ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

09 липня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_14,

суддів ОСОБА_15, ОСОБА_16,

при секретарі ОСОБА_17,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000018, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2015 року щодо

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Сміла Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

якого визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_18,

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернувся захисник ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 із касаційною скаргою на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2015 року щодо нього.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_1 порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_2 та закриття кримінального провадження у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та порушенням вимог кримінального процесуального закону. На обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки за наявності підстав провадження не було закрито. Указує, що місцевий суд не дотримався вимог статей 91, 94, 370 КПК України та безпідставно визнав ОСОБА_2 суб'єктом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, не врахувавши, що він правомірно користувався автомобілем за згодою ОСОБА_3, який мав право розпорядження транспортним засобом по довіреності та щодо якого кримінальне провадження закрито, а також не навів докладних мотивів на спростування позиції захисту про те, що ОСОБА_2 не було відомо про належність автомобіля ОСОБА_4 Також посилається на наявність окремої думки судді суду першої інстанції. Крім цього, зазначає про те, що суд неправильно стягнув із ОСОБА_2 відшкодування завданої шкоди на користь ОСОБА_4, оскільки така шкода має відшкодовуватись власнику транспортного засобу. Зазначає, що апеляційний суд формально розглянув провадження, всупереч вимог ст. 419 КПК України належним чином не перевіривши доводи апеляційної скарги.

За вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року визнано винуватим та засуджено ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2-4 ст. 76 КК України.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2-4 ст. 76 КК України.

Постановлено стягнути зі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_4 по 3000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Ухвалою суду апеляційної інстанції вказаний вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_2 та ОСОБА_5 визнано винуватими у вчиненні злочину за таких обставин.

15 листопада 2012 року близько 22:30 год. ОСОБА_2 та ОСОБА_5, діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою незаконного заволодіння автомобілем марки «Mazda СХ 7», р.н. НОМЕР_3, що належав ОСОБА_6 на праві власності та яким згідно довіреності від 10 листопада 2012 року був уповноважений володіти, користуватись та розпоряджатись ОСОБА_4, проникли на територію двору належного йому АДРЕСА_2., звідки з корисливих мотивів, незаконно заволоділи вказаним транспортним засобом, після чого поїхали на ньому до м. Вінниці, де збули автомобіль ОСОБА_7 Цими діями ОСОБА_4 було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 6 168,4 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який зазначив про необгрунтованість доводів касаційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. З урахуванням вимог ст. 438 КПК України однобічність та неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду обставинам провадження, про що також фактично посилається захисник ОСОБА_1 у касаційній скарзі, не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.

Отже, касаційний суд при касаційному розгляді виходить із обставин провадження, встановлених судами.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у вироку наведено докладні мотиви.

Так, в основу вироку обґрунтовано покладено дані, встановлені із показань самих засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які не заперечували, що 15 листопада 2012 року поїхали на автомобілі марки «Mazda CX 7», р. н. НОМЕР_2, з м. Сміла Черкаської області до м. Вінниці, де залишили автомобіль з документами на нього та отримали грошові кошти, потерпілого ОСОБА_4, який зазначав, що придбав зазначений автомобіль по генеральній довіреності, виписаній на його ім'я, а також ім'я його товариша ОСОБА_3, свідків ОСОБА_3, який пояснював, що допомагав ОСОБА_4 купувати автомобіль, оскільки останній на той час ще не отримав документи, що посвідчують право керування транспортними засобами та зазначав про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 бачили ОСОБА_4, коли вони разом із ОСОБА_2 планували їхати купувати автомобіль ОСОБА_4, а за кілька днів до заволодіння автомобілем вони пропонували йому викрасти його, що він прийняв за жарт, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_10., які повідомили про окремі відомі їм обставини події.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 судом також підтверджено на основі даних, встановлених із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, у тому числі даними протоколів огляду місця події від 16 та 23 листопада 2012 року, огляду автомобіля від 22 листопада 2012 року, довіреності від 10 листопада 2012 року, виданої ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_12 та ОСОБА_3 про право володіння, користування, розпорядження автомобілем, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, довіреності від 29 листопада 2012 року, виданої ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_13 та ОСОБА_4, даними висновку експерта автотоварознавчої експертизи №8/3 від 05 лютого 2013 року, актів на виконання робіт про вартість ремонту автомобіля тощо.

Висновки суду щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_2 у вчиненні злочину належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин провадження дії засудженого ОСОБА_2 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

При цьому твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_2 не мав умислу на заволодіння автомобілем, оскільки правомірно користувався транспортним засобом за згодою ОСОБА_3, ретельно перевірялись судами першої та апеляційної інстанції та свого підтвердження не знайшли.

Так, судом установлено, що обвинувачені підтримували дружні стосунки із ОСОБА_3, який у присутності ОСОБА_2 обговорював із ОСОБА_4 питання про придбання останньому автомобіля, а в день його придбання підвозили ОСОБА_2 до центру міста. Дані обставини свідчать про усвідомлення ОСОБА_2 того факту, що вказаний автомобіль було придбано саме для ОСОБА_4 Про умисел ОСОБА_2 на вчинення злочину свідчить також і те, що незадовго до цього він разом із ОСОБА_5 пропонували ОСОБА_3 викрасти автомобіль та дізнавались, коли ОСОБА_4 буде святкувати придбання автомобіля.

При цьому суд надав оцінку установленим обставинам провадження та дійшов висновку про спільність та узгодженість дій ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у вчиненні заволодіння автомобілем, оскільки вони всупереч волі законного користувача ОСОБА_4, зайшли на територію його домоволодіння, після чого один з них відчинив ворота, а інший виїхав із двору на автомобілі, а отримавши з продажу транспортного засобу грошові кошти, розділили їх між собою.

На основі аналізу цих обставин було спростовано доводи про те, що ініціатором продажу автомобіля без відома ОСОБА_4 у м. Вінниці виступав ОСОБА_3, який на той момент мав право володіння, користування та розпорядження автомобілем по дорученню від 10 листопада 2012 року, а ОСОБА_2 тільки виконував його прохання, не усвідомлюючи дійсних намірів.

Доводи касаційної скарги про неправильне вирішення цивільного позову про стягнення із ОСОБА_2 на користь користувача ОСОБА_4 коштів за завдану злочином шкоду є непереконливими, оскільки як убачається з матеріалів провадження таке право визначено довіреністю на право користування та розпорядження транспортним засобом, виданою на ім'я ОСОБА_4

Апеляційний суд, ретельно перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, які фактично є аналогічними доводам касаційної скарги його захисника ОСОБА_1, навів докладні мотиви для висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими, суд врахував також пояснення у суді апеляційної інстанції потерпілого ОСОБА_4, який наголошував, що особисто повідомляв обвинуваченим про належність йому автомобіля «Mazda СХ 7». Висновки суду апеляційної інстанції належним чином мотивовані, а ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин провадження дії засудженого ОСОБА_2 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були підставою для зміни чи скасування судових рішень, ухвалених у кримінальному провадженні, не встановлено.

З огляду на викладене, підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 колегія суддів не вбачає.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

залишити вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2015 року щодо ОСОБА_2 без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_19 ОСОБА_20 ОСОБА_21