Номер провадження: 11-кп/785/205/15
Номер справи місцевого суду: 501/5118/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.02.2015 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

за участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_6

потерпілих - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника - адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Одесі матеріали кримінального провадження №0000052 від 09.01.2014 року за апеляційними скаргами державного обвинувача по справі прокурора прокуратури м. Іллічівськ ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11.12.2014 року щодо,-

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Багате Ізмаїльського району Одеської області, громадянина України, який має середню освіту, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

виправданого за ст.ст. 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України, у зв`язку із недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення,-

встановив:
Органами досудового слідства ОСОБА_10 обвинувачувався в тому, що 08 січня 2014 року, приблизно о 22 годині, він, знаходячись в приміщені будинку АДРЕСА_2 , підійшов до столу, який знаходився в одній із кімнат будинку, скориставшись відсутністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з гаманця, який знаходився на вище зазначеному столі, таємно з корисливих мотивів, викрав особистий важливий документ - банківську платіжну картку Ощадбанку, яка, відповідно до Законів України «Про інформацію», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про електронні документи та електронний документообіг», «Положення про міжбанківські розрахунки», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 8.10.98 року №414, Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного Банку України «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» від 30.04.2010 №223, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 6 липня 2010 року за №474/17769, є офіційним спеціальним електронним платіжним документом, що використовується для здійснення платіжних операцій з рахунку платника або банку, а також інших операцій, встановлених договором, якою користувалася потерпіла ОСОБА_7 , на яку відкрито рахунок № НОМЕР_1 згідно Договору № 3199 від 15 липня 2013 року про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, на якій знаходились грошові кошти. З місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_10 втік.

Вказані дії ОСОБА_10 органом досудового слідства були кваліфіковані як викрадення особистого важливого документа, за ч. 3 ст. 357 КК України.

Також ОСОБА_10 обвинувачувався у тому, що він, продовжуючи свої злочинні дії, в ніч з 08 на 09 січня 2014 року зайшов до приміщення магазину «Віртус», розташованого по вул. Паркова, 2, в м. Іллічівську Одеської області, де, керуючись корисливими мотивами, за допомогою банкомата «Укрсіббанк» M=PARKOVA, 2 ST., здійснив трансакцію, а саме - таємно викрав грошові кошти з картки, яка належить ОСОБА_7 , в сумі 2000 гривень, після чого на перехресті вулиць Леніна та Данченка з банкомата «Ощадбанка» M=BRANCH 10015-0510-6010 здійснив трансакцію, а саме - таємно викрав грошові кошти з вище зазначеної картки в сумі 2000 гривень, чим заподіяв матеріальну шкоду ОСОБА_7 на загальну суму 4000 грн.

Вказані дії ОСОБА_10 органом досудового слідства були кваліфіковані як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за ч. 1 ст. 185 КК України.

Також ОСОБА_10 обвинувачувався у тому, що він, продовжуючи свої злочинні дії, 09 січня 2014 року, приблизно о 01.00 годині, прийшов до будинку АДРЕСА_2 , де його зустріла співмешканка ОСОБА_7 . В процесі сутички, в ході якої ОСОБА_7 намагалася забрати грошові кошти, які він раніше таємно викрав, незаконно знявши з її електронної картки, ОСОБА_10 умисно, з метою спричинення легких тілесних ушкоджень, повалив ОСОБА_7 на підлогу, придушуючи своїм коліном її шию, сидячі на її грудній клітині, скубав за її волосся, спричинивши останній легкі тілесні ушкодження у вигляді: крововиливів задньої поверхні нижньої треті лівого плеча та задньої внутрішньої поверхні лівого ліктьового суглоба.

Продовжуючи свої протиправні дії, в тому ж місці і в той же час, ОСОБА_10 умисно, з метою спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , яка намагалась припинити його неправомірну поведінку і звільнити свою онуку ОСОБА_7 , дивлячись як він утримує її на підлозі, повалив ОСОБА_8 на підлогу та наніс чисельні удари руками та ногами по її голові, тулубу та кінцівках, спричинивши останній легкі тілесні ушкодження у вигляді: саден верхніх вік обох очей, лівого передпліччя і лівого ліктьового суглобу, крововиливів правого плеча і правої сідниці, які є наслідком неодноразової ударної дії тупого предмета.

Вказані дії ОСОБА_10 органом досудового слідства кваліфіковані як умисне легке тілесне ушкодження, за ч. 1 ст. 125 КК України.

