Справа № 11 - 174/07 Головуючий
у 1 інстанції Ющук О.С.
ст.289 ч,3 КК України Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2007 p.

Колегія суддів судової палати в кримінальних справах
апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого -
судді Оксентюка В.Н.

суддів Польового
М.І., Бешти Г.Б.

з участю
прокурора Плечій О.М.

захисника
ОСОБА_4

засудженого
ОСОБА_1

потерпілих ОСОБА_2, ОСОБА_3 розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м.Луцьку кримінальну справу за апеляціями
засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду
від 10 січня 2007 року, яким ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1року народження, українця,
громадянина України, освіта середня, розлученого, непрацюючого, жителя АДРЕСА_1,
раніше не судимого, -

засудженого за ст.289 ч.3 КК України на 7 (сім) років позбавлення волі з
конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу залишено попередню
- тримання під вартою.

Строк відбування покарання визначено з часу затримання підсудного ОСОБА_1 -
з 23 листопада 2006 року.

Цивільний позов задоволено. Стягнуто з засудженого ОСОБА_1 в користь
потерпілого ОСОБА_2
46000 (сорок шість тисяч) гривень матеріальної шкоди.

Розглядаючи
справу в апеляційному порядку, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Даним вироком ОСОБА_1 визнано винним в тому, що він 20
грудня 2001 року, приблизно біля 16-00 години, перебуваючи в м.Луцьку, умисно,
з корисливих мотивів, біля будинку АДРЕСА_2, всупереч волі власника ОСОБА_2 незаконно
заволодів його транспортним засобом - автомобілем «Фольксваген - Транспортер»
1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 46000
(сорок шість тисяч гривень),
що у двісті
п'ятдесят разів

перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, чим заподіяв
потерпілому реальну майнову шкоду на вказану суму.

Засуджений ОСОБА_1 у поданій на вирок апеляції посилається на те, що даного
злочину він не вчиняв і кримінальна справа відносно нього сфабрикована працівниками
міліції. Вважає, що потерпіла ОСОБА_3 з вікна своєї квартири не могла бачити та запам'ятати
особу, яка заволоділа автомобілем.

При проведенні
впізнання малолітній ОСОБА_5 не впізнав його.

Суд першої інстанції безмотивно
не взяв до уваги його показання та показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
та ОСОБА_9, що в
день вчинення злочину він перебував в с.Новосілки Горохівського району
Волинської області.

Прохає
об'єктивно розглянути його справу.

Захисник засудженого ОСОБА_4 у поданій апеляції посилається на те, що
ОСОБА_1 20 грудня 2001 року не був в м.Луцьку, а тому не міг вчинити
інкримінованого йому органами досудового слідства злочину.

Посилання суду на показання потерпілої ОСОБА_3 та малолітнього
свідка ОСОБА_5 є безпідставними, так як вказані особи є зацікавлені у вирішенні
справи.

Вважає, що потерпіла ОСОБА_3,
в силу природних факторів, з вікна своєї квартири фізично не могла бачити
особу, яка заволоділа автомобілем «Фольксваген
- Транспортер», оскільки станом на 20 грудня о 16 годині 30 хвилин є вже
темна пора доби.

З аналогічних мотивів суд не повинен був приймати до уваги показання
неповнолітнього свідка ОСОБА_5 Показання неповнолітнього ОСОБА_5 тій частині,
що 21 грудня 2001 року він в магазині зустрів особу, яка викрала автомобіль, а
22 грудня 2001 року вказана особа з двома іншими невстановленими особами
вимагала через нього в його батька ОСОБА_2 за повернення
автомобіля грошову винагороду є безпідставними і надуманими.

При порушенні кримінальної справи та її дослідуванні органами досудового слідства
допускались порушення кримінально-процесуального закону.

Прохає вирок Луцького міськрайонного суду від 10 січня 2007 року скасувати,
ОСОБА_1 за ст.289 ч.3 КК України виправдати за відсутністю в його діях складу
злочину на підставі ст.6 п.2 КК України.

Потерпілі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в поданих на апеляції засудженого ОСОБА_1 та
його захисника ОСОБА_4 заперечення посилається на те, що вина ОСОБА_1 у
вчиненому злочині повністю стверджується дослідженими в суді першої інстанції
доказами. Вважають вирок законним і обгрунтованим. Прохають апеляційні скарги
засудженого ОСОБА_1 та його захисника залишити без задоволення, а вирок суду
без змін.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку, доводи
апеляції та заперечення на неї, пояснення засудженого та його захисника, які
апеляції підтримали, потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
які апеляцій не визнали, міркування прокурора про залишення апеляцій без
задоволення, а вироку без

змін,
дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляції
задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і цим
обставинам дав вірну юридичну оцінку.

