Справа № 1-320/11
Провадження №1/761/72/2013
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 листопада 2013 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Козятник Л.Г.

за участю секретарів Романової
В.В., Ясинецького О.А., Семенець Н.В.,
Будаєвої К.О.,

Сухового П.І., Артюхіної М.А.,

Іващенко К.Ю., Павко К.М., Лело Г.Є.,
Медицької У.І.

прокурорів
Соколовського Т.М., Марущенка Є.Г.,
Власова І.В., Гордієнка О.М.,

Ковальова А.В., Попова А.О.,

Голуба Є.В., Бондара М.В., Кацюби В.С.,
Шаповалова Є.О., Перебойчук А.С.,
Клюшніченка Д.Ю., Тимошенко Н.М.

захисників
ОСОБА_16, ОСОБА_17,

ОСОБА_18,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Києві
кримінальну справу за обвинуваченням:

ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.
Вишневе Києво - Святошинського р-ну,
Київської області, українця,
громадянина України, з вищою освітою,
не одруженого, працюючого

ПП «ОСОБА_19», проживаючого за адресою:
АДРЕСА_1, раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5
ст. 27, ч. 3 ст. 186, ч. 5 ст. 27, ст. 353 КК
України;

ОСОБА_20, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця смт
Поліське Київської області, українця,
громадянина України, з вищою освітою,
одруженого, маючого малолітню дитину
ІНФОРМАЦІЯ_7, фізичної
особи-підприємця, проживаючого за
адресою: АДРЕСА_2, раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3
ст. 186, ст. 353 КК України;

ОСОБА_21, ІНФОРМАЦІЯ_9, уродженця м.
Первомайськ Миколаївської області,
українця, громадянина України, з вищою
освітою, не одруженого, не працюючого,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_3,
раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3
ст. 186, ст. 353 КК України,

в с т а н о в и в :

в провадженні Шевченківського
районного суду м. Києва перебуває
кримінальна справа за обвинуваченням
ОСОБА_19 у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 186, ч. 5 ст.
27, ст. 353 КК України, ОСОБА_20 та ОСОБА_21
кожного у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 3 ст. 186, ст. 353 КК
України.

В судовому засіданні захисник
підсудного ОСОБА_21 - адвокат

ОСОБА_16 заявив клопотання про
направлення кримінальної справи щодо
ОСОБА_21, ОСОБА_19 та ОСОБА_20 на додаткове
розслідування у зв'язку з неповнотою та
неправильністю досудового слідства,
які не може бути усунуто в судовому
засіданні. Так, клопотання захисника
обґрунтовано тим, що в судовому
засіданні не допитано потерпілих
ОСОБА_22, ОСОБА_23 та ОСОБА_24, які не
з'явилися до суду, хоча їх показання є
ключовими доказами в даній
кримінальній справі, тому без їх допиту
суд не може в повній мірі дослідити всі
обставини справи, з'ясувати обсяг вини
та правильно кваліфікувати дії ОСОБА_21,
ОСОБА_19 та ОСОБА_20 При цьому, в ході
досудового слідства не були усунуті
неточності та протиріччя в показаннях
потерпілих, що призвело до
поверхневого та однобічного
дослідження обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, не встановлено конкретний
обсяг дій та обставин вчинення
інкримінованих ОСОБА_21 злочинів,
слідство посилається на докази, які
містять різні дані про об'єктивну
сторону та спосіб вчинення злочину, що
може бути усунуто лише шляхом
проведення інших слідчих дій та
призвело до неконкретності
пред'явленого обвинувачення. Зазначив,
що при ознайомленні з матеріалами
справи він виявив відсутність описів в
томах № № 1, 2, 3 та деяких протоколів
проведених слідчих дій - протоколи
додаткових допитів потерпілих ОСОБА_23
та ОСОБА_22, про проведення таких
слідчих дій не заперечив допитаний в
якості свідка слідчий ОСОБА_36, який
проводив досудове слідство, крім того,
слідчий не зміг повідомити суду, де
знаходяться оригінали відеозаписів
слідчих дій у справі та як протоколи
слідчих дій, які нібито він проводив,
потрапили до справи без його підпису,
дати та часу їх проведення. Також
зауважив, що органами досудового
слідства пред'явлено ОСОБА_21, ОСОБА_19 та
ОСОБА_20 за ст. 353 КК України неконкретне
та суперечливе обвинувачення, оскільки
станом на 19 квітня 2010 року, зміст
диспозицій та санкції частин цієї
статті були змінені, що тягне за собою
порушення права на захист у частині, що
стосується права особи знати у
вчиненні якого злочину її
обвинувачують.

