Справа № 344/9062/15-к
Провадження № 1-кс/344/2462/15
У Х В А Л А
03 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

скаржника ОСОБА_3 , її адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокуратури Івано-Франківської області, -

ВСТАНОВИВ:

до Івано-Франківського міського суду звернулась ОСОБА_3 на бездіяльність прокуратури Івано-Франківської області. В скарзі вказано, що у період з 07/11/2014 р. до 09/11/2014 р. три невідомі особи разом з ОСОБА_5 вимагали у неї грошові кошти про що скаржник подала заяву про вчинення злочину і 21/10/2014 р. вказану заяву зареєстровано в ЄРДР за попередньої кваліфікацією за ч. 2 ст. 189 КК України. В наступному під час пред`явлення особи до впізнання скаржник впізнала ОСОБА_6 як особу, яка вчинила відповідний злочин щодо неї. В свою чергу Прокуратурою Івано-Франківської області затягується досудове слідство у вказаному кримінальному провадженні, а тому скаржник просила суд визнати бездіяльність Прокуратури Івано-Франківської області незаконною та зобов`язати прийняти рішення в кримінальному провадженні за заявою скаржниці у строк, визначений в КПК України.

В судовому засіданні адвокат скаржника підтримав скаргу та просив задовольнити з підстав, що вказані в скарзі. Також адвокат надав перед судом пояснення про те, що протягом 4 місяців прокуратура не може провести дії щодо встановлення осіб, причетних до вчинення злочину, вказаного в заяві скаржниці, замість цього прокуратурою здійснюється виокремлення епізодів в окремі провадження; вважає, що підозрюваним по всіх епізодах, вказаних скаржницею в заяві є ОСОБА_6 , а тому вважає, що кримінальне провадження «розвалюється» прокуратурою з метою надання ОСОБА_6 уникнути відповідальності, оскільки скаржник його впізнала як особу, що вчинила щодо неї злочин; просив зобов`язати прокуратуру пред`явити підозру ОСОБА_6 ; також адвокат скаржниці надав пояснення про те, що протокол про впізнання скаржницею ОСОБА_6 є підставою для вирішення питання про обрання запобіжного заходу чи його продовження та для пред`явлення ОСОБА_6 підозри у вчиненні злочину; адвокат також надав пояснення про те, що не забезпечення прокуратурою явки в судове засідання свого представника є визнання нею протиправності своєї бездіяльності.

В судовому засіданні скаржник підтримала скаргу, надала перед судом пояснення про те, що попередньо обговорювала із адвокатом правову позицію за цією скаргою та підтримує пояснення свого адвоката.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" ( 974_256 ) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Прокуратура Івано-Франківської області належним чином повідомлена судом про час і місце розгляду справи за її участі, що підтверджується повідомленням підприємства зв`язку. Отже зазначеним учасником на власний розсуд реалізовано право на безпосередню участь в судовому засіданні.

Судом встановлено наступні обставини.

29/05/2015 р. в кримінальному провадженні №0003330 складено протокол пред`явлення особи до впізнання.

17/06/2015 р. складено постанову про виділення матеріалів кримінального провадження з тих підстав, що завершується строк досудового розслідування, але відсутня можливість для завершення розслідування в цій частині, в свою чергу раніше об`єднані епізоди засновані на різних фактичних обставинах, а тому на даній стадії необхідність в їх спільному провадженні відсутня, а відсутність можливості завершення є причиною, що перешкоджає наступному руху кримінального провадження.

Таким чином дії щодо виділення провадження не є свавільними, оскільки обґрунтовані належними на те правовими підставами.

Відповідно до постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11/03/2015 р. ОСОБА_3 не було повідомлено про розгляд справи за ст. 173 КУпАП за її участі.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 303 КПК України встановлено перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені на досудовому провадженні.

Не вручення підозри, не звернення прокурора до суду із клопотанням про обрання, зміну скасування запобіжного заходу не відноситься до вказаного переліку.

Відповідно до ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. У випадках, передбачених цим Кодексом, повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення може здійснюватися слідчим за погодженням із прокурором, а обвинувачення може підтримуватися потерпілим, його представником.

Разом з цим в ч. 1 ст. 343 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу чи працівника державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків або добитися прийняття незаконного рішення.

В свою чергу в ч. 1 ст. 372 КК України встановлено кримінальну відповідальність за притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності слідчим, прокурором чи іншою уповноваженою на те законом особою.

Відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року вказано, що Суд повторює, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).

Отже скаржнику гарантовано право на подання заяви про вчинення злочину, але не гарантовано право на порушення перед прокурором питання про вручення підозри, не гарантовано право оскарження дії прокурора про відмову у врученні підозри чи бездіяльності щодо не вручення підозри.

Відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

В свою чергу відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Отже скаржнику не гарантовано право на зобов`язання прокурора вручити підозру третій особі за бажаною нею кваліфікацією.

Крім зазначено необхідно вказати, що відповідно до ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про зобов`язання вчинити певну дію. Тому процесуальним законом не гарантується право скаржника на визнання дій чи бездіяльності прокурора чи слідчого незаконними або встановлення факту незаконності бездіяльності.

У справі Preda and Dardari v. Italy (1999) Суд вказав, що метою цієї норми є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I Суд повторює, що саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

В свою чергу усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цій ухвалі, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокуратури Івано-Франківської області відмовити.

Відповідно до ст. 309 КПК України дана ухвала скарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1