Справа № 357/578/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/607/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 3 22.06.2015

УХВАЛА
Іменем України
22 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

секретаря судових засідань ОСОБА_10

провівши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційний розгляд за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Самгородок, Сквирського району, Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Самгородок, Сквирського району, Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

- визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.186, ч.2 ст.296 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Самгородок, Сквирського району, Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 13 (тринадцять) років; за ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років; остаточне покарання ОСОБА_6 визначено на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 13 (тринадцять) років; ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.186, ч.2 ст.296 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік; за ч.2 ст.296 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки; остаточне покарання ОСОБА_7 визначено на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки; на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2,3,4 ч.1 ст.76 КК України; ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки; на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2,3,4 ч.1 ст.76 КК України; на підставі п. «є» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році», ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання.

Крім того, даним вироком суду вирішено цивільні позови потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_13 , а також у вчиненні з хуліганських спонукань, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, закінченого замаху на вбивство ОСОБА_12 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні хуліганства, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжувалося особливою зухвалістю, із завданням потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень та побоїв, вчиненому групою осіб, крім того, ОСОБА_7 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна, за наступних обставин.

31 липня 2011 року, приблизно о 04 годині, ОСОБА_6 , спільно з ОСОБА_14 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного спяніння, проїжджаючи на автомобілі ВАЗ 2109 державний номер НОМЕР_1 , під керуванням останнього, по вул. Сквирське шосе, в с. Шапіївці, Сквирського району, Київської області, побачив поблизу магазину, розташованого на вказаній вулиці, на грунтовій дорозі, що прямує до водоймища, автомобіль ВАЗ 2109, державний номер НОМЕР_2 , який, як йому було відомо, належав ОСОБА_15 . Оскільки з ОСОБА_15 у нього були неприязні стосунки, то ОСОБА_6 зупинив свій автомобіль позаду вказаного автомобіля, після чого, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , вийшовши з автомобіля, направились до автомобіля ОСОБА_15 . Відчинивши двері вказаного автомобіля, обвинувачені безпричинно, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, яка виразилась в завданні потерпілому побоїв та тілесних ушкоджень, маючи кількісну перевагу, демонструючи зневагу до загальноприйнятих норм моралі, почали наносити ОСОБА_12 численні удари руками та ногами в область тулуба, голови, верхніх та нижніх кінцівок, супроводжуючи свої дії нецензурною лайкою.

В ході вчинення хуліганських дій ОСОБА_6 дістав спеціально пристосований для заподіяння тілесних ушкоджень вогнепальний пістолет «Форт 12-Р» № НОМЕР_3 для відстрілу набоїв несмертельної дії калібру 9 мм та приставивши його до голови ОСОБА_12 , погрожуючи його застосуванням, повідомив останньому про намір застосування зброї в разі опору, при цьому почав відводити його від автомобіля в сторону.

В цей час, ОСОБА_14 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , продовжуючи грубо порушувати громадський порядок, продовжили безпричинно умисно наносити ОСОБА_12 численні удари в різні частини тулуба.

ОСОБА_7 , під час скоєння хуліганських дій, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, маючи на меті незаконне збагачення за рахунок чужого майна, з корисливих мотивів, усвідомлюючи незаконний характер своїх дій, в присутності потерпілого ОСОБА_13 , який перебував в салоні автомобіля ВАЗ - 2109 державний номер НОМЕР_2 та спостерігав за його діями, із салону вказаного автомобіля відкрито викрав автомобільну магнітолу марки «Pioneer» модель DEN-4000UB, вартістю 300 гривень, завдавши потерпілому ОСОБА_15 майнову шкоду на зазначену суму. Викрадену автомобільну магнітолу ОСОБА_7 переніс до автомобіля марки ВАЗ 2109 державний номер НОМЕР_1 , та помістив до багажного відділення, тим самим розпорядившись викраденим на власний розсуд.

В ході хуліганських дій вищевказаних осіб ОСОБА_6 побачив, що ОСОБА_13 , який перебував у салоні автомобіля ВАЗ 2109 державний номер НОМЕР_2 , спостерігає за подіями, які відбуваються зовні. Обурившись цим, ОСОБА_6 діючи умисно, з метою протиправного позбавлення життя іншої людини, на ґрунті щойно виниклих неприязних стосунків, підійшов до вказаного автомобіля, та приставивши вогнепальний пістолет «Форт 12-Р» № НОМЕР_3 для відстрілу набоїв несмертельної дії калібру 9 мм, впритул до верхнього відділення лівої задньої частини шиї останнього, з метою позбавлення його життя, здійснив два постріли, в результаті яких спричинив ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді вогнепального сліпого кульового поранення шиї зліва з ушкодженням вени та крововтратою, від яких останній помер на місці події.

