АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Апеляційним судом міста Києва та Бориспільською виправною колонією №119 апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про скасування постанови в.о. Бориспільського міжрайонного прокурора від 19 серпня 2014 року, якою скасовано постанову начальника Бориспільської виправної колонії №119 від 16 травня 2014 року про переведення засудженого ОСОБА_7 до дільниці соціальної реабілітації виправної установи.

Таке рішення суд першої інстанції мотивував тим, що вирішення вказаних захисником питань не стосуються сумнівів та протиріч, що виникають при виконанні вироку, оскільки фактично стосуються умов відбування покарання, а тому не відносяться до питань, які вирішуються судом під час виконання вироку в розумінні положень ст. 537 КПК України.

Не погодившись з таким рішенням, захисник подав апеляційну скаргу та зміни і доповнення до неї, в яких, вважаючи ухвалу суду незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою, задовольнивши прохання ОСОБА_7 , скасувати постанову Бориспільської міжрайонної __________________________________________________________

Справа №11-кп/796/888/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ст. 539 КПК України Доповідач ОСОБА_1
прокуратури від 19.08.2014 року про скасування постанови щодо переведення засудженого до дільниці соціальної реабілітації; визнати дії в.о. Бориспільського міжрайонного прокурора ОСОБА_9 неправомірними, у зв`язку із перевищенням ним своїх повноважень, які вчинені всупереч вимогам чинного законодавства України, та порушенням такими діями прав засудженого ОСОБА_7 ; зобов`язати посадових осіб Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області здійснити поворот виконання постанови Бориспільської міжрайонної прокуратури від 19.08.2014 року про скасування постанови щодо переведення засудженого до дільниці соціальної реабілітації в повному обсязі; зобов`язати керівника Бориспільської ВК №119 негайно здійснити переведення засудженого ОСОБА_7 з дільниці ресоціалізації до дільниці соціальної реабілітації в межах Бориспільської ВК №119.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відмовляючи ОСОБА_7 у розгляді його клопотання тільки з тих підстав, що, на думку суду, вирішення зазначених у клопотанні питань не стосуються сумнівів та протиріч, що виникають при виконанні вироку, а тому не відносяться до питань, що вирішуються судом під час виконання вироку, в розумінні положень п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, суд першої інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального законодавства України та допустив неповноту судового розгляду, у зв`язку з чим позбавив ОСОБА_7 конституційного права на звернення до суду. При цьому зазначає, що відповідно до вимог ст.ст. 537, 539 КПК України, під час виконання вироків, суд має право вирішувати й інші питання про всякого роду сумніви та протиріччя, що виникають при виконанні вироку, і така позиція визначена в листі Вищого спеціалізованого суду України від 12.01.2015 року, в ухвалі Київського окружного адміністративного суду від 08.09.2014 року, а також підтверджується позицією і Конституційного Суду України.

Прокурор, який брав участь у судовому провадженні, подав заперечення на апеляційну скаргу захисника, в яких просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги зізмінами і доповненнями до неї, а також прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи, що порушені ОСОБА_7 та його захисником питання не підлягають вирішенню в порядку ст. 537 КПК України,

а постанова прокурора, що стосується зміни умов тримання засудженого, прийнята прокурором в межах наданих йому повноважень, передбачених ст. 22 КВК України та ст. 45 Закону України «Про прокуратуру», та може бути оскаржена виключно в порядку адміністративного судочинства, перевіривши матеріали провадження за скаргою та додатково надані захисником під час апеляційного розгляду, а також матеріали особової справи засудженого ОСОБА_7 в шести томах та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів провадження за скаргою, засуджений ОСОБА_7 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням в порядку ст. 539 КПК України, в якому просив зобов`язати керівника Бориспільської ВК №119 здійснити переведення ОСОБА_7 з дільниці ресоціалізації до дільниці соціальної реабілітації в межах Бориспільської ВК №119.

