У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати Верховного Суду України

у кримінальних справах у складі:

головуючого-судді

Міщенка
С.М.

суддів

Паневіна
В.О., Пошви Б.М.

та
прокурора

Морозової
С.Ю.

розглянула в судовому засіданні в
м. Києві 16 січня 2007 року кримінальну справу за касаційним поданням
заступника прокурора Запорізької області на постанову Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької області від 30 березня 2006 року, якою

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, раніше не судимого, за вчинення діяння, передбаченого ч. 1 ст.
396 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.п. 2
і 3 ч. 2 ст.105 КК України та передано під нагляд матері ОСОБА_1, з обмеженням
його дозвілля строком на 1 рік шляхом заборони перебувати у громадських місцях
після 21 години.

В апеляційному порядку справа не розглядалася.

Згідно постанови, 10 вересня 2005
року, приблизно о 9 год. 30 хв., ОСОБА_1, достовірно знаючи про вчинене ОСОБА_2 умисне вбивство ОСОБА_3,
вчинив заздалегідь не обіцяне приховування цього злочину.

У касаційному поданні заступника
прокурора порушено питання про скасування постанови суду та направлення справи
щодо ОСОБА_1 на новий судовий розгляд у зв'язку з неправильним застосуванням
кримінального закону. При цьому прокурор посилається на те, що всупереч вимогам
кримінального закону суд не встановив ОСОБА_1 тривалість примусового заходу
виховного характеру у виді передачі його під нагляд матері.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав
касаційне подання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи
касаційного подання, колегія суддів вважає, що касаційне подання задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Як
вбачається із матеріалів справи, малолітній ОСОБА_1 вчинив діяння, яке підпадає
під ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, а тому на підставі
ч. 2 ст. 97 КК України до нього судом обгрунтовано застосовані примусові заходи
виховного характеру, передбачені п.п. 2 та 3 ч. 2 ст. 105 КК України, що
прокурором у поданні не оспорюється.

Разом із
тим, доводи касаційного подання про те, що суд неправильно застосував
кримінальний закон, оскільки не встановив тривалість перебування ОСОБА_1 під
наглядом матері, що за змістом подання є підставою для скасування постанови
суду щодо нього, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими.

Відповідно
до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов”язані утримувати дітей до
повноліття. Утримання неповнолітніх дітей передбачає і їх виховання та нагляд
до повноліття, що не суперечить й вимогам чинного законодавства України.

Як видно із
матеріалів справи, саме до повноліття ОСОБА_1 й передано під нагляд матері
постановою суду, оскільки обмеження його дозвілля судом встановлено відповідно
до вимог ч. 3 ст. 105 КК України.

Тому колегія суддів вважає, що
жодної із підстав, передбачених ст. 371 КПК України, при прийняті рішення про
передачу ОСОБА_1 під нагляд матері судом не порушено. Немає такого
обгрунтування і у касаційному поданні прокурора.

Тому розглянувши справу щодо
ОСОБА_1 в межах касаційного подання, колегія суддів не вбачає передбачених п. 2
ч. 1 ст. 398 КПК України підстав для скасування судового рішення щодо нього за
доводами касаційного подання.

На підставі наведеного, керуючись
статтями 394 - 396 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

касаційне подання заступника прокурора Запорізької області залишити без задоволення, а постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 березня 2006 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

С У Д Д І:

Міщенко С.М. Паневін
В.О. Пошва Б.М.