Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_13,

суддів: ОСОБА_14, ОСОБА_15,

за участю прокурора ОСОБА_16,

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 31 березня 2015 року кримінальну справу щодо ОСОБА_1 за касаційною скаргою засудженого на вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2014 року.

За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що не

має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців.

Стягнуто із засудженого на користь потерпілого ОСОБА_3 2500 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн - моральної.

Питання щодо речових доказів та судових витрат вирішено відповідно до вимог КПК 1960 року.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 14 серпня 2006 року близько 00.45 год., знаходячись біля кафе «Аліса», розташованого в парку м. Зеленодольська Апостолівського району Дніпропетровської області, на ґрунті неприязних відносин, що виникли під час сварки, двічі ударив ножем ОСОБА_4 в область грудної клітини, завдавши останньому тяжких тілесних ушкоджень, від яких він помер.

У касаційній скарзі з доповненнями ОСОБА_1, посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового та судового слідства, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення і направити справу на нове розслідування. Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції позбавив його права брати участь у судових дебатах. Також стверджує, що фіксація технічними засобами судового засідання здійснювалася частково, внаслідок чого показань більшості свідків, що доводять його невинуватість у вчиненні інкримінованого злочину, не відображено у протоколі судового засідання. Крім того, вважає, що незважаючи на його неодноразові клопотання місцевий суд не забезпечив явки в судове засідання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, показання яких не узгоджуються між собою та з іншими показаннями свідків, тим самим порушивши право засудженого на захист. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який вважав, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає з огляду на нижченаведене.

Зі скарги убачається, що засуджений оскаржує правильність установлення судом фактичних обставин справи. Проте відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року ці обставини перегляду в касаційному порядку не підлягають. Касаційний суд також не перевіряє вироків та ухвал щодо неповноти й однобічності досудового та судового слідства.

За ст. 323 цього Кодексу вирок є обґрунтованим, якщо його постановлено на підставі матеріалів, повно зібраних, усебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки суду про подію злочину та про винуватість підсудного у його вчиненні з достовірністю випливають із матеріалів справи. Для цього у вироку має бути проаналізовано й оцінено всі розглянуті в судовому засіданні докази, які можуть як підтверджувати висновок суду, так і спростовувати його.

Цих вимог закону суд дотримався.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та правильність кваліфікації його дій відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими сукупністю доказів, розглянутих у судовому засіданні та наведених у вироку.

Зокрема, ці висновки підтверджуються показаннями: свідка ОСОБА_8, який зазначав, що 14 серпня 2006 року ОСОБА_1 у приміщенні кафе розпочав бійку з ОСОБА_9, у ході якої намагався вдарити останнього ножем. Потім засуджений разом із трьома чоловіками пішов до тильного боку кафе, звідки через деякий час вийшов потерпілий ОСОБА_4 з ножовими пораненнями; свідка ОСОБА_9, котрий підтвердив бійку з ОСОБА_1; свідка ОСОБА_10, який показав, що під час конфлікту засуджений побіг на кухню в кафе, а вже згодом під час бійки у нього намагалися відібрати ніж; свідка ОСОБА_11, котрий бачив, як ОСОБА_1 двічі ножем ударив ОСОБА_4 При цьому останній у бійці участі не брав. Крім того, ці висновки підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_5, оголошеними в судовому засіданні в порядку ст. 306 КПК 1960 року, згідно з якими засуджений у ході конфлікту дістав ніж із-за барної стійки кафе, яким намагався ударити ОСОБА_9 Потім ОСОБА_1 вийшов з ножем на вулицю та завдав потерпілому двох ударів в область грудної клітини; а також показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6, оголошених у судовому засіданні в порядку ст. 306 КПК 1960 року, згідно з якими ОСОБА_1, забігши на кухню кафе, взяв звідти ніж. Однак згодом ОСОБА_7 з двома відвідувачами закладу ніж у ОСОБА_1 відібрали. Крім того, винуватість ОСОБА_1 підтверджується даними, що містяться у висновку судово-медичної експертизи від 17 вересня 2006 року № 2052, у протоколі огляду місця події від 14 серпня 2006 року, а також у протоколах відтворення обстановки та обставин події від 16 серпня 2006 року та 17 жовтня 2011 року.

Усі наведені докази повною мірою узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі, а тому суд обґрунтовано поклав їх в основу вироку.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обґрунтовано оголосив у порядку ст. 306 КПК 1960 року, оскільки вказані особи за місцем свого проживання не перебували, а тому їх явка в судове засідання була неможливою.

Крім того, колегія суддів вважає, що показання указаних свідків є послідовними й відповідають дослідженим під час судового розгляду показанням інших осіб, які суд належно оцінив згідно зі ст. 67 КПК 1960 року.

Положеннями ч. 4 ст. 87 цього Кодексу встановлено, що на вимогу хоча б одного з учасників судового розгляду справи або за ініціативою суду у суді першої чи апеляційної інстанції здійснюється повне фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 370 КПК 1960 року судове рішення підлягає скасуванню, якщо у справі відсутній протокол судового засідання або перебіг судового процесу у передбачених цим Кодексом випадках не фіксувався технічними засобами.

Як убачається з матеріалів справи, 28 квітня 2012 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції клопотання про здійснення повного фіксування судового процесу, яке суд задовольнив і протягом шести судових засідань здійснював таке фіксування. Тому доводи засудженого в цій частині задоволенню не підлягають.

Разом із цим, доводи засудженого про те, що місцевий суд позбавив його права брати участь у судових дебатах, чим порушив його право на захист, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки такі твердження спростовуються даними протоколу судового засідання, згідно з якими засудженому надавалося слово в дебатах. Крім того, зауважень щодо змісту протоколу судового засідання він не подавав.

Необґрунтованими також є доводи ОСОБА_1 про те, що йому було безпідставно відмовлено в ознайомленні з матеріалами справи, оскільки 23 січня 2012 року під час досудового слідства ОСОБА_1 разом із своїм захисником ОСОБА_12 був ознайомлений з ними. Водночас після ухвалення вироку постановою місцевого суду від 23 вересня 2013 року засудженому було встановлено графік, за результатом якого з 09 липня по 24 вересня 2013 року останній був знову ознайомлений з матеріалами справи.

Крім того, зазначені доводи, на які в касаційній скарзі посилається засуджений, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який ретельно їх з'ясував і мотивовано відмовив у задоволенні цих доводів, навівши аргументи, що ґрунтуються на матеріалах справи.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону не допущено, то касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15