїхала на неї. Де вона була під час наїзду не пригадує. Удар їй був нанесений в правий бік. В момент наїзду вона стояла одна. Після удару підійшов ОСОБА_15 водій, крім цього було багато людей. Медичний працівник на прізвище ОСОБА_16 викликала швидку допомогу. В цей день було сонце, гарна погода. Покази з приводу події давала слідчому в лікарні. Вона є інвалідом І групи, зір + 3. Свідок ОСОБА_17 є її товаришкою, яка покази підписувала замість неї. Свідка ОСОБА_18 побачила в міліції.

Потерпіла відносно обрання міри покарання обвинуваченому поклалась на думку суду, просила цивільний позов задоволити.

Суд критично ставиться до показів потерпілої, які є суперечливими. Дані покази суперечать її показами, даними 06.11.2013 року, протоколі допиту потерпілої, де вона зокрема вказала, що вона підійшла до тротуару, в ряді було 10-15 автомобілів, інтервал був достатній для проходу пішохода. Автомобілі стояли і вона вирішила перейти, рухаючись середнім темпом, пройшовши 2 метри, автомобіль перед яким переходила вивернув вправо та передньою частиною здійснив наїзд. Погода була суха, як і дорожнє покриття. Однак оцінку цьому, суд не може давати за вимогами кримінально-процесуального закону. Разом з тим, такі покази не узгоджуються з наступними здобутими судом доказами.

- покази свідка ОСОБА_8 , який суду пояснив, ні потерпілу ні обвинуваченого не знав. З власником «Добробуту» ОСОБА_19 не перебуває у жодних відносинах. Не пригадує точної дати, це була осінь, близько обіду, погані погодні умови, похмуро, за годину до цього падав дощ, розвозячи товари по магазинах, машиною марки «Опель Комбо», яка належить колезі ОСОБА_20 , не встигши ще вивантажити товар, який зазвичай сам вивантажує, бачив як людина на вул. П. Орлика, навпроти магазину «Ромашка» переходила дорогу між рядами машин, між пішоходом і другим рядом і вдарила об машину. Після чого впала, з яких причин йому не відомо, можливо погано стало, можливо зачепила крило. Машини на дорозі були розміщені в бік с. Рихтичі в два ряди, автомобіль обвинуваченого стояв 3- чи 4-тий і був наближений до основної лінії дороги. В напрямку центру руху автомобіля не було, дорогу він перебіг без перешкод. З його положення не можна було розгледіти чи потерпіла падала зачепивши крило автомобіля. Вона впала ближче до правого краю тротуару. Він підбіг до неї бо боявся щоб джип не поїхав оскільки автомобіль високий і водій міг не побачити. Підбіг з водієм автомобіля, потерпіла лежала повністю на землі на боці, головою до сторони магазину «Ромашка» і кричала «рука-рука». Через хвилину підняли потерпілу і відвели у поліклініку, для надання медичної допомоги. В одному з кабінетів поліклініки перебувало 2-3 медсестри, вони просили надати допомогу. А водій залишився з потерпілою. Коли приїхали працівники міліції ОСОБА_4 зателефонував йому та попросив під`їхати. Після чого, він прибув та дав пояснення. При цьому, автомобіль ОСОБА_4 , якщо не помиляється, залишався на місці подій. Одяг у потерпілої був забруднений. Він працівників міліції не викликав, хто їх викликав не відомо. В цей день він не був одягнутий в костюм, алкоголь не вживав. Офіційно він не працевлаштований. Причин оговорювати потерпілу у нього немає.