Прокурор вважала, що відсутні підстави
для повернення даної кримінальної
справи на додаткове розслідування,
оскільки доводи захисника щодо підстав
повернення кримінальної справи щодо
ОСОБА_21, ОСОБА_19 та

ОСОБА_20 на додаткове розслідування, є
не переконливими, крім того, усі
наведені в клопотанні захисника
недоліки можуть бути усунуті в
судовому засіданні.

Захисник ОСОБА_17, підсудні ОСОБА_21,
ОСОБА_19 та ОСОБА_20 просили задовольнити
заявлене захисником ОСОБА_16 клопотання
з наведених у ньому підстав та
повернути дану кримінальну справу на
додаткове розслідування.

Заслухавши думку учасників судового
розгляду, дослідивши матеріали справи,
суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 281 КПК
України 1960 року, повернення справи на
додаткове розслідування з мотивів
неповноти або неправильності
досудового слідства може мати місце
лише тоді, коли ця неповнота або
неправильність не може бути усунута в
судовому засіданні.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 11 лютого 2005 року «Про
практику застосування судами України
законодавства, що регулює повернення
кримінальних справ на додаткове
розслідування», досудове слідство
визнається неповним, якщо під час його
проведення всупереч вимогам ст. ст. 22, 64
КПК України не були досліджені або були
поверхово чи однобічно досліджені
обставини, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи.

Неправильним досудове слідство
визнається в разі, коли органами
досудового слідства при вчиненні
процесуальних дій і прийнятті
процесуальних рішень були неправильно
застосовані або безпідставно не
застосовані норми
кримінально-процесуального чи
кримінального закону і без усунення
цих порушень справа не може бути
розглянута в суді.

Статтею 22 КПК України 1960 року
визначено, що прокурор, слідчий і особа,
яка провадить дізнання, зобов'язані
вжити всіх передбачених законом
заходів для всебічного, повного і
об'єктивного дослідження обставин
справи, виявити як ті обставини, що
викривають, так і ті, що виправдують
обвинуваченого, а також обставини, що
пом'якшують і обтяжують його
відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 64 КПК України 1960
року, при провадженні досудового
слідства, дізнання і розгляді
кримінальної справи в суді підлягають
доказуванню: 1) подія злочину (час,
місце, спосіб та інші обставини
вчинення злочину); 2) винність
обвинуваченого у вчиненні злочину і
мотиви злочину;

3) обставини, що впливають на ступінь
тяжкості злочину, а також обставини, що
характеризують особу обвинуваченого,
пом'якшують та обтяжують покарання; 4)
характер і розмір шкоди, завданої
злочином, а також розмір витрат закладу
охорони здоров'я на стаціонарне
лікування потерпілого від злочинного
діяння.

Виходячи із вказаних норм
процесуального закону, під повнотою
дослідження слід розуміти правильне
визначення предмету доказування,
тобто, з'ясування усіх обставин, які
підлягають доказуванню у кримінальній
справі, системну оцінку всіх
допустимих і належних доказів у
сукупності, що є основою прийняття
законного і обґрунтованого рішення у
справі.

Пред'явлене особі обвинувачення,
згідно зі ст. 132 КПК України 1960 року, має
бути конкретним і містити дані про час,
місце та інші обставини вчинення
злочину, оскільки особа має право
знати, в чому саме вона обвинувачується
і захищатися від пред'явленого їй
обвинувачення. Дані положення
випливають і з п. [а] ч. 3 ст. 6
Європейської Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод від 04
листопада 1950 року, ратифікованої
Верховною Радою України 17 липня 1997
року, згідно з якою, кожен, кого
обвинувачено у вчиненні кримінального
правопорушення, має право бути негайно
і детально поінформованим зрозумілою
для нього мовою про характер і причину
обвинувачення проти нього.

У випадку пред'явлення неконкретного
обвинувачення, що є порушенням права на
захист, справа підлягає поверненню на
додаткове розслідування з підстав
істотного порушення закону.

Так, відповідно до пред'явленого
обвинувачення, ОСОБА_19, ОСОБА_20 та
ОСОБА_21 інкриміновано вчинення
злочинів за наступних обставин.

Приблизно в березні 2010 року, ОСОБА_20 та
ОСОБА_19, знаходячись за місцем мешкання
останнього в квартирі АДРЕСА_1, з метою
особистого збагачення, вступили в
злочинну змову, спрямовану на відкрите
викрадення майна громадянок ОСОБА_25,
ОСОБА_22 та ОСОБА_23, поєднаного з
проникненням у житло останніх, а саме,
до квартири АДРЕСА_4.