Крім того, після вчинення вбивства ОСОБА_13 , у ОСОБА_6 виник умисел на умисне протиправне позбавлення життя ОСОБА_12 , якому в цей час, з хуліганських спонукань продовжували наносити тілесні ушкодження ОСОБА_14 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Відійшовши від автомобіля, в якому знаходився ОСОБА_13 , ОСОБА_6 підійшовши до ОСОБА_12 , направив вогнепальний пістолет «Форт 12-Р» у бік останнього та здійснив постріл, однак випадково влучив у ліву частину шиї ОСОБА_14 , який знаходився в момент пострілу поруч з ОСОБА_12 , внаслідок чого ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді вогнепального поранення шийної ділянки зліва.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на вчинення вбивства ОСОБА_12 , ОСОБА_6 підійшов до останнього, який після хуліганських дій щодо нього ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , перебував на землі в положенні сидячи, та схопивши його за комір, підвів на коліна. З метою реалізації свого умислу, ОСОБА_6 приставив впритул до голови ОСОБА_12 вогнепальний пістолет та звів курок. В цей час, ОСОБА_12 , з метою захисту, почав чинити активний опір, в ході якого вихопив з руки ОСОБА_6 вищевказаний пістолет та відкинув його в сторону. Через декілька хвилин боротьби ОСОБА_6 звалив ОСОБА_12 на землю та, опинившись зверху на ньому, дістав невстановлений досудовим розслідуванням предмет з колючими властивостями і з метою доведення до кінця свого злочинного умислу на позбавлення життя ОСОБА_12 , наніс останньому не менше двох ударів в область грудної клітини. Захищаючи своє життя від протиправного посягання з боку ОСОБА_6 , ОСОБА_12 зіштовхнув його з себе, однак ОСОБА_6 умисно, з метою позбавлення життя, продовжував наносити удари по тілу останнього. В ході сутички ОСОБА_12 вдалось вихопити з руки ОСОБА_6 невстановлений досудовим слідством предмет з колючими властивостями та викинути його, після чого втекти. Таким чином, ОСОБА_6 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення умисного вбивства ОСОБА_12 до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Вироком Сквирського районного суду Київської області від 22 січня 2014 року, ОСОБА_14 на підставі угоди про примирення з потерпілим ОСОБА_12 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, а саме у вчиненні 31 липня 2011 року в селі Шапіївці, Сквирського району, Київської області спільно з ОСОБА_7 ОСОБА_8 , за участю ОСОБА_6 хуліганських дій щодо ОСОБА_12 .

Не погоджуючись із вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2015 року, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 подали апеляційні скарги на вказане судове рішення, в яких просять оскаржуваний вирок в частині засудження ОСОБА_6 за ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 закрити на підставі п. п. 2, 3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого ОСОБА_6 складів інкримінованих злочинів, а також у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_6 в суді і вичерпані можливості їх отримати. Підставами для скасування вироку суду першої інстанції апелянти зазначають неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Обґрунтовуючи свої вимоги, обвинувачений та захисник в поданих апеляційних скаргах зазначають про те, що викладені у вироку висновки суду про визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів ґрунтуються на припущеннях, а також на недостовірних та неналежних доказах, при цьому обставини, з`ясування яких має істотне значення для правильного вирішення справи, залишилися недослідженими судом першої інстанції. Зокрема, на переконання апелянтів, поза увагою суду першої інстанції залишилися показання самого обвинуваченого ОСОБА_6 про непричетність до вчинення інкримінованих йому злочинів, яким суд не надав належної оцінки в сукупності з іншими доказами. На переконання апелянтів, місцевим судом не надано належної оцінки показанням обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо застосування до них недозволених методів слідства та відповідно протоколам відтворення обстановки та обставин події за їх участю. Також, обвинувачений ОСОБА_6 та захисник вказують про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , які на переконання апелянтів, в сукупності з іншими доказами підтверджують непричетність ОСОБА_6 до вчинення вбивства ОСОБА_13 та замаху на вбивство ОСОБА_12 .