Оскаржуваним вироком районного суду ОСОБА_10 визнаний невинуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України, та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_7 до обвинуваченого про відшкодування майнової шкоди залишений без розгляду.

Постановляючи виправдувальний вирок, суд дійшов висновку, що пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення не знайшло свого підтвердження за результатами судового розгляду обвинувального акту.

В обґрунтування своїх висновків, районний суд послався на показання обвинуваченого ОСОБА_10 , відповідно до яких зняття грошових коштів з рахунку, який був відкритий на ім`я потерпілої ОСОБА_7 за допомогою банківської картки, було здійснено обвинуваченим в законний спосіб, оскільки обвинувачений ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_7 проживали сумісно, однією сім`єю, мали спільну дитину, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, який утворювався за рахунок їх коштів, в тому числі і коштів, які знаходилися на банківському рахунку потерпілої, а обвинувачений, за домовленістю з потерпілою, мав вільний доступ до банківської картки за допомогою якої неодноразово знімав кошти з вказаного банківського рахунку, які використовувалися на потреби сім`ї. Відповідно до вироку суду, допитані в суді першої інстанції потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не заперечували вказаних обвинуваченим обставин проживання однією сім`єю та вільного користування обвинуваченим бюджетом сім`ї, в тому числі і його вільного доступу до банківської картки, якою він неодноразово користувався для зняття коштів з рахунку, який належав ОСОБА_7 .

Виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_10 за ст.125 ч.1 КК України районний суд виходив з того, що тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , були спричинені в результаті бійки між обвинуваченим та потерпілими, яка виникла за внаслідок того, що потерпілі напали на обвинуваченого, з метою відібрати кошти, які він зняв з банківського рахунку потерпілої ОСОБА_7 за допомогою банківської картки. Обвинувачений ОСОБА_10 , обороняючись від нападу потерпілих, які наносили йому тілесні ушкодження, в тому числі і із застосуванням цегли та дерев`яної лавки, наніс легкі тілесні ушкодження обом потерпілим, а тому діяв в межах необхідної оборони, за межі якої не виходив, що виключає караність його діяння.

В своїй апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить вирок районного суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України та призначити йому покарання: за ч.1 ст.125 КК України у вигляді штрафу у сумі 850 грн.; за ч.1 ст.185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки; за ч.3 ст.357 КК України у вигляді обмеження волі строком на 1 рік. Відповідно до положень ч.1 ст.70 КК України призначити покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, та остаточно визначити покарання у вигляді 2 років позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК України з випробувальним терміном на 2 роки, покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені п.п.2,3,4 ст.76 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказує, що вирок не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, та стверджує, що вина обвинуваченого повністю була доведена дослідженими судом доказами: показами потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; висновками судово-медичних експертиз щодо тілесних ушкоджень потерпілих та іншими документами. В спростування висновків суду щодо проживання обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілих однією сім`єю, прокурор приводить положення ст.ст. 21, 27, 36, 121 Сімейного кодексу, вказуючи при цьому, що суд безпідставно прийняв до уваги покази потерпілої ОСОБА_7 про те, що вона проживала з обвинуваченим однією сім`єю та мала спільну дитину. В спростування висновків суду щодо обставин ведення обвинуваченим та потерпілою ОСОБА_7 спільного господарства та існування спільних боргів перед батьком обвинуваченого, прокурор стверджує, що існування такого спільного боргу не було доведено в суді та посилається на те, що цим пояснюється мотив обвинуваченого на викрадення грошей з картки, з метою повернення свого боргу батьку. Прокурор стверджує, що в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_7 наполягала на тому, що доступ до банківської картки обвинувачений мав тільки з її дозволу та отримував кошти за допомогою картки тільки за попередньою домовленістю з нею, а тому, на його думку вказана картка та гроші на банківському рахунку, були для обвинуваченого були чужим майном, яким він заволодів таємно. В спростування висновків суду, що банківська платіжна картка не відноситься до документів, про які йдеться в ч.3 ст.357 КК України, прокурор зазначає, що вказаний висновок районного суду суперечить практиці Верховного суду України та приводить відповідні доводи щодо поняття «інших важливих особистих документів», як предметів кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.357 КК України. В спростування висновків суду щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, прокурор посилається на те, що обвинувачений не діяв в межах необхідної оборони, а його дії носили умисний характер та були направлені на нанесення тілесних ушкоджень потерпілим.