При цьому, інформацію про те, що в
зазначених осіб та за вказаною адресою
знаходяться матеріальні цінності,
ОСОБА_20 повідомив ОСОБА_19, який був
особисто знайомий із вказаними
громадянками та був обізнаний про їх
місце проживання.

Реалізовуючи свій злочинний умисел,
направлений на заволодіння майна
ОСОБА_25, ОСОБА_22 та ОСОБА_23 шляхом
проникнення у їх житло, достовірно
знаючи, що останні систематично
надають незаконні сексуальні послуги
невизначеному колу осіб за матеріальну
винагороду, ОСОБА_19 та ОСОБА_20
розробили план злочинних дій,
відповідно до якого, 19 квітня 2010 року
ОСОБА_20 під виглядом особи, що має на
меті отримати послуги сексуального
характеру мав, ввівши ОСОБА_25, ОСОБА_22
та ОСОБА_23 в оману, проникнути до
квартири АДРЕСА_4, в якій останні
проживали, де діючи з метою стримання
їх можливого опору, представившись
працівником правоохоронного органу та
пред'явивши мешканкам вказаної
квартири посвідчення головного
консультанта журналу «Міліція
України», видаючи його за посвідчення
оперативного працівника
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві, а також, використовуючи
заздалегідь заготовлений медичний
препарат «Аскофен» чи «Кофеїн»,
видаючи його за заборонений медичний
препарат «Клофелін», повинен був
повідомити вказаним громадянам, що він
його виявив у них в помешканні та для
уникнення відповідальності, останні
повинні були передати йому наявні
грошові кошти та матеріальні цінності.

Діючи згідно раніше досягнутої
домовленості та з метою полегшення
вчинення запланованого злочину,
ОСОБА_20 вступив в попередню змову з
ОСОБА_21 та довів до останнього
заздалегідь розроблений план вчинення
злочину.

Так, діючи з метою реалізації свого
спільного злочинного умислу,
направленого на самовільне присвоєння
владних повноважень, поєднаного з
відкритим викраденням майна
громадянок ОСОБА_25, ОСОБА_22 та ОСОБА_23, 19
квітня 2010 року, приблизно о 17 год.,
ОСОБА_21 та ОСОБА_20 на автомобілі
останнього марки «Міцубіші Галант»,
д.н. НОМЕР_1, прибули до станції метро
«Палац Спорту», де ОСОБА_21 придбав у
аптечному кіоску, що знаходився в
підземному переході зазначеної
станції метро, медичний препарат
«Аскофен».

Після цього, ОСОБА_21 та ОСОБА_20
прослідували на вказаному автомобілі
до квартири АДРЕСА_4, при цьому, ОСОБА_20
попередньо домовився про зустріч на
вказаній адресі з

ОСОБА_25, якій він зателефонував на
номер телефону, отриманого від

ОСОБА_19

Продовжуючи реалізовувати спільний
злочинний умисел, приблизно о 19 год.,
ОСОБА_21 та ОСОБА_20 під виглядом осіб, що
мають на меті скористатись
сексуальними послугами та ввівши в
оману ОСОБА_22, проникли до квартири
АДРЕСА_4, до якої через нетривалий
проміжок часу зайшла ОСОБА_23

Діючи за розробленим планом злочинних
дій, ОСОБА_20, перебуваючи у великій
кімнаті зазначеної квартири, в
присутності ОСОБА_21 показав ОСОБА_22 та
ОСОБА_23 своє посвідчення головного
консультанта журналу «Міліція
України», не даючи змогу останній з ним
ознайомитися, повідомив, що вони
являються оперативними працівниками
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві. Крім того, вони повідомили, що за
їхньою інформацією в квартирі АДРЕСА_4
відбуваються отруєння чоловіків
«Клофеліном».

Після цього, ОСОБА_20 наказав ОСОБА_22 та
ОСОБА_23 викласти на стіл мобільні
телефони та паспорти. Виконуючи
вказівку ОСОБА_20, ОСОБА_23 поклала на
стіл мобільний телефон марки «Нокіа
6120», а ОСОБА_22 мобільний телефон марки
«Нокіа».

Після цього, ОСОБА_20 наказав ОСОБА_23
пройти до іншої кімнати та прослідував
за нею. Там, ОСОБА_20 пристебнув руку
ОСОБА_23 до батареї наручниками, які
приніс на місце злочину із собою, та
вийшов із кімнати.

Приблизно через одну хвилину, до
кімнати, в якій перебувала ОСОБА_23,
зайшов ОСОБА_21, відстебнув її від
батареї та наказав пройти до вітальні.
В цей час, ОСОБА_20, штовхаючи в спину
ОСОБА_22, завів останню до кімнати, в
якій перебувала ОСОБА_23, та повернувся
до вітальні.