- Покази свідка ОСОБА_21 , яка суду пояснила, що працює підлітковою медсестрою у Дитячій поліклініці, з потерпілою та обвинуваченим не перебуває у жодних відносинах. Бачила потерпілу у кабінеті поліклініки, а з нею двох мужчин, які підтримували її за руки. Потерпіла стогнала і казала, що її збив автомобіль. Між нею та мужчинами відбувалась суперечка, де один казав, що її не збивав, а другий стверджував, що він свідок того, що той її не збивав. В жінки був пакет про який вона говорила «обережно, там мої яйця». Жінка, потерпіла, була одягнута у верхню одежу, зокрема на ній була легка куртка. Почувши про те, що мало місце ДТП, вона викликала швидку допомогу для госпіталізації потерпілої. Швидка приїхала протягом 10 хв. і забрала жінку. Медичну допомогу не надавала, потерпіла скаржилась на біль у руці. Вона хотіла її роздягти, однак почула, що її збив автомобіль, тому передумала, вирішила викликати швидку. Чи була пошкоджена куртка потерпілої не пригадує. Яка була погода в той день не пригадує. Потерпіла тиснула на неї для того, щоб вона прийшла в суд. Коли слідчий відбирав покази у потерпілої, то сперечався. Не пригадує, чи потерпіла озвучувала те, що обвинувачений вбивця.

- Покази експерта ОСОБА_22 , який пояснив суду, що огляд потерпілої проводив у травматологічному відділенні, в палаті де знаходилась потерпіла. На той час з потерпілою спілкувався, і вказав все у висновку, іншого джерела до уваги не брав. Інших тілесних ушкоджень крім тих, які зазначені у висновку у потерпілої не було, більше того, їй пропонувались показати всі тілесні ушкодження, однак всупереч волі потерпілої не можливо проводити огляд. Тілесні ушкодження, які були у потерпілої могли виникати як через падіння з висоти тіла, так із прискоренням. Не пригадує чи бачився з потерпілою, в інший час окрім огляду. При проведенні експертизи достатньо було медичної карти потерпілої. Не пригадує коли отримав постанову слідчого про призначення експертизи, зазвичай така надходить через два дні з дати винесення. При огляді потерпілої він був один. Початок проведення експертизи є датою огляду.

- Покази свідка ОСОБА_23 , який суду пояснив, що працює інспектором Дорожньо-патрульної служби м. Трускавець. 30.10.2013 року надійшов дзвінок про ДТП, яке мало місце між 10-11 годинами. Прибувши на місця події за хв. 15-20. побачили автомобіль (джип), марки не пригадує, який був припарковано ближче до основної лінії дороги в напрямку ринку. Світлофор працював. Разом з тим, прибула слідчо-оперативна група, виставили необхідні знаки навколо місця події. При цьому, були свідки події, поняті. В той день погода була дощова, слякоть. Потерпілу відправили у лікарню №1. Транспортний засіб оглядав ОСОБА_24 .. На краю автомобіля була витерта пилюка, пошкоджень не було. При цьому, ОСОБА_15 пояснював, що жінка йшла попри автомобіль і вдарилась об нього, після чого впала. Він з`ясовував у очевидців, чи даний автомобіль з`їжджав з місця ДТП. При цьому, лише на відтворенні, потерпіла пояснила, що автомобіль виїхав на тротуар.