Потерпіла ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій просить вирок Іллічівського міського суду Одеської області скасувати та постановити новий яким визнати ОСОБА_10 винним у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та приводить відповідні доводи. Крім того, апелянт зазначає, що в порушення КПК України їй та її онуці потерпілій ОСОБА_7 , під час судового розгляду, суд не давав можливості дати пояснення в повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просить вирок Іллічівського міського суду Одеської області скасувати та постановити новий яким визнати ОСОБА_10 винним по статтям 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та приводить відповідні доводи. Крім того, апелянт зазначає, що в порушення КПК України їй та потерпілій ОСОБА_8 , під час судового розгляду, суд не давав можливості дати пояснення в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; доводи прокурора, який просив апеляційні скарги задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та постановити по справі новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст. 125 ч.1, 185 ч.1, 357 ч.3 КК України; доводи потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги в повному обсязі та просили їх задовольнити; доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які просили апеляційні скарги прокурора та потерпілих залишити без задоволення, а вирок Іллічівського міського суду Одеської області без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 р. №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 щодо безпідставності виправдання ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України були розглянуті апеляційним судом окремо, вирок суду першої інстанції в цій частині був скасований та ухвалений новий вирок.

Щодо законності вироку районного суду в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_10 за обвинуваченням у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 та ч.3 ст.357 КК України, апеляційним судом встановлене наступне.

Відповідно до положень п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Як випливає з роз`яснень, що містяться в п.п.16 і 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року №5 з наступними змінами «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при постановленні вироку суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, а також, керуючись законом, дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності, яка має ґрунтуватись на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Висновки суду щодо оцінки доказів належить давати у вироку в точних і категоричних судженнях, які би виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивоване.

Суд першої інстанції, дотримавшись вищевказаних вимог закону, проаналізувавши докази з точки зору їх допустимості та належності, обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність переконливих доказів, які б вказували на наявність в діянні ОСОБА_10 , ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 та ч.3 ст.357 КК України, про що й зазначив у процесуальному рішенні.

Висновки суду про недоведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.185 ч.1 та ст.357 ч.3 КК України, є обґрунтованими та відповідають обставинам справи, а доводи апелянтів про необґрунтоване виправдання ОСОБА_10 позбавлені підстав, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення за ч.1 ст.185 та ч.3 ст.357 КК України ґрунтується на показах потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Допитаний судом першої інстанції ОСОБА_10 свою вину у інкримінованих йому злочинах не визнав та показав суду, що він, його цивільна дружина потерпіла ОСОБА_7 , її бабка - потерпіла ОСОБА_8 , та їх малолітній син жили однією сім`єю у будинку, який належить бабці. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, який складався з його заробітків, пенсії ОСОБА_8 та грошей, які виплачувала держава на їх дитину, які зберігалися на банківському рахунку відкритому на ім`я ОСОБА_7 . За домовленістю із дружиною він мав вільний доступ до цих грошей та до банківської платіжної картки. 08 січня 2014 року він з метою повернення боргу своєму батькові взяв банківську платіжну картку ОСОБА_7 та зняв з банківського рахунку 4000 гривень, але це стало причиною сварки с ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Ці пояснення узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні як суду першої інстанції, так і в апеляційному суду підтвердила те, що вона, її бабка - потерпіла ОСОБА_8 , її цивільний чоловік обвинувачений ОСОБА_10 , та їх малолітній син, проживали однією сім`єю у будинку, який належить ОСОБА_8 та вели спільне господарство на кошти, які складалися з заробітку ОСОБА_10 , пенсії ОСОБА_8 та виплат держави на їх дитину. У потерпілої ОСОБА_7 був відкритий банківський рахунок, на який перераховувалася грошова державна допомога на дитину, а доступ до вказаних грошей мала вона на ОСОБА_10 , який неодноразово брав банківську картку та знімав гроші.

Допитана судом потерпіла ОСОБА_8 підтвердила вказані обставини, про що вірно зазначено у вироку суду.

Таким чином, районним судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_7 на день, який досліджується в рамках даного кримінального провадження, проживали однією сім`єю, виховували спільну дитину, вели спільне господарство, а гроші, які були на банківському рахунку потерпілої були частиною їх спільного сімейного бюджету.