Під час розгляду даного клопотання в суді першої інстанції захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 змінив вимоги та поставив питання про скасування постанови Бориспільської міжрайонної прокуратури від 19.08.2014 року, якою скасовано постанову начальника Бориспільської ВК №119 від 16 травня 2014 року щодо переведення засудженого до дільниці соціальної реабілітації; визнання дій в.о. Бориспільського міжрайонного прокурора ОСОБА_9 неправомірними, у зв`язку із перевищенням ним своїх повноважень, які вчинені всупереч вимогам чинного законодавства України, та порушенням такими діями прав засудженого ОСОБА_7 ; зобов`язання посадових осіб Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області здійснити поворот виконання постанови Бориспільської міжрайонної прокуратури від 19.08.2014 року, які підтримав в суді і сам засуджений ОСОБА_7 , змінюючи вимоги поданого ним до суду клопотання.

Тобто, виходячи зі змісту змінених вимог клопотання, ОСОБА_7 фактично подано скаргу на постанову в.о. Бориспільського міжрайонного прокурора ОСОБА_10 від 19.08.2014 року про скасування постанови начальника Бориспільської ВК №119 від 16 травня 2014 року про переведення засудженого ОСОБА_7 до дільниці соціальної реабілітації виправної установи.

За результатами розгляду даної скарги, суд першої інстанції відмовив в її задоволенні, при цьому виходив з того, що порушені в ній питання не стосуються сумнівів та протиріч, які виникають при виконанні вироку, а фактично стосуються умов відбування покарання, тому не відносяться до питань, які вирішуються судом під час виконання вироку в розумінні положень ст. 537 КПК України.

Проте, з такими висновками колегія суддів не погоджується, оскільки, виходячи з матеріалів провадження, ОСОБА_7 в інший спосіб позбавлений можливості захистити своє порушене право.

Колегією суддів встановлено, що за змістом рішень Київського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2014 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року та Вищого адміністративного суду України від 26 грудня 2014 року фактично в розгляді по суті скарги ОСОБА_7 на постанову прокурора було відмовлено з посиланням на те, що даний спір не відноситься до юрисдикції адміністративних судів і не може бути розглянутий за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відмовлено в прийнятті скарги ОСОБА_7 на постанову прокурора, поданої в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України, і рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Однією із складових в забезпеченні реалізації права особи на справедливий суд є доступ до правосуддя.
Крім того, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що порушене ОСОБА_7 в скарзі питання щодо незаконності постанови прокурора повинно вирішуватися на підставі норм кримінального процесуального законодавства з урахуванням положень Кримінально-виконавчого кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення відповідно до положень ст. 407 КПК України.

Згідно зі ст. 100 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції на 16 травня 2014 року), залежно від поведінки засудженого і ставлення до праці та навчання умови відбування покарання можуть змінюватися в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду. Зміна умов тримання засудженого в межах однієї колонії здійснюється за клопотанням начальника відділення соціально-психологічної служби постановою начальника колонії, погодженою із спостережною комісією.

Засуджені, які стають на шлях виправлення, відповідно до ч. 1 ст. 101 Кримінального-виконавчого кодексу України (в редакції на 16 травня 2014 року), можуть бути переведені до дільниці соціальної реабілітації після фактичного відбуття не менше третини строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_7 по суті, колегію суддів встановлено, що постановою начальника Бориспільської виправної колонії №119 від 16 травня 2014 року засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такого, що відбув 1/3 частини строку покарання і сумлінним ставленням до праці та зразковою поведінкою стає на шлях виправлення, на підставі ст.ст. 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України, переведено з дільниці ресоціалізації до дільниці соціальної реабілітації.

Постановою в.о. Бориспільського міжрайонного прокурора ОСОБА_10 від 19 серпня 2014 року скасовано постанову начальника Бориспільської виправної колонії №119 від 16 травня 2014 року про переведення засудженого ОСОБА_7 до дільниці соціальної реабілітації виправної установи та прийнято рішення про переведення засудженого ОСОБА_7 до дільниці ресоціалізації Бориспільської виправної колонії №119.