Після цього, ОСОБА_20 дістав з кишені
куртки паперовий пакет з попередньо
роздробленим ним та ОСОБА_21 медичним
препаратом «Аскофеном», поклав його на
стіл у вітальні та повідомив
потерпілим, що вказана речовина є
наркотичним засобом, який він знайшов у
їхній квартирі.

Потім ОСОБА_20 наказав ОСОБА_23 витягти
із шафи всі речі. Під час того, як
ОСОБА_23 витягала всі речі із шафи,
ОСОБА_20 дістав із антресолі, яка
розташована ближче до вікна, нетбук
«МSI», в корпусі рожевого кольору.

Після цього, ОСОБА_20 наказав ОСОБА_23
показати, що знаходиться в її сумочці,
та пересвідчившись, що там немає цінних
речей, наказав останній пройти до
ванної кімнати, що ОСОБА_23 і зробила та
зачинив за нею двері.

В цей час, ОСОБА_21, діючи за вказівкою
ОСОБА_20 намагався надягнути на ОСОБА_22,
з якою він перебував у спальній
кімнаті, наручники, які на місце
злочину для полегшення його вчинення,
приніс із собою ОСОБА_20, однак ОСОБА_22
вирвалася від нього та забігла до
вітальні, в якій перебував ОСОБА_20

Після цього, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 із
застосуванням своєї фізичної сили,
затягли ОСОБА_22 до ванної кімнати, в
якій уже на той час перебувала ОСОБА_23

ОСОБА_22 чинила опір та намагалася
перешкодити ОСОБА_21 та ОСОБА_20
затягнути її до ванної кімнати та
зачинити двері. У зв'язку з цим, ОСОБА_20,
діючи з метою подолання фізичного
опору ОСОБА_22, наніс останній удар
своєю правою рукою в обличчя, після
чого, зачинив її та ОСОБА_26 у ванній
кімнаті.

Скориставшись тим, що ОСОБА_22 та ОСОБА_23
перебували зачинені у ванній кімнаті,
ОСОБА_21 та ОСОБА_20, продовжуючи
реалізовувати свій злочинний умисел,
взяли грошові кошти в сумі 3700 грн., які
належали ОСОБА_24 та ОСОБА_22, нетбук
«МSI», вартістю 4500 грн., мобільний
телефон марки «Нокіа 6120», вартістю 2200
грн., мобільний телефон марки «Нокіа»,
вартістю 800 грн., та намагалися
безперешкодно вийти із вказаної
квартири.

Однак, у цей час, ОСОБА_22, яка
знаходилась у ванній кімнаті, вибила
двері ванної кімнати та намагалась
зупинити ОСОБА_21 та ОСОБА_20

Реалізовуючи спільний злочинний
умисел, направлений на відкрите
викрадення майна, поєднане з
насильством, яке не є небезпечним для
життя чи здоров'я потерпілих та
поєднане з проникненням у житло,
ОСОБА_20 завдав ОСОБА_22 удар ногою в
живіт та декілька ударів рукою в
голову, після чого, він та ОСОБА_21
залишили місце злочину.

Після цього,ОСОБА_21 та ОСОБА_20, діючи за
заздалегідь розробленим планом
злочинних дій із ОСОБА_19, на автомобілі
ОСОБА_20 прибули на зустріч із ОСОБА_19,
який знаходився на розі вул. В.
Житомирська та пров. Гончара в м. Києві.
Там ОСОБА_21 та ОСОБА_20 передали ОСОБА_19
викрадене майно, а саме: нетбук «МSI»,
вартістю 4500 грн.; мобільний телефон
марки «Нокіа 6120», вартістю 2200 грн.;
мобільний телефон марки «Нокіа»,
вартістю 800 грн.

Вказаним майном ОСОБА_19 розпорядився
на власний розсуд.

Шляхом пособництва у вчиненні грабежу,
вчиненого групою осіб із застосуванням
насильства, що не є небезпечним для
життя, та поєднаного з проникненням у
житло, а саме, своїми порадами,
вказівками та наданням інформації,
ОСОБА_19 сприяв вчиненню злочину іншими
співучасниками та полегшив його
вчинення.

Такі дії ОСОБА_19 кваліфіковано: за ч. 5
ст. 27 ч. 3 ст. 186 КК України, як
пособництво у вчиненні відкритого
викрадення чужого майна (грабіж), із
застосуванням насильства, що не є
небезпечним для життя та здоров'я
потерпілого, за попередньою змовою
групою осіб, поєднаного з проникненням
у житло; за ч. 5 ст. 27, ст. 353 КК України, як
пособництво у вчинені самовільного
присвоєння владних повноважень,
поєднаного із вчиненням суспільно
небезпечних діянь.