- Покази свідка ОСОБА_25 , яка суду пояснила про те, що з потерпілою разом працювала з 1970 року і поданий час вони підтримують відносини, оскільки потерпіла проживає сама і при потребі вона надає їй відповідну допомогу. ОСОБА_4 бачила в лікарні на наступний день після події. 30.10.2013 року в другій половині дня їй зателефонувала потерпіла та повідомила, що потрапила в ДТП і знаходиться і лікарні. Очевидцем ДТП не була. 31.10.2013 року зранку вона приїхала в лікарню та привезла ОСОБА_26 все необхідне. Побачила, що права рука потерпілої повністю в гіпсі, а вона сама знаходилась в шоковому стані. Лікарі повідомили, що після знаття гіпсу вона не зможе повноцінно володіти рукою, потрібно робити операцію. Зателефонували сину потерпілої і він дав згоду на проведення операції. ОСОБА_4 весь час телефонував до неї ( ОСОБА_25 ) і хотів домовитись скільки це буде коштувати, на що вона відповідала, щоб такий домовлявся з потерпілою. Після операції, ОСОБА_4 приходив до потерпілої, вона йому представила відповідні чеки. Тоді ОСОБА_4 зателефонував до неї ( ОСОБА_25 ) та повідомив, що потерпіла неадекватна. Вона запропонувала йому домовлятись з потерпілою в її присутності, на що такий відповів, що не має часу і промовився, що може заплатити 1000 гривень. Після чого, ОСОБА_4 зник і ніяких переговорів на цю тему не було. Вона підписувала покази потерпілої 06.11.2013 року, оскільки її попросили, так як така не могла цього зробити, у слідчого протокол перебігла очима, оскільки була у клопотах, які полягали у постійному догляді за потерпілою, просила зробити ксерокопію документів. Вона не була присутня при тому як слідчий відбирав пояснення у потерпілої. Згодом в міліції її знову викликали і просили підписати протокол замість потерпілої, однак вона відмовилась, оскільки в ньому було зазначено про те, що потерпіла зачепила автомобіль, тому слідчий порвав його і написав по іншому.

Якось потерпіла зателефонувала до обвинуваченого та заставила прийти подивитись на ті всі чеки та рахунки, які були витрачені на лікування, однак це не дало результату. Потерпіла завжди акуратно пересувалась, тому вона була здивована як сталось ДТП. При спілкуванні в лікарні і по-телефону з потерпілою, яка була в шоковому стані, повідомила, що така стояла на тротуарі, а автомобіль виїхав з другого ряду і зачепив її. В той час вона була на тротуарі, чекала поки автомобілі переїдуть, не могло бути щоб вона намагалась дорогу перейти. Їй відомо, що того дня була суха погода і дощ не падав. Погода в день ДТП була сухою, оскільки одяг потерпілої був чистий, лише пошкоджений, більше того потерпіла у погану погоду не виходить з дому.

У Львові вона була разом з потерпілою на експертизі.

- висновок експерта №728, від 18 листопада 2013 року Дрогобицького районного відділення КЗЛОР ЛОБСМЕ, яким встановлено, що у ОСОБА_6 , 86-ти років, малось тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому хірургічної шийки правої плечової кістки. Дане тілесне ушкодження було спричинено незадовго до поступлення хворої в лікарню, дією твердого тупого предмета, чи при падіння на такий, і відноситься до категорії середньої важкості тілесних ушкоджень, як такі, що викликають тривалий розлад здоров`я. Вказане тілесне ушкодження могло виникнути при наїзді автомобіля з наступним падінням освідуваної на дорожнє покриття. Тілесне ушкодження, яке малось у ОСОБА_6 могло виникнути при падінні з висоти власного росту, як з наданням тілу попереднього прискорення, так і без нього. Чи були в крові ОСОБА_6 спирти на момент отримання тілесного ушкодження відповісти не представляється можливим, так як в медичній карті Дрогобицької МЛ №1, куди була доставлена остання після отримання травми, результат аналізу крові на етанол відсутній. Кров ОСОБА_6 , згідно результатів аналізі в зроблених в Дрогобицькій МЛ №1 відноситься до групи А (ІІ), резус-фактор (+) (а.с.65-66).

- протокол огляду місця події від 30.10.2013 року, який проводився з 10 год. по 10 год. 25 хв., а саме вул. П. Орлика м. Дрогобич, навпроти приміщення продуктового магазину «Ромашка» встановлено, на перехресті вулиць П. Орлика та В.Великого, встановлено дорожні знаки 2.1., 5.35.1 ПДР України та світлофор з вертикальними розмітками сигналів. Під час огляду на дорожньому покритті жодних слідів не виявлено. З місця пригоди вилучено автомобіль «VOLVO XC 90» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який поміщено на зберігання на арешт-майданчик (а.с.128-131,132).