Приймаючи таке рішення, прокурор виходив з того, що рішення про переведення адміністрацією виправної установи прийнято з порушенням вимог ст.ст. 100, 101 КВК України, оскільки характеризуючі матеріали на ОСОБА_7 не відповідають фактичним відомостям про його поведінку за час відбування покарання, а зазначені у них позитивні здобутки засудженого ґрунтуються на нетривалому терміні правослухняної поведінки та недостовірних відомостях щодо його особи, внаслідок чого надано хибну оцінку ступеню виправлення останнього.

При цьому свій висновок про те, що засуджений ОСОБА_7 не став на шлях виправлення, прокурор мотивував тим, що ОСОБА_7 працевлаштований в майстерні СТО лише з 12 травня 2014 року, тобто за 4 дні до засідання спостережної комісії; також працював в цій майстерні 62 дні у липні-вересні 2012 року, а загалом у період з 11 липня 2012 по 26 серпня 2012, з 27 серпня 2012 по 07 березня 2013 та з 12 березня 2013 по 17 червня 2013 перебував на стаціонарному лікуванні у медичній частині виправної установи та фактично не працював на виробництві; за час відбування покарання ОСОБА_7 за порушення режиму утримання мав 1 дисциплінарне стягнення; має лише 1 заохочення, яке отримав 14 травня 2014 року, за два дні до засідання спостережної комісії.

Однак, з такими висновками прокурора колегія суддів погодитися не може, оскільки вони суперечать матеріалам провадження за скаргою та особової справи засудженого.

Так, з матеріалів особової справи вбачається, що з 01 березня 2010 року ОСОБА_7 утримується під вартою і з 14 квітня 2012 року відбуває покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2011 року у Бориспільській виправній колонії №119.

На час прийняття начальником виправної установи рішення про переведення до дільниці соціальної реабілітації засудженого ОСОБА_7 , останній характеризується позитивно; дійсно за порушення режиму відбування покарання ОСОБА_7 мав одне стягнення від 09 травня 2012 року, яке погашено у відповідності зі ст. 134 КВК України; працевлаштований на промисловій зоні установи в майстерні СТО, виявивши за власною ініціативою бажання працювати; за організацію змагання серед засуджених з шахів та зайняття призового місця має одне заохочення, а згідно письмової характеристики, наявної в матеріалах особової справи, окрім дотримання всіх вимог режиму утримання, проявляє і корисну ініціативу при організації та проведенні культурно-масових заходів.

Крім того, з матеріалів особової справи видно, що всупереч тверджень прокурора у постанові від 19 серпня 2014 року, протягом часу відбування покарання ОСОБА_7 не лише з липня по вересень 2012 року, а й з 1 липня 2013 року по 23 серпня 2013 року працював на дільниці «майстерня СТО», де, як зазначено у постанові прокурора, продовжив працювати і з 12 травня 2014 року.

Ці ж матеріали особової справи ОСОБА_7 вказують на те, що з вересня 2014 року він став працювати у виправній установі на дільниці пошиття, а з січня 2015 року і по теперішній час працює на дільниці по виготовленню металевих виробів.

Також за цими матеріалами, ОСОБА_7 у вказаний період неодноразово звертався до керівництва виправної установи з проханням про його працевлаштування - заяви від 14 січня 2014 року, 28 лютого 2014 року, на що отримав відмову через неможливість його працевлаштування на виробничій зоні установи за медичними показниками щодо стану його здоров`я.

Дійсно у вказаний прокурором у постанові від 19 серпня 2014 року період часу ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні у медичній частині виправної установи та фактично не працював на виробництві, проте зазначена обставина не належить до тих, що виключають можливість переведення особи до дільниці соціальної реабілітації, відповідно до ч. 2 ст. 101 КВК України (в редакції на 16 травня 2014 року).