Винність засудженого ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ст.289 ч.3
КК України стверджується дослідженими судом першої інстанції доказами, а саме:
показаннями потерпілої ОСОБА_3,
показаннями свідка ОСОБА_5,
який був очевидцем вчинення злочину, протоколами пред'явлення для
впізнання, згідно яких ОСОБА_3
та ОСОБА_5 впізнали ОСОБА_1 і пояснили, що саме він 20 грудня 2001 року
незаконно заволодів автомобілем «Фольксваген
- Транспортер» (т.1 а.с.21-22, 40-43), протоколом відтворення обстановки та
обставин подій з ОСОБА_3
в процесі проведення якого було встановлено, що ОСОБА_3 мала можливість з
вікна квартири бачити особу, яка вчинила злочин (т.1 а.с.47-48).

Доводи засудженого ОСОБА_1 та його захисника в тій частині, що ОСОБА_3 з вікна квартири
не могла бачити особу, яка незаконно заволоділа автомобілем не відповідають
фактичним обставинам справи і зібраним доказам і спростовуються показаннями
ОСОБА_3 та протоколом
відтворення з нею обстановки та обставин подій.

Досудовим слідством та судом встановлено, що вказаний злочин ОСОБА_1 вчинив
20 грудня 2001 року біля 16 години дня (а.с.2 т.1, а.с.129, 289-290 т.2). Тому
посилання захисника ОСОБА_4 в своїй апеляції на ті обставини, що 20 грудня об
16 годині 30 хв. була вже темна пора і потерпіла ОСОБА_3 через погодні умови не
могла фізично бачити особу, яка заволоділа автомобілем не відповідають
обставинам справи і є безпідставні.

Доводи засудженого ОСОБА_1 в тій частині, що при
проведенні впізнання, свідок ОСОБА_5 не впізнав його також не грунтуються на
матеріалах справи і спростовуються показаннями ОСОБА_5, які він давав в ході
досудового слідства та в судовому засіданні, протоколом проведення впізнання
ОСОБА_1, показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які вони давали в суді, (т.1
а.с.40-43, т.2 а.с.262)

Допит потерпілої ОСОБА_3, свідка ОСОБА_5, впізнання ОСОБА_1, потерпілою
ОСОБА_3 та свідком
ОСОБА_5, відтворення обстановки та обставин події з потерпілою ОСОБА_3 органами
досудового слідства проведено у відповідності до вимог ст.68, 72, 172, 194 КПК
України. Суд першої інстанції дослідив ці докази в судовому засіданні. Ці
докази є належні і допустимі, а тому їх правильно покладено в основу
доведеності вини підсудного.

Суд оцінив покази підсудного ОСОБА_1, покази його матері ОСОБА_12 та брата
ОСОБА_14, покази знайомих підсудного ОСОБА_8, ОСОБА_13, ОСОБА_15 і ці покази
визнав недостовірними.

Із матеріалів кримінальної справи встановлено, що
засуджений ОСОБА_1 та вказані свідки в ході досудового слідства та в судовому
засіданні давали суперечливі покази відносно дня перебування ОСОБА_1 в
с.Новосілки Горохівського району, мети поїздки та транспортного засобу на якому
вони за версією засудженого їздили в дане село, (т.2 а.с.85-86, 87-88, 91092,
242-246)

Вказані свідчи є близькими родичами та знайомими ОСОБА_1 і є зацікавленими
у вирішенні справи, а тому суд першої інстанції правильно не взяв показів цих
свідків до уваги.

Доводи захисника ОСОБА_4 про зацікавленість працівників міліції у порушенні
щодо ОСОБА_1 кримінальної справи є надуманими.

Доводи ОСОБА_1 та його захисника про фальсифікацію кримінальної справи є
безпідставні, оскільки потерпіла ОСОБА_3 та свідки ОСОБА_5 як в ході досудового
слідства так і в судовому засіданні в категоричній формі стверджували, що саме
ОСОБА_1 вчинив даний злочин.

При обранні міри покарання суд врахував суспільну небезпечність і тяжкість
вчиненого злочину, особу підсудного, інші обставини справи і прийшов до правильного
висновку, що виправлення та перевиховання його можливе лише в місцях
позбавлення волі. З врахуванням санкції ст. 289 ч.3 КК України в редакції
Закону від 22.09.2005 року суд орав ОСОБА_1 мінімальну міру покарання.

Обране ОСОБА_1 покарання відповідає вимогам ст.50, 65 КПК України, є
необхідне і достатнє для виправлення та перевиховання засудженого та
попередження нових злочинів.

Підстав для
зміни чи скасування вироку колегія суддів не знаходить.

Керуючись
ст.365, 366 КПК України, колегія суддів судової палати, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Луцького міськрайонного суду від 10 січня 2007 року
щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а апеляції засудженого ОСОБА_1 та його
захисника - без задоволення.