Такі дії ОСОБА_20 кваліфіковано: за ч. 3
ст. 186 КК України, як відкрите
викрадення чужого майна (грабіж),
поєднаного із застосуванням
насильства, що не є небезпечним для
життя та здоров'я потерпілого,
вчиненого за попередньою змовою групою
осіб, поєднаного з проникненням у
житло; за ст. 353 КК України, як
самовільне присвоєння владних
повноважень, поєднаного із вчиненням
суспільно небезпечних діянь.

Такі дії ОСОБА_21 кваліфіковано: за ч. 3
ст. 186 КК України, як відкрите
викрадення чужого майна (грабіж),
поєднаного із застосуванням
насильства, що не є небезпечним для
життя та здоров'я потерпілого,
вчиненого за попередньою змовою групою
осіб, поєднаного з проникненням у
житло; за ст. 353 КК України, як
самовільне присвоєння владних
повноважень, поєднаного із вчиненням
суспільно небезпечних діянь.

Як убачається з матеріалів справи,
органами досудового слідства висновок
про вчинення ОСОБА_19, ОСОБА_20 та ОСОБА_21
інкримінованих їм злочинів
обґрунтовано, зокрема, даними, що
містяться у показаннях потерпілих
ОСОБА_24, ОСОБА_22, ОСОБА_23, свідків
ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31,
ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, протоколах
очних ставок між потерпілими ОСОБА_23 та
ОСОБА_22, між обвинуваченими ОСОБА_21,
ОСОБА_20 та потерпілими ОСОБА_22, ОСОБА_23,
протоколах огляду місця події та
документів, огляду та вилучення,
пред'явлення осіб та предметів для
впізнання, відтворення обстановки та
обставин події за участю потерпілих
ОСОБА_22 та ОСОБА_23, висновках експертиз.

В ході судового розгляду справи суд
дослідив показання підсудних ОСОБА_19,
ОСОБА_20 та ОСОБА_21, свідків ОСОБА_28,
ОСОБА_29, ОСОБА_35, ОСОБА_30, ОСОБА_31,
ОСОБА_33, ОСОБА_34, письмові матеріали
справи.

Разом з тим, дослідити показання
потерпілих ОСОБА_24, ОСОБА_22 та ОСОБА_23, у
суду не виявилося можливим, оскільки на
неодноразові виклики за встановленими
органом досудового слідства адресами,
останні не з'являлися, постанови суду
про їх примусовий привід не
виконувалися як і безрезультатними
виявилися постанови про судове
доручення в порядку ст. 315-1 КПК України
щодо з'ясування місця проживання та
реєстрації цих потерпілих.

При цьому, на досудовому слідстві
потерпілі ОСОБА_24, ОСОБА_22 та ОСОБА_23
давали показання, якими викривали
ОСОБА_19, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 у вчиненні
щодо них протиправних дій.

У свою чергу, підсудні ОСОБА_19, ОСОБА_20
та ОСОБА_21 як на досудовому слідстві
так і в суді заперечували факт вчинення
ними за попередньою змовою відкритого
викрадення чужого майна та
самовільного присвоєння владних
повноважень.

Відповідно до положень ст. 67 КПК
України 1960 року, суд, прокурор, слідчий
і особа, яка провадить дізнання,
оцінюють докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази для суду, прокурора, слідчого і
особи, яка провадить дізнання, не мають
наперед встановленої сили.

Враховуючи принцип безпосередності
дослідження доказів та забезпечення
засад змагальності, суд вважає
неможливим вирішення справи без
перевірки та оцінки показань
потерпілих ОСОБА_24, ОСОБА_22 та ОСОБА_23 в
умовах судового розгляду.

Окрім того, аналізуючи пред'явлене
досудовим слідством обвинувачення

ОСОБА_19, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 у вчиненні
інкримінованих їм діянь, суд приходить
до висновку, що воно викладене не
конкретно, є суперечливим, ґрунтується
на припущеннях, досудове слідство у
справі проведено однобічно, неповно,
тобто з порушенням вимог ст. 22 КПК
України 1960 року, обставини, що
підлягають доказуванню відповідно до
ст. 64 КПК України 1960 року взагалі не
встановлені.

Так, згідно з обвинувальним висновком,
приблизно в березні 2010 року, ОСОБА_20 та
ОСОБА_19, знаходячись за місцем мешкання
останнього в квартирі АДРЕСА_1, з метою
особистого збагачення, вступили в
злочинну змову, спрямовану на відкрите
викрадення майна громадянок ОСОБА_25,
ОСОБА_22 та ОСОБА_23, поєднаного з
проникненням у житло останніх, а саме,
до квартири АДРЕСА_4, для чого розробили
план злочинних дій.

