У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого, судді

Коновалова В.М.,

суддів

Канигіної Г.В., Мороза М.А.

розглянула
у судовому засіданні 15 травня 2008 року в м. Києві кримінальну справу за
касаційним поданням заступника прокурора Луганської області на постановлені
щодо ОСОБА_1 судові рішення.

Вироком Лутугинського
районного суду Луганської області від 25 квітня 2007 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця

с. Анна
Приморського Краю РФ,

неодноразово судимого, останній раз 9 лютого 2004 р.

за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки 6 місяців

позбавлення волі, звільненого 14 квітня 2006 року

умовно-достроково на 1 рік 29 днів,

засуджено
за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК України частково приєднано
невідбуте покарання за попереднім вироком й остаточно визначено 4 роки 1 місяць
позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного
суду Луганської області від 3 липня 2007 року вирок залишено без зміни.

ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 6 лютого 2007 року у відділенні банку, розташованого у супермаркеті
“Європа” у м. Лутугино відкрито викрав майно ОСОБА_2 вартістю 4 950 грн.

У касаційному поданні прокурор зазначає, що у справі
неправильно застосовано кримінальний закон. Посилається на те, що ОСОБА_1 учинив замах на грабіж, який не довів до кінця з причин, що не залежали
від його волі, оскільки був затриманий на місці злочину. Просить змінити судові
рішення, перекваліфікувати дії засудженого на ст. 15 - ч. 2 ст. 186 КК України
та призначити покарання за цією статтею 3 роки позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи касаційного подання, колегія суддів вважає, що
воно задоволенню не підлягає.

Доводи прокурора про те, що дії засудженого ОСОБА_1
кваліфіковано невірно, є необґрунтованими.

Згідно діючого законодавства грабіж вважається
закінченим, коли майно вилучене й винний має реальну, хоча б початкову
можливість розпорядитися ним як власним (винести, сховати, передати, викинути).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 вихопив із
прилавка сумку з грошима та втік із приміщення банку. Потерпілий ОСОБА_2
наздогнав його біля виходу із супермаркету “Європа” та викликав охорону й
міліцію.

Тому висновок суду про те, що ОСОБА_1 мав реальну
можливість розпорядитися майном ОСОБА_2 є обґрунтованим і відповідає фактичним
обставинам справи.

Наведені прокурором у касаційному поданні доводи за своїм
змістом аналогічні доводам апеляції засудженого ОСОБА_1 Вони були предметом
дослідження суду апеляційної інстанції та їх належним чином перевірено й
спростовано.

Кваліфікація дій ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 186 КК України без
посилання на ст. 15 КК України не викликала сумнівів у прокурора під час
досудового слідства та співпадала з думкою державного обвинувача у справі, з
такою кваліфікацією погодився й прокурор, який брав участь у розгляді справи
судом апеляційної інстанції.

Даних, які б свідчили, що у справі щодо ОСОБА_1 неправильно застосовано кримінальний
закон чи допущено істотне порушення
кримінально-процесуального закону, не виявлено.

Отже, передбачені ч. 1 ст. 398 КПК
України підстави для призначення справи щодо ОСОБА_1 до касаційного розгляду
відсутні.

Керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

у задоволенні касаційного подання прокурора відмовити.

С у д д і :

Коновалов В.М.
Канигіна Г.В. Мороз М.А.