Ухвала

іменем україни

30 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_12,
суддів:ОСОБА_13, ОСОБА_14,
при секретарі ОСОБА_15,
за участю прокурора ОСОБА_16,

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000186 за обвинуваченням

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смт. Володарське Володарського району Донецької області, зареєстрованого на АДРЕСА_1, проживаючого на АДРЕСА_2, такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, за касаційною скаргою засудженого на вирок Володарського районного суду Донецької області від 19 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 січня 2015 року

в с т а н о в и в:

Вироком Володарського районного суду Донецької області від 19 листопада 2014 року ОСОБА_6 засуджено:

за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.

Стягнуто з засудженого судові витрати.

Прийняте рішення щодо речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він у середині травня 2014 року о 01.00 год., з метою заволодіння чужим майном, за допомогою відмички відкрив навісний замок гаража на АДРЕСА_3, проник всередину, звідки таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_7 на загальну суму 2208,71 грн.

27 травня 2014 року о 01.00 год. ОСОБА_6 повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_8, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, з метою заволодіння чужим майном, металевим ломом зламали навісний замок на вхідних воротах гаража АДРЕСА_4, проникли всередину звідки таємно викрали майно потерпілого ОСОБА_9 на загальну суму 2311,68 грн.

27 травня 2014 року о 02.00 год. ОСОБА_6 повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_8, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, з метою заволодіння чужим майном, металевим ломом зламали навісний замок на вхідних воротах гаража АДРЕСА_5, проникли всередину звідки таємно викрали майно потерпілої ОСОБА_10 на загальну суму 1825,60 грн.

08 червня 2014 року о 01.00 год. ОСОБА_6 повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_8, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, з метою заволодіння чужим майном, металевим ломом зламали навісний замок на вхідних воротах гаража АДРЕСА_6, проникли всередину звідки таємно викрали майно потерпілого ОСОБА_11 на загальну суму 817,49 грн.

Безпосередньо після вчинення вказаного злочину ОСОБА_6 знайшов ключі від замка запалювання автомобіля ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_1, який знаходився у приміщенні цього гаража, власником якого є ОСОБА_11 ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_8, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, запустили двигун автомобіля, завантажили його багажний відсік викраденими речами, заволоділи автомобілем та з місця злочину зникли.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 20 січня 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо нього змінити, звільнивши його на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням. З урахуванням обставин, які пом'якшують покарання, своє виправлення вважає можливим без реального відбування покарання у виді позбавлення волі. Крім того вказує, що в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК судове провадження в суді апеляційної інстанції здійснене за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка заперечила проти задоволення касаційної скарги та вважала, що в порядку ст. 433 КПК судові рішення підлягають зміні з виключенням з них посилання на ОСОБА_8 як на особу, за попередньою змовою з якою ОСОБА_6 вчинив злочини, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню на таких підставах.

Події злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_6 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка діянь за ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК не перевірялись, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині не оскаржено.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, місцевий суд врахував тяжкість вчинених злочинів, дані про особу винного, в тому числі й ті, на які засуджений послався у касаційній скарзі, та обставини, що пом'якшують покарання.

Так, згідно вироку суду ОСОБА_6 за наявності кваліфікуючих обставин вчинив ряд крадіжок, а також незаконно заволодів транспортним засобом. Вказані злочини відносяться до категорії тяжких. Сам засуджений за місцем проживання характеризується задовільно, в силу ст. 89 КК не має судимості.

Тому висновок суду про можливість виправлення засудженого лише в умовах реального відбування покарання у виді позбавлення волі є правильним.

При цьому, врахувавши повне визнання засудженим своєї вини, щире каяття, зваживши на його матеріальний стан та думку потерпілих, які не наполягали на суворому покаранні, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_6 мінімальне покарання у межах санкцій ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК, не застосував додаткове покарання за ч. 2 ст. 289 КК у виді конфіскації майна, а також на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за кожен вчинений ним злочин та за їх сукупністю відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Підстав для звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Доводи касаційної скарги про істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованими.

Так, у матеріалах кримінального провадження міститься лист-повідомлення в тому числі й потерпілих про дату, час і місце апеляційного розгляду (т. 1 а.с. 238). При цьому питання про неналежне їх повідомлення потерпілі не ставили.

Згідно ч. 4 ст. 405 КПК неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин у задоволенні касаційної скарги засудженого слід відмовити.

Згідно ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Так, відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки обвинувальний вирок щодо ОСОБА_8, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, не ухвалювався, тому посилання у вироку суду на нього як на особу, за попередньою змовою з якою ОСОБА_6 вчинив злочини, є неправильним і підлягає виключенню.

Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції в ухвалі хоча і не послався на ОСОБА_8 як на особу, з якою ОСОБА_6 вчинив злочини, проте допущених місцевим судом порушень не усунув.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення.

На підставі ч. 2 ст. 433 КПК вирок Володарського районного суду Донецької області від 19 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на ОСОБА_8 як на особу, з якою засуджений вчинив інкриміновані йому злочини. У решті вирок та ухвалу залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_14 ОСОБА_13