Водночас, слід вказати й про те, що 12 травня 2014 року ОСОБА_7 отримав заохочення у виді подяки за організацію змагання серед засуджених з шахів та зайняття призового місця в проведеному змаганні, що загалом не пов`язано з його роботою у виправній установі.
Отже, наявні в матеріалах особової справи відомості дають підстави для висновку, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення та обґрунтовано був переведений постановою начальника Бориспільської ВК №119 до дільниці соціальної реабілітації в межах виправної установи, а висновки прокурора про протилежне не узгоджуються з вимогами закону та суперечать матеріалам особової справи засудженого, тому є безпідставними.

До того ж, відповідно до приписів ч. 3 ст. 100 Кримінально-виконавчого кодексу України, зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником управління (відділу) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві та Київській області. У випадках, якщо таке подання передбачає переведення засудженого у більш суворі умови тримання або збільшує обсяг встановлених правообмежень, воно обов`язково погоджується із спостережною комісією.

Проте, спостережна комісія Бориспільської районної державної адміністрації Київської області 17 липня 2014 року відмовила в погодженні подання Бориспільської ВК №119 щодо змін умов тримання засудженого ОСОБА_7 шляхом переведення його з дільниці соціальної реабілітації до дільниці ресоціалізації, внесеного на виконання подання прокуратури Київської області, оскільки ОСОБА_7 за наданими БВК №119 характеризуючими матеріалами не відповідає, визначеним у ст. 133 КВК України, критеріям злісного порушника режиму, що потребує переведення до дільниці ресоціалізації.

Однак, ця обставина залишилась поза увагою прокурора при прийнятті ним рішення від 19 серпня 2014 року про скасування постанови начальника Бориспільської виправної колонії №119 від 16 травня 2014 року про переведення засудженого ОСОБА_7 до дільниці соціальної реабілітації виправної установи та прийнятті рішення про переведення засудженого ОСОБА_7 до дільниці ресоціалізації Бориспільської виправної колонії №119.

За викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що постанова в.о. Бориспільського міжрайонного прокурора ОСОБА_10 від 19 серпня 2014 року про скасування постанови начальника Бориспільської виправної колонії №119 від 16 травня 2014 року про переведення засудженого ОСОБА_7 до дільниці соціальної реабілітації виправної установи, як така, що не узгоджується з вимогами закону та суперечить матеріалам особової справи засудженого, підлягає скасуванню, а тому в цій частині апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та скарга останнього є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що ж стосується вимог ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 про визнання дій в.о. Бориспільського міжрайонного прокурора ОСОБА_11 неправомірними, у зв`язку із перевищенням ним своїх повноважень, які вчинені всупереч вимогам чинного законодавства України, та порушенням такими діями прав засудженого ОСОБА_7 ; зобов`язання посадових осіб Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області здійснити поворот виконання постанови Бориспільської міжрайонної прокуратури від 19.08.2014 року про скасування постанови щодо переведення засудженого до дільниці соціальної реабілітації в повному обсязі та зобов`язання керівника Бориспільської ВК №119 негайно здійснити перевід засудженого ОСОБА_7 з дільниці ресоціалізації до дільниці соціальної реабілітації в межах Бориспільської ВК №119, то вони не підлягають розгляду в порядку кримінального процесуального закону, зокрема в порядку ст. 537 КПК України, а тому в цій частині не можуть бути задоволені.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , як і скарга ОСОБА_7 , підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про скасування постанови в.о. Бориспільського міжрайонного прокурора від 19 серпня 2014 року, якою скасовано постанову начальника Бориспільської виправної колонії №119 від 16 травня 2014 року про переведення засудженого ОСОБА_7 до дільниці соціальної реабілітації виправної установи, скасувати.

Скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Постанову в.о. Бориспільського міжрайонного прокурора ОСОБА_10 від 19 серпня 2014 року про скасування постанови начальника Бориспільської виправної колонії №119 від 16 травня 2014 року про переведення засудженого ОСОБА_7 до дільниці соціальної реабілітації виправної установи скасувати.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3