Діючи згідно раніше досягнутої
домовленості та з метою полегшення
вчинення запланованого злочину,
ОСОБА_20 вступив у попередню змову з
ОСОБА_21 та довів до останнього
заздалегідь розроблений план вчинення
злочину.

Разом з тим, в обвинувальному висновку
не зазначено, за яких саме обставин, де
та коли саме ОСОБА_20 вступив у
попередню змову з ОСОБА_21 і яка саме
роль відводилася останньому при
вчиненні протиправних дій щодо
потерпілих

Не містить обвинувальний висновок і
відомостей про те, чи відомо було

ОСОБА_19 щодо попередньої змови ОСОБА_20
з ОСОБА_21, а також щодо часу, місця та
обставин попередньої змови останнього
з ОСОБА_19, тоді як усім обвинуваченим
інкриміновано вчинення злочинів за
попередньою змовою групою осіб.

Далі в обвинувальному висновку мова
йде про те, що ОСОБА_20 попередньо
домовився про зустріч у квартирі
АДРЕСА_4 з ОСОБА_25, якій він
зателефонував по номеру телефону,
отриманого від ОСОБА_19

Однак, в обвинувальному висновку не
вказано, за яких обставин та який номер
телефону потерпілої ОСОБА_25 надав
ОСОБА_19 ОСОБА_20, як і відсутні дані, на
який номер телефону потерпілої ОСОБА_25
та з якого номеру телефону здійснював
дзвінки ОСОБА_20, домовляючись про
зустріч.

Також, згідно з обвинувальним
висновком, ОСОБА_21 та ОСОБА_20,
продовжуючи реалізовувати свій
злочинний умисел, перебуваючи у
вказаній вище квартирі взяли грошові
кошти в сумі 3700 грн., які належали
ОСОБА_24 і ОСОБА_22, проте не вказано,
звідки саме обвинувачені взяли грошові
кошти, а також не конкретизовано, якою
саме сумою грошових коштів належних
кожній із потерпілих заволоділи
ОСОБА_21 та ОСОБА_20

Окрім того, за пред'явленим
обвинуваченням, ОСОБА_20 та ОСОБА_21
викрали з квартири АДРЕСА_4 грошові
кошти в сумі 3700 грн., які належали
ОСОБА_24 та ОСОБА_22, нетбук «MSI» вартістю
4500 грн., мобільний телефон марки «Нокіа
6120» вартістю 2200 грн., мобільний телефон
марки «Нокіа» вартістю 800 грн.

У подальшому, ОСОБА_20 та ОСОБА_21, діючи
за заздалегідь розробленим планом
злочинних дій із ОСОБА_19, прибули на
зустріч до останнього, який знаходився
на розі вул. В. Житомирська та пров.
Гончара в м. Києві, де ОСОБА_20 та ОСОБА_21
передали ОСОБА_19 викрадене майно, а
саме: нетбук «MSI» вартістю 4500 грн.,
мобільний телефон марки «Нокіа 6120»
вартістю 2200 грн., мобільний телефон
марки «Нокіа» вартістю 800 грн., яким
ОСОБА_19 розпорядився на власний розсуд.

У той же час, обвинувачення в частині
кількості викраденого ОСОБА_20 та
ОСОБА_21 майна, а в подальшому
переданого останніми ОСОБА_19 є
неузгодженим.

Так, інкримінуючи ОСОБА_20 та ОСОБА_21
викрадення майна потерпілих, у тому
числі грошових коштів в сумі 3700 грн.,
які належали ОСОБА_24 і ОСОБА_22, та
передачу викраденого майна ОСОБА_19,
органи досудового слідства не вказують
про те, хто і яким чином розпорядився
вказаними грошовими коштами, оскільки
в переліку майна, що було ОСОБА_20 та
ОСОБА_21 передано ОСОБА_19, не зазначено
грошових коштів.

Окрім того, обвинувальний висновок не
містить даних про розмір шкоди,
заподіяної кожній із потерпілих в
результаті вчинення інкримінованих
ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_19 протиправних
діянь.

Також пред'явлене ОСОБА_20, ОСОБА_21 та
ОСОБА_19 обвинувачення є суперечливим.

Згідно з фабулою обвинувачення,
ОСОБА_20, ОСОБА_19 та ОСОБА_21 вступили в
злочинну змову, спрямовану на відкрите
викрадення майна громадянок ОСОБА_25,
ОСОБА_22 та ОСОБА_23, поєднаного з
проникненням у житло, тобто, з
викладеної суті пред'явленого
обвинувачення не слідує про
домовленість обвинувачених на
застосування під час вчинення злочину
до потерпілих насильства, що не є
небезпечним для їх життя та здоров'я.