- протокол огляду транспортного засобу від 30 жовтня 2013 року, який проводився з 10 год. 30 хв. по 10 год. 40 хв., а саме «VOLVO XC 90» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , на кузові якого пошкодження не виявлено, на пластмасовій панелі (передній) кріплення номерного знаку з правової сторони пошкоджене, номерний знак вигнутий вперед (а.с.133-134);

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «VOLVO XC 90» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , за ОСОБА_27 (а.с.139)

- посвідчення водія ОСОБА_4 , виданого Самбірським МРЕВ від 13.01.2005 року (а.с.14))

- висновок щодо результатів медичного огляду від 30.10.2013 року ДМЛ №1, за яким ознак сп`яніння у ОСОБА_4 не виявлено.

- висновок №3814 судово-автотехнічної експертизи від 27.11.2013 року, яким встановлено, що на момент огляду та дослідження, проведеного 07.11.2013 року даною експертизою як система рульового керування, так і робоча гальмова система автомобіля були працездатними і могли виконувати свої функції по управлінню, передбачені конструкцією на момент огляду та дослідження, проведеного 07.11. 2013 року (а.с.148-151).

- висновок №3821 транспортно-трасологічної експертизи від 31 січня 2013 року, де встановити трасологічними методами, якою частиною автомобіля під керуванням ОСОБА_4 відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_6 не вдається можливим у зв`язку з відсутністю на частинах і деталях, представленого для дослідження автомобіля, будь-яких пошкоджень, характерних для наїзду пішохода. Місце наїзду відносно елементів проїзної частини не видалось можливим з причин відсутності на ділянці ДТП будь-яких слідових даних визначальних ознак місця наїзду автомобілем на пішохода. Встановити термін давності утворення виявлених та описаних вище пошкоджень деталей автомобіля не видається можливим з причин відсутності на даний час в експертній практиці науковообгрунтованої методики визначення абсолютного часу події (а.с.154а-156).

- протокол огляду речей від 06.11.2013 року куртки та штанів ОСОБА_6 , за яким при огляді куртки, в ділянці ліктьового суглобу, з зовнішньої сторони, мається розрив тканини куртки розміром приблизно 1х2 см. Крім розриву куртки виступають назовні, розрив не є наскрізним. Пошкоджень на штанах не виявлено (а.с. 161).

- висновок експерта №305/2013 МК КЗ ЛОР Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи від 16.01.2014 року, яким встановлено, на зовнішній поверхні правого рукава один ненаскрізний розрив, який утворився внаслідок контакту з твердим тупим предметом з горохуватою поверхнею з наступним ковзанням в напрямку зверху до низу, можливо при падінні на дорожнє покриття з наступним ковзанням по ньому. Слідів переїзду, волочіння на одязі не виявлено (а.с.165-168).

- протокол проведення слідчого експерименту від 04.02.2014 року, без участі обвинуваченого та автомобіля марки Volvo-ХС90, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за участю потерпілої ОСОБА_6 , слідчого, понятих, на вул. П. Орлика, м. Дрогобич, навпроти приміщення магазину «Ромашка», та план-схемою та фотокартками (а.с.173-180), до такого, в якій зазначено що план-схема закріплена до протоколу слідчого експерименту від 03.02.2014 року, а не від 04.02.2014 року.

- висновок судової транспортно - трасологічної експертизи по кримінальному №1413, від 19.05.2014 року Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, яким встановлено місце наїзду автомобіля марки Volvo-ХС90, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 на пішохода ОСОБА_6 не видається можливим з причин відсутності в наданих на дослідження матеріалах кримінального провадження будь-якої слідової інформації, яка б свідчила про це. На вказаному автомобілі відсутні будь-які сліди та пошкодження, які були характерними для їх утворення при наїзді на пішохода (а.с.196-198);

- повідомлення про неможливість дати висновок судово-трасологічної експертизи №1415 від 10.06.2014 року Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. З причин відсутності в розпорядженні експерта об`єктів дослідження-предметів одягу потерпілої ОСОБА_6 ;

