Ухвала

іменем україни

11 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4

суддів ОСОБА_5 ОСОБА_6

при секретарі ОСОБА_7

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002209 за обвинуваченням

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця с. Безлюдівка Харківського району Харківської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, проживаючого АДРЕСА_2,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8

за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

Як вбачається зі змісту касаційної скарги засуджений призначене апеляційним судом покарання вважає невиправдано суворим, оскільки не взято до уваги його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди потерпілому, задовільну характеристику з місця проживання, наявність на утриманні малолітньої дитини. Повідомляє, що злочин вчинив у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем, оскільки не міг працювати через отриману виробничу травму, а потерпілий не бажав відшкодовувати шкоду заподіяну здоров'ю. Вказує, що без нього його родина не зможе виконувати зобов'язання за кредитом, який був отриманий для відшкодування шкоди потерпілому.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вирок вважає законним і заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України засудженого звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки та покладено обов'язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішені питання про судові витрати, речові докази та цивільний позов у провадженні.

Апеляційним судом Харківської області вирок суду першої інстанції скасовано в частині призначеного покарання і постановлено свій вирок від 2 лютого 2015 року, яким ОСОБА_1 призначено покарання 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Районним судом засуджений також ОСОБА_2, вирок щодо якого скасовано апеляційним судом в частині призначеного покарання. Судові рішення щодо ОСОБА_2 в касаційному порядку не оскаржуються.

Судовими рішеннями встановлено, що 24 серпня 2014 року приблизно о 2 годині 30 хвилин ОСОБА_1 за попередньою змовою із ОСОБА_2, діючи повторно, розбили віконне скло, проникли до будинку розташованому по АДРЕСА_3 звідки таємно викрали майно потерпілого ОСОБА_3 на загальну суму 7108 гривень, яким розпорядились на власний розсуд.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, доведеність винності ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, кваліфікація його дій у касаційному порядку не оспорюються.

Що стосується доводів касаційної скарги про суворість призначеного апеляційним судом покарання, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом'якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_1 ці вимоги закону не врахував в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Скасовуючи вирок в частині призначеного ОСОБА_1 покарання, суд апеляційної інстанції погодився із видом покарання, яке обрано судом першої інстанції.

Разом з тим, апеляційний суд вказав, що покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого, який раніше судимий за вчинення тяжких і особливо тяжких злочинів, пов'язаних з насильством. Злочин, за який його засуджено, вчинив через 6 місяців після умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про його стійку антисоціальну направленість.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в межах апеляції прокурора та своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_1 лише в умовах ізоляції від суспільства.

Однак, врахувавши конкретні обставини справи, дані про особу винного, серед яких і ті, на які посилається засуджений, обставини, що пом'якшують покарання, та за відсутності таких, що його обтяжують, апеляційний суд дійшов висновку про можливість зменшення строку призначеного судом першої інстанції покарання.

На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом покарання, яке наближене до мінімального, передбаченого санкцією статті обвинувачення, є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_1 та попередженню вчинення ним нових правопорушень.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6