У той же час, органи досудового
слідства, даючи юридичну оцінку
вчиненому діянню та кваліфікуючи дії
ОСОБА_20 та ОСОБА_21 за ч. 3 ст. 186 КК
України, а ОСОБА_19 як пособника за ч. 5
ст. 27, ч. 3 ст. 186 КК України, вказують,
зокрема, про вчинення обвинуваченими
відкритого викрадення майна,
поєднаного із застосуванням
насильства, що не є небезпечним для
життя та здоров'я потерпілого,
вчиненого за попередньою змовою групою
осіб з проникненням у житло.

Однак, обвинувальний висновок не
містить даних, за яких обставин ОСОБА_19
як пособник у відкритому викраденні
майна потерпілих, вступив у попередню
змову з ОСОБА_20 та ОСОБА_21, яким згідно з
пред'явленим обвинуваченням відведено
роль виконавців об'єктивної сторони
цього злочину, на відкрите викрадення
чужого майна саме із застосуванням
насильства, що не є небезпечним для
життя та здоров'я потерпілого.

Тобто, з обвинувачення не випливає факт
обізнаності ОСОБА_19 як пособника про
злочинні дії виконавців ОСОБА_20 та
ОСОБА_21 щодо застосування під час
відкритого викрадення чужого майна
насильства, що не є небезпечним для
життя та здоров'я потерпілого.

Також, інкримінуючи обвинуваченим таку
кваліфікуючу ознаку грабежу, як
застосування насильства, яке не є
небезпечним для життя та здоров'я
потерпілого, органами досудового
слідства в обвинуваченні не вказано
про заподіяння потерпілим внаслідок
протиправних дій щодо них тілесних
ушкоджень та яких саме.

Слід також звернути увагу і на
неконкретність пред'явленого
обвинувачення ОСОБА_20 та ОСОБА_21 за ст.
353 КК України та ОСОБА_19 за ч. 5 ст. 27, ст.
353 КК України.

Так, об'єктивна сторона злочину,
передбаченого ст. 353 КК України,
характеризується такими двома формами:
самовільне присвоєння владних
повноважень конкретної службової
особи та вчинення з використанням
таких повноважень будь-якого суспільно
небезпечного діяння; самовільне
присвоєння звання службової особи та
вчинення з використанням такого звання
будь-якого суспільно небезпечного
діяння.

Під самовільним присвоєнням владних
повноважень або звання службової особи
треба розуміти активні дії приватної
особи, яка шляхом обману інших осіб
видає себе за конкретну службову особу
і використовує її повноваження чи
звання з метою впливу на потерпілого
для досягнення власних інтересів,
наприклад, видає себе за працівника
правоохоронних, контролюючих чи інших
органів влади, пред'являючи при цьому
підроблені посвідчення чи посвідчення
інших службових осіб, вчиняє інші дії,
спрямовані на те, щоб інші особи
сприйняли винного за службову особу.

Як зазначено в обвинувальному
висновку, перебуваючи у великій
кімнаті квартири АДРЕСА_4, ОСОБА_20 у
присутності ОСОБА_21 показав ОСОБА_22 і
ОСОБА_23 своє посвідчення головного
консультанта журналу «Міліція
України», не даючи змогу останній з ним
ознайомитися, та повідомив, що вони
являються оперативними працівниками
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві. Крім того, вони повідомили, що за
їхньою інформацією в квартирі АДРЕСА_4
відбуваються отруєння чоловіків
«Клофеліном».

У той же час, в обвинувальному висновку
та матеріалах справи відсутні
відомості про те, чи були введені в
оману потерпілі ОСОБА_22 та ОСОБА_23
фактом пред'явлення їм ОСОБА_20 у
присутності ОСОБА_21 посвідчення та
повідомлення про те, що вони є
співробітниками міліції, тобто чи
сприймали потерпілі ОСОБА_22 та ОСОБА_23
працівниками міліції

ОСОБА_20 та ОСОБА_21, з чого можливо було б
зробити висновок про самовільне
присвоєння останніми владних
повноважень, поєднаного із вчиненням
суспільно небезпечного діяння, а також
про пособництво ОСОБА_19 у таких діях.

Також, про неконкретність
пред'явленого обвинувачення у цій
частині свідчить і та обставина, що не
зрозуміло, хто саме ОСОБА_20 чи ОСОБА_21
повідомив потерпілим про наявність
інформації щодо отруєння чоловіків
«Клофеліном, оскільки органи
досудового слідства обмежилися лише
загальним формулюванням «вони
повідомили, що за їхньою інформацією».