- висновок експерта №80/1414 КЗЛОР Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи від 02.09.2014 року, за яким виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці правої сідниці та синця на правій половині тулуба трохи вище краю здухвинної кістки, могли утворитися при наїзді на неї правою передньою-кутовою частиною автомобіля марки Volvo-ХС90, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Синець в ділянці правого ліктьового паростка перелом у верхній третині правої плечової кістки могли утворитись при падінні на дорожнє покриття та ковзанням по ньому внаслідок відкидання тіла від автомобіля. Механізм отримання тілесних ушкоджень, які були виявлені у ОСОБА_6 не можуть відповідати показам ОСОБА_4 . В первинний момент наїзду автомобіля на ОСОБА_28 остання була повернута до нього правою боковою поверхнею тіла знаходячись у вертикальному чи близькому до цього положенні. Стояла вона чи рухалась встановити неможливо (а.с.204-208).

- відповідь Дрогобицького МВ ГУМВС України у Львівській області від 14.10.2014 року про те, що «VOLVO XC 90» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , не зареєстрований за ОСОБА_4 , такий зареєстрований за ОСОБА_27 (а.с. 228-231).

- довідку відділу охорони здоров`я виконавчих органів Дрогобицької міської лікарні №1, №1155 від 10.10.2014 року про те, що ОСОБА_6 номер історії хвороби 08281, 30.10.2013 року по 19.11.2013 року (20 л/дні знаходилась на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні становить 121 грн., що в загальному 2420 грн.

При розгляді кримінального провадження судом було досліджено зібрані сторонами кримінального провадження письмові докази у обсязі, визначеному за згодою всіх учасників процесу з урахуванням змісту ст. 95 КПК України.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст. 94 КПК України, зокрема суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно рекомендацій, які містяться в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини - питання щодо допустимості доказів у справі - це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди уповноважені давати оцінку наявним у справі доказам. Суд, зі свого боку, повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим. У такому випадку Суд зобов`язаний не визначати, чи певні докази було отримано незаконно, а перевіряти, чи така «незаконність» не спричинила порушення іншого права, гарантованого Конвенцією.

Суд не може брати до уваги фотографії надані потерпілої з зображенням травм, оскільки здійсненні поза межами встановленого порядку кримінально-процесуального закону.

Крім того, відповідно ч. 3 ст. 223 КПК України, слідчий, прокурор повинен був вжити належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої дії осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені. Перед проведенням слідчої (розшукової) дії особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені цим Кодексом, а також відповідальність, встановлена законом. Частиною 3 ст. 240 КПК України визначено, що до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Відповідно до ч. 2 ст. 111 КПК України, з приводу вчинення процесуальних дій, здійснюється повідомлення заінтересованих осіб.

Обвинувачений покликався на те, що він не був повідомлений про проведення слідчого експерименту, що також підтверджується відсутністю в матеріалах провадження відповідних повідомлень. Так, органом досудового розслідування мали б бути вжиті заходи для забезпечення присутності під час проведення слідчого експерименту на той час підозрюваного, оскільки в результаті слідчого експерименту могли бути порушені та обмежені його права та законні інтереси. Тобто жодних заходів для участі ОСОБА_4 під час проведення вказаної слідчої дії вжито не було, що позбавило сторону захисту самостійно відстоювати позицію, права, свободи і законні інтереси засобами, передбаченими КПК України, відтак, не міг скористатись своїм правом на захист, що є грубим порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Більше таке б стало запорукою, уникнення суперечностей між показами потерпілої та обвинуваченого, і узгоджувалось з дорожньою обстановкою та механізмом утворення тілесних ушкоджень потерпілої.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Так як не вбачається ніяких перешкод щодо залучення ОСОБА_4 до участі у слідчому експерименті, а тому з огляду на викладене вище, враховуючи положення ст.ст. 84, 86, ч.1 ст.87, 89 КПК України, присутній висновок про наявність підстав вважати права на захист обвинуваченого порушеними, а протокол проведення слідчого експерименту є таким, що не слід брати судом до уваги, як допустимий і належний доказ, оскільки цей процесуальний документ отриманий незаконним шляхом та складений з процесуальними та технічними порушеннями процедури його проведення лише із потерпілою без предмету злочину автомобіля (автомобіль був відмінний від автомобіля Ступницького), і, при цьому не враховані особливості, які мають важливе значення для належного відтворення подій, а відповідно і для отримання достовірних даних.