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник посилаються на недопустимість протоколів відтворення обстановки та обставин події за участю свідка ОСОБА_18 , обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у зв`язку з тим, що при виконанні вимог ст. 290 КПК України відеозапис вказаних слідчих дій не був відкритий стороні захисту.

Також, як стверджують апелянти, судом першої інстанції не надано належної оцінки та не усунуто протиріччя в обставинах виявлення та вилучення пістолета «Форт 12-р», невідповідності кількості виявленої крові потерпілого ОСОБА_13 в автомобілі заподіяним йому ушкодженням та причині смерті, відсутності одягу на нижній частині тіла потерпілого ОСОБА_13 в момент його виявлення, наявності на тілі ОСОБА_13 слідів волочіння, а також висновку експерта №41/д від 04 жовтня 2011 року, відповідно до якого виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження спричинені тупим предметом, а не предметом із колючими властивостями.

Апелянти зазначають про відсутність доказів факту належності вогнепального пістолета «Форт 12-р» саме обвинуваченому ОСОБА_6 , а також факту його використання останнім 31 липня 2011 року.

Неповнота судового розгляду, на переконання апелянтів, виразилася в тому, що стороною обвинувачення не забезпечено явку потерпілого ОСОБА_15 в судове засідання, у зв`язку з чим залишився нез`ясованим факт наявності неприязних відносин між даним потерпілим та обвинуваченим ОСОБА_6 , не проведено судово - ґрунтознавчу експертизу щодо ґрунту в стволі виявленого пістолета «Форт 12-р» та на ділянці в місці його виявлення.

Також, апелянти вказують про те, що стороною обвинувачення не доведено, а судом не встановлено мотив вчинення ОСОБА_6 вбивства ОСОБА_13 та замаху на вбивство ОСОБА_12 .

Враховуючи зазначені вище доводи, апелянти вважають, що ухвалений відносно ОСОБА_6 вирок ґрунтується лише на припущеннях, а в діях ОСОБА_6 відсутній склад інкримінованих йому злочинів.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2015 року в частині засудження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 учасниками судового провадження не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, доводи прокурора, яка заперечувала проти поданої апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обгрунтованим, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив вирішити апеляційні скарги відповідно до вимог кримінального процесуального закону, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав подані апеляційні скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинувачених, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

При перевірці матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції встановлено, що наявний у кримінальному провадженні обвинувальний акт не містить посилань про те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Так, згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч.4 ст.110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п.52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п.58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п.34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини» № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Як встановлено колегією суддів, матеріали кримінального провадження містять обвинувальний акт від 30 грудня 2013 року та змінений обвинувальний акт в порядку статті 338 КПК України від 03 березня 2015 року, складені відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 які не відповідають вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, оскільки не містять формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_6 відповідно до положень закону.

Зі змісту вказаного обвинувального акту вбачається, що в ньому зазначено лише про повідомлення 26 грудня 2013 року ОСОБА_6 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України з викладенням фактичних обставин справи, які були встановлені в ході досудового розслідування, однак жодних даних про те, що ОСОБА_6 сформульовано та висунуто обвинувачення у вчиненні ним кримінальних правопорушень немає. При цьому, двом іншим обвинуваченим по даному кримінальному провадженню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення було змінено та сформульовано у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.

Оскільки ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень сформульовано та висунуто не було, суд першої інстанції не мав жодних підстав призначати судовий розгляд кримінального провадження.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції також позбавлений можливості постановити у справі законне та обґрунтоване рішення.

За таких обставин, вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_6 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Що стосується цього ж вироку в частині засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст.186, ч.2 ст.296 КК України та ОСОБА_8 за ч.2 ст.296 КК України, судова колегія вважає, що підстав для його скасування немає, так як порушень норм кримінального та кримінального процесуального закону встановлено не було, ніким із учасників судового провадження в цій частині вирок оскаржений не був.

Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому доводи поданих апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника підлягають ретельній перевірці під час нового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає доцільним продовжити дію запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою в межах строку, встановленого в ч.1 ст.197 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2015 року в частині засудження ОСОБА_6 - скасувати.
Призначити новий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання в іншому складі суду.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі УДПСУ в м. Києві та Київській області строком на шістдесят днів, тобто до 20 серпня 2015 року включно.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Судді:

______________ _______________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4