З огляду на те, що допитати
безпосередньо в судовому засіданні
потерпілих ОСОБА_22 та ОСОБА_23 не
виявилося за можливе, такі недоліки
досудового слідства не може бути
усунуто в судовому засіданні.

Окрім того, відповідно до положень ч. ч.
1, 2 ст. 65 КПК України 1960 року, доказами в
кримінальній справі є всякі фактичні
дані, на підставі яких у визначеному
законом порядку орган дізнання,
слідчий і суд встановлюють наявність
або відсутність суспільно
небезпечного діяння, винність особи,
яка вчинила це діяння, та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються: показаннями свідка,
показаннями потерпілого, показаннями
підозрюваного, показаннями
обвинуваченого, висновком експерта,
речовими доказами, протоколами слідчих
і судових дій, протоколами з
відповідними додатками, складеними
уповноваженими органами за
результатами оперативно-розшукових
заходів, та іншими документами.

Разом з тим, матеріали справи свідчать
про порушення вказаних норм закону
органами досудового слідства, оскільки
у ній наявні документи, складені з
порушенням процесуальної форми, тобто
без дотримання визначеного законом
порядку їх збирання, зокрема, протоколи
відтворення обстановки та обставин
події за участю потерпілих відповідно
ОСОБА_22 та ОСОБА_23 (т. 2 а.с. 26-37, 38-52).

Враховуючи викладене вище, суд прийшов
до висновку, що органами досудового
слідства допущено неповноту та
неправильність, які не може бути
усунуто в судовому засіданні, оскільки
належним чином не з'ясовано обставини,
які мають істотне значення для
правильного вирішення справи та
пред'явлено ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_19
неконкретне обвинувачення, що є
істотним порушенням вимог
кримінально-процесуального закону, а
саме, порушенням їх права на захист.

За змістом ч. 2 ст. 16-1 КПК України 1960
року, при розгляді справи в суді
функції обвинувачення, захисту і
вирішення справи не можуть покладатися
на один і той же орган чи на одну й ту ж
особу.

Відповідно до ч. 3 ст. 16-1 КПК України 1960
року, державне обвинувачення у суді
здійснює прокурор.

Суд, як убачається з ч. 6 ст. 16-1 КПК
України 1960 року, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість,
створює необхідні умови для виконання
сторонами їх процесуальних обов'язків
і здійснення наданих прав.

При цьому, виклик і допит нових свідків,
проведення додаткових чи повторних
експертиз, витребування документів,
давання судових доручень у порядку,
передбаченому в ст. 315-1 КПК України 1960
року, на підтвердження чи спростування
позицій сторін допускаються тільки за
клопотанням сторін, та судові
доручення суд дає лише з метою
перевірки й уточнення фактичних даних,
одержаних у ході судового слідства.

З урахуванням викладеного, а також
того, що процесуальні можливості
органів досудового слідства для
встановлення вищенаведених та
передбачених у статті 64 КПК України 1960
року обставин не вичерпані, проте вони
відсутні у суду, виходячи із завдань
судової влади, кримінальна справа за
обвинуваченням ОСОБА_20, ОСОБА_21 та
ОСОБА_19 підлягає направленню на
додаткове розслідування, в ході якого
необхідно встановити усі обставини
інкримінованих останнім злочинів, що
мають істотне значення у справі,
перевірити доводи захисту, провести
необхідні процесуальні дії та за
результатами повного і всебічного
дослідження обставин справи, за
наявності для цього законних підстав,
пред'явити ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_19
обвинувачення з дотриманням вимог
кримінально-процесуального закону,
давши правильну юридичну оцінку їх
діям.

Запобіжний захід ОСОБА_20, ОСОБА_21 та
ОСОБА_19 у вигляді підписки про невиїзд
слід залишити без зміни, оскільки суд
не знаходить підстав для його зміни чи
скасування.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 281 КПК України 1960 року, п. 11 розділу XI
«Перехідних положень КПК України», суд

П О С Т А Н О В И В :

кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_19 у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 186, ч. 5 ст.
27, ст. 353 КК України, ОСОБА_20 та ОСОБА_21
кожного у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 3 ст. 186, ст. 353 КК
України, повернути прокурору
Шевченківського району м. Києва на
додаткове розслідування.

Запобіжний захід ОСОБА_19, ОСОБА_20 та
ОСОБА_21 у вигляді підписки про невиїзд -
залишити без зміни.

На постанову протягом 7 (семи) діб з дня
її винесення може бути подана апеляція
до Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд

м. Києва.

Суддя