Разом з тим, жодний вищенаведений доказ не довів ні механізму наїзду автомобіля обвинуваченого на потерпілу, ні самого факту вчинення кримінального правопорушення, відсутні будь які сліди, що б мали мати місце в контексті з показами потерпілої, щодо наїзду на неї, оскільки при початку руху, як наслідок такий мав мати місце, і зупинки, реакція транспортних засобів з відповідними наслідками, які були розміщені позаду, та спереду, і яких як потерпіла вказала у судовому засіданні - було багато, та також розпочали рух у зв`язку з відповідним знаком світлофора. Враховуючи поведінку пішохода-потерпілої її показами даними в судовому засіданні, де вона вказала, що взагалі не пригадує, де стояла під час наїзду автомобіля.

Проведенні по справі експертизи не носять категоричного характеру, що стосується наїзду на потерпілу та є неспроможними, адже для належного висновку експертизи немає достатніх вихідних об`єктивних даних, про що також зазначено у експертизах, а тому експертизи носять лише вірогідний характер.

Відсутні аргументи того, що діяння обвинуваченого знаходилось у прямому причинному зв`язку з травмами потерпілої, відсутні докази, які б вказували на наявність в діянні обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, стороною обвинувачення суду не було представлено, а обвинувачення побудоване лише показах потерпілої, що є неприпустиме.

Разом з тим, досліджуючи те, що органом досудового слідства, дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.1 ст. 286 КК України, в обвинувальному акті зазначено, що дії водія транспортного засобу ОСОБА_4 суперечили вимогам Правил Дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306, від 10 жовтня 2001 року ( за наступними змінами і доповненнями), а саме п.1.2., згідно якого в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів; п. 1.5. згідно якого, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п.2.3. підпункти «б», «д», згідно яких забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п.10.1 згідно якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що буде небезпечним і не створювати перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху; п. 11.13 згідно якого забороняється рух транспортних засобів по тротуарах і пішохідних доріжках.

Так, сформульована у зазначеній нормі кримінального закону України диспозиція є бланкетною, так як відсилає до іншого нормативного акту, у даному випадку до Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, з послідуючими змінами та доповненнями (далі ПДР України). Тому суду необхідно з`ясовувати у чому саме полягали порушення ПДР України з боку обвинуваченого та чи є причинний зв`язок між цими порушеннями і передбаченими законом про кримінальну відповідальність суспільно-небезпечними наслідками.

На це також звернуто увагу в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 року, де зазначено, що при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтями 286-288, 415 КК України слід мати на увазі, що диспозиції сформульованих у них норм - бланкетні. У зв`язку з цим суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано, чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно-небезпечними наслідками. Отже, причинний зв`язок між діянням і наслідками, що настали є обов`язковим.

За змістом положень пункту 12.3 ПДР, визначальною обов`язковою умовою адекватних дій водія при появі перешкоди чи небезпеки є об`єктивна спроможність їхнього своєчасного виявлення. Тобто, за відсутності у водія об`єктивної спроможності виявити небезпеку чи перешкоду для руху, що виникли, він не може нести відповідальності за невжиття зазначених у п.12.3. ПДР заходів.