Врахувавши вказані обставини у сукупності з положеннями ст.ст. 61, 74 Сімейного Кодексу України районний суд прийшов до правильного висновку, що взявши банківську картку та знявши за її допомогою з рахунку відповідну суму коштів ОСОБА_10 діяв правомірно, а тому в його діях відсутні об`єктивна та суб`єктивна сторони складів кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 та ч.3 ст.357 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставність вказівки районного суду у вироку на те, що обвинувачений ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_7 утримували спільну дитину, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні документи, які б підтверджували факт батьківства ОСОБА_10 , на думку апеляційного суду - є хибними, спростовуються показами самої потерпілої, яка вказала суду, що ОСОБА_10 є батьком її дитини. Крім того, вказані обставини взагалі не є предметом дослідження та доказування в рамках обґрунтування ОСОБА_10 за у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 та ч.3 ст.357 КК України.

Щодо доводів прокурора про те, що банківська платіжна картка є «особливо важливим документом», а тому заволодіння нею створює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.357 КК України, то вони на думку апеляційного суду є хибними та не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Районний суд у вироку привів доводи щодо необґрунтованості обвинувачення ОСОБА_10 за ч.3 ст.357 КК України, зазначивши при цьому, що останній володів банківською платіжною карткою правомірно та зробив вірний висновок про те, що вказана банківська картка не є предметом цього кримінального правопорушення. З такими висновками районного суду апеляційний суд погоджується, оскільки вони є обґрунтованими.

Крім того, апеляційний суд вважає, що доводи прокурора в цій частині є хибними та безпідставними, також з огляду на наступне.

Положення диспозиції ч. 3 ст. 357 КК України у сукупності з аналізом норм Закону України №2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року та Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, дає підстави для висновку, що банківська платіжка картка не є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, а юридична суть заволодіння банківською платіжною карткою, з подальшим зняттям коштів з банківського рахунку потерпілого, може бути лише способом заволодіння коштами, які зберігаються на банківського рахунку потерпілого, та утворює собою склад кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами ст. 185 КК України (крадіжка).

З огляду на ці обставини та їх кримінально-правове значення, апеляційний суд вважає, що районний суд зробив правильний висновок про відсутність у діях ОСОБА_10 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.357 КК України та прийняв обґрунтоване рішення про виправдання останнього за вказаним обвинуваченням.

За таких обставин, районний суд, дотримуючись вимог ст.62 Конституції України, яка встановлює презумпцію невинуватості, ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та тлумачення її змісту Європейським судом стосовно принципу справедливості, зокрема, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, оцінивши кожен доказ з точки зору його належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності, прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність того, що в діях ОСОБА_10 є склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 та ч.3 ст.357 КК України.

Як видно з журналу судового засідання, суд дослідив у справі всі ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі по обвинуваченню у скоєнні ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 та ч.3 ст.357 КК України, а тому доводи апеляцій про однобічність судового слідства та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, є необґрунтованими.

Колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, а тому вважає, що постановлений по справі вирок в частині виправдання ОСОБА_10 в частині обвинувачення за ч.1 ст.185 та ч.3 ст.357 КК України, є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено, а тому апеляційні скарги прокурора та потерпілих в цій частині, задоволенню не підлягає.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 р. №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», у разі коли апеляційний суд постановляє свій вирок лише щодо частини обвинувачення, яке має окрему кримінально-правову кваліфікацію, він цим вироком частково скасовує вирок суду першої інстанції із погіршенням становища засудженого, а іншим процесуальним документом ухвалою - той же вирок у частині засудження за іншими статтями Кримінального кодексу України залишає без зміни.

Враховуючи викладене, вирок суду в частині виправдання ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України апеляційним судом скасований та у відповідності до положень ст.ст. 407 ч.1 п.3, 420 КПК України, в цій частині ухвалено новий вирок, який викладений окремим процесуальним документом.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:
Апеляційні скарги державного обвинувача по справі прокурора прокуратури м. Іллічівськ ОСОБА_6 та потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_7 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11.12.2014 року в частині виправдання ОСОБА_10 у зв`язку із недоведеністю того, що у діянні обвинуваченого є склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 та ч.3 ст.357 КК України залишити без задоволення.

Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11.12.2014 року в частині виправдання ОСОБА_10 у зв`язку із недоведеністю того, що у діянні обвинуваченого є склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 та ч.3 ст.357 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді
апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4