Більше того, відповідно до п.1.4. ПДР, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Аналіз положень п.1.4. і п.12.3. ПДР дає підстави для однозначного висновку, беручи до уваги покази обвинуваченого та свідка ОСОБА_8 , що з появою в полі зору пішохода, що рухалася, беручи до уваги вище наведенні докази, яким суд може надавати віри в контексті дорожньої обстановки, небезпека виникла лише з моменту перетинання потерпілої проїзної частини дороги, а з огляду на чинник раптовості, водій, на шляху якого виникає така небезпека, звільняється від відповідальності за наслідки необачних, несподіваних дій інших осіб, вчинених з порушенням вимог ПДР, оскільки він фактично опиняється і перебуває в умовах аварійної обстановки, створеної іншими учасниками руху, за що відповідальність чинним законодавством не передбачена. Більше того, за умови інших автомобілів (яких було багато, як вказала потерпіла), маневр виїзду автомобіля Ступницького на тротуар, на думку суду, розглядаючи такий розвиток подій, є технічно невиправданий.

Отже, водій Ступницький, не маючи обов`язку передбаченого ПДР, не передбачав і не міг передбачити виникнення аварійної обстановки, зумовленої поведінкою пішохода, яка могла вийти на проїжджу частину дороги (ще раз враховуючи покази потерпілої, яка повідомила, що не пригадує де була в момент наїзду), що стосується наслідків за дорожньо-транспортної пригоди, за яких причинного зв`язку не встановлено.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, недоведеність хоча б однієї частини його складу тягне відсутність складу кримінального правопорушення цілому.

Стаття 10 КПК України встановлює рівність всіх перед законом і судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Таку позицію висловлює Пленум Верховного Суду України в Постанові №9 від 01 листопада 1996 року (з наступним змінами) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" в п. 18, а відповідно до п. 19 цієї ж постанови, визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статей 10 і 11 Загальної декларації прав людини та ст.14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права, кожна людина, яка обвинувачується у вчиненні злочину, має право вважатися безвинною доти, доки її вина не буде встановлена законним чином шляхом прилюдного розгляду її справи незалежним і безстороннім судом на основі повної рівності, з додержанням всіх вимог справедливості, і з забезпеченням всіх можливостей для захисту.

При цьому, суд враховує, що однією із засад судочинства є, зокрема змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п.4 ст.129 Конституції України). Принцип змагальності конкретизовано і в ст. 22 КПК України, якою також встановлено, що під час кримінального провадження суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Разом з тим, відповідно до ст. 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права».

Так, у справі «Барбера, Мессегуе і Хабардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, що також визначено рішенням Європейського Суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року, , і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. («Барбера, Мессегуе і Хабардо проти Іспанії» 6 грудня 1988, п. 146, p. 33, § 77).

Відповідно до ст. 323 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.373 КПК України, вирок може бути обвинувальним або виправдувальним.

Згідно до ч.3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Тож будь-які припущення, думки, догади, якими б вони привабливими не були і кому б вони не належали, при вирішенні питання про вину особи доказами не можуть бути і значення не мають. Вони можуть бути використані лише для висунення версій, але не для обґрунтування вини. Такі припущення лише підтверджують сумнів, а він має бути витлумачений тільки на користь обвинуваченої особи.

Така позиція також знаходить своє відображення і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку». Відповідно до п. 23 вказаної постанови, є недопустимим обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Згідно вказаної постанови, виправдувальний вирок постановляється: за відсутністю події злочину, коли судовим розглядом справи встановлено, що діяння, у вчиненні якого обвинувачувався підсудний, взагалі не мало місця або відсутній причинний зв`язок між діянням підсудного (обвинуваченого) і шкідливими наслідками, настанням яких обумовлюється злочинність діяння, зокрема, коли шкідливі наслідки настали внаслідок дій особи, якій заподіяно шкоду, або в результаті дії сил природи тощо.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі злочину є доведеним (справа Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства). Порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» (2001р.) оскільки встановив, що національні суди визнали заявника винним, спираючись на досить слабкі докази та припущення про його причетність до ДТП.

Вважаючи достатньо забезпеченим в ході судового процесу процесуальні права прокурора та потерпілої (остання лише покликається на покази свідка, яка не була очевидцем події, про ДТП їй відомо з її слів), на надання ними додаткових доказів у підтвердження доведеності вини обвинуваченого, суд також виходить із принципів реалізації права особи на справедливий суд, яке закріплено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Разом з тим, суд також бере до уваги обов`язок дотримуватися розумних строків розгляду справи.

При цьому суд зважає на практику Європейського суду, зокрема на справу "Федорченко та Лозенко проти України" (Заява N 387/03) 20 вересня 2012 року, де Європейським судом зверталася увага на фактах неможливості встановити "поза розумним сумнівом" причетність до вчинення злочину, відтак констатовано порушення ст. 14 у поєднанні з ст. 2 Конвенції в її процесуальному аспекті, у зв`язку з не проведенням державними органами розслідування можливих інших мотивів, а також на справу "Зароченцев проти України" (Заява N 39327/06) 10 січня 2013 року, де Європейський суд встановив порушення п. 1 ст. 6 Конвенції у зв`язку з незабезпеченням національними органами розгляду справи упродовж розумного строку.

Сумнівний характер наявності причинного зв`язку між діями обвинуваченого та настанням ДТП не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій вияв як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема також в рішенні від 21.07.2011 року у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

Положеннями ст. 337 КПК України закріплено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Таким чином, аналіз перерахованих вище доказів на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом та враховуючи, що можливості для збору додаткових доказів вичерпано, а стороною обвинувачення не було надано жодних інших відносних і допустимих доказів, які б вказували і однозначно підтверджували повною і достатньою мірою обставини того, що в результаті злочинних дій водія ОСОБА_4 , за яких стався наїзд керованого ним технічно справного автомобіля на пішохода, місце знаходження, яких не встановлено належними доказами, чи то тротуар, за свідченнями потерпілої, та проїжджа частина дороги за свідченням обвинуваченого та свідка ОСОБА_8 , та дорожньою обстановкою, розміщення пішохідної доріжки в іншому місці, якщо б потерпіла мала намір такою скористатись, існування безперервного потоку автомобілів, будь-яких слідів характерних для ДТП, підкріпленими висновками експертиз, а тому оцінивши та проаналізувавши надані сторонами докази, всебічно й повно дослідивши всі обставини кримінального провадження в їх сукупності, аналіз яким дано вище, суд, керуючись законом, ґрунтуючись також на засадах справедливості, виваженості приходить до висновків, що пред`явлене ОСОБА_29 обвинувачення за ч.1 ст. 286 КК України не знаходить свого підтвердження, а тому його слід виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, оскільки зібрані у справі докази не підтверджують вказаного обвинувачення, всі можливості зібрання додаткових доказів вичерпані, а сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо, а тому суд тлумачить їх на користь обвинуваченого. Зазначає, що обвинувачення воно не має достатнього доказового підґрунтя, забезпечується суперечливими доказами, які не заслуговують довіри, будуються на показах потерпілої, а можливість отримання будь-яких інших об`єктивних доказів вини особи вичерпано.

У відповідності до ст. 124 КПК України, процесуальні витрати розподіляються у разі ухвалення обвинувального вироку. Таким чином, понесені по цій справі та підтверджені судові витрати на залучення експерта компенсуються за рахунок держави.

Згідно положень ч. 3 ст. 129 КПК у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 17, 368-371, 373, 374, 376, 394, 395 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ :

ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України визнати невинним та виправдати через відсутність в його діянні складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов Дрогобицького міжрайонного прокурора та потерпілої ОСОБА_6 залишити без розгляду.

Понесені по цій справі та підтверджені судові витрати на залучення експерта віднести за рахунок держави.

Речові докази : куртку та штани, які повернуті під розписку потерпілій ОСОБА_6 (а.с.181-182) вважати повернутими.

Автомобіль марки «VOLVO XC 90», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 повернути ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Виправданому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1