Справа № 591/2306/14-к Провадження № 1-кс/591/359/14
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
В С Т А Н О В И В :

Заявник в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві просив справу слухати без його участі.
Прокурор скаргу не визнав, зазначивши, що перевірка за заявою скаржника проведена в повній мірі, а обставини з приводу яких внесені відомості до ЄРДР не підтвердились, тому за відсутності в діях правоохоронців провадження було закрито. Просив в задоволенні скарги відмовити.
По-перше, слід зазначити про те, що, оскільки органами досудового розслідування не надано суду доказів дати отримання скаржником копії оскаржуваної постанови, ніж зазначена заявником, тому у суду відсутні підстави вважати скаргу поданою поза межами строків, встановлених ч. 1 ст. 304 КПК України.
По-друге, судом встановлено, що до ЄРДР внесено відомості за фактом застосування до ОСОБА_4 погроз під час його перебування в прокуратурі зі сторони працівників УБОЗ, безпідставного затримання в м. Короп та викрадення майна, а також за фактом спричинення йому 16 травня 2011 року під час етапування працівниками УБОЗ тілесних ушкоджень та умисного невнесення до журналу відвідувачів УБОЗ заявника працівниками чергової частини.
Слід зауважити також, що за даними фактами неодноразово як прокуратурою так і судом скасовувались постанови про відмову в порушенні кримінальної справи (в порядку КПК України 1960 року) та постанови про закриття кримінального провадження, з мотивів неповноти проведених перевірок та незаконності прийнятих процесуальних рішень.
Востаннє постанову слідчого про закриття провадження за заявою ОСОБА_4 скасовано 16 грудня 2013 року Зарічним районним судом м. Суми, зокрема, з тих підстав, що органами досудового розслідування так і не було встановлено походження виявлених у скаржника тілесних ушкоджень, під час перебування останнього під вартою, а отже під контролем держави, а також не встановлення інших суттєвих обставин, що мають значення для встановлення істини по решті внесених до ЄРДР відомостей.
На виконання останньої ухвали суду було проведено ряд слідчих та процесуальних дій, а саме допитані свідки, потерпілий, направлені доручення на виконання певних процесуальних дій та призначені експертні дослідження, якими спростовані твердження заявника стосовно злочинних дій працівників чергової частини УБОЗ, які не внесли до журналу доставлених заявника, беручи до уваги, що відсутні докази наявності умислу в їх діях саме на приховування злочину, а обґрунтування заяви про злочин та скарги полягає виключно в припущеннях заявниках.
Крім того, не підтвердився і факт застосування погроз зі сторони працівників УБОЗ до заявника при його перебуванні в прокуратурі м. Суми, оскільки твердження ОСОБА_4 в цій частині також є необґрунтованими і не підтвердженими доказами, як і не підтвердився цей факт при проведенні перевірки, а підстав для сумнівів в показах та доказах цих подій, суду надано не було.
За наслідками досудового розслідування слідчим прокуратури Сумської області прийнято рішення про закриття кримінального провадження, в тому числі і за фактом виявлення у скаржника тілесних ушкоджень при його перебуванні під вартою та конвоюванні працівниками правоохоронних органів, без зазначення чіткого їх походження.
За змістом ч. 2 ст. 9 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, під час досудового слідства справ даної категорії обов`язком органу розслідування повинен є в повній мірі з`ясування обставин щодо механізму, локалізації та характеру тілесних ушкоджень, а також надання достовірного та вірогідного пояснення їх походження.
Проте, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим не встановлено походження виявлених у ОСОБА_4 16 травня 2011 року тілесних ушкоджень, а також того, яким чином вони утворились та ким були завдані, а отже органами досудового слідства не виконано в повній мірі вимог суду, викладених в ухвалі від 16 грудня 2013 року та інших судових рішеннях щодо цього питання.
Постанова слідчого ґрунтується на припущеннях та суперечливих даних, отриманих здебільшого зі слів працівників міліції, а також суперечливих та неперевірених показах свідків.
Зазначена позиція органів досудового розслідування суперечить практиці Європейського суду з прав людини та нормам ч. 2 ст. 9 КПК України.
Наведений висновок суду узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Рибіч проти Австрії» від 04 грудня 1995 року, згідно якого, потреби розслідування та незаперечні труднощі, з якими пов`язана боротьба зі злочинністю, не можуть виправдовувати запровадження обмежень на гарантії захисту, що мають бути надані щодо фізичної недоторканості осіб.
Фактично слідчий, як на підставу для закриття кримінального провадження в цій частині, послався на нездатність держави встановити, за яких обставин та ким були завдані тілесні ушкодження, при цьому за обґрунтованої підозри їх спричинення після затримання скаржника, з огляду на виявлення тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 при його поміщенні до ІТТ після затримання та конвоювання, що підтверджується копіями журналів поміщення заявника до ІТТ Сумського МВ та СІЗО м. Суми, а також медичною документацію та показами свідків, зокрема, чергового по ІТТ.
Це вбачається і з того, що згідно проведених експертних досліджень так і не було з`ясовано навіть локалізації, характеру та механізму завдання тілесних ушкоджень заявника.
Згідно п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України, постанова слідчого, прокурора повинна містити, зокрема, мотиви її прийняття, обґрунтування, проте жодних мотивів та оцінки наведеним обставинам та спростування документального підтвердження виявлення у скаржника тілесних ушкоджень при його перебуванні під контролем держави, оскаржуване рішення не містить.
З наведеного суд робить висновок про те, що слідство так і не дало одностайної відповіді на запитання стосовно походження тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_4 , яким зазначено, що ці тілесні ушкодження були завдані працівниками міліції під час його конвоювання, а отже під контролем держави, що є порушенням Конвенції з прав людини і про що неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду та судових інстанцій, якими скасовувались процесуальні рішення по проведених за заявою скаржника перевірках.
Зокрема, рішенням ЄСПЛ по справі «Вергельський проти України» від 12 березня 2009 року встановлено, що, враховуючи достатні дані вважати наявними тілесні ушкодження у заявника, його покази, відсутність будь-якого вірогідного пояснення державних органів відносно походження його травм, існує розумна підозра, що ці травми були нанесені заявнику працівниками міліції, з огляду на що визнано порушення ст. 3 Конвенції внаслідок жорстокого поводження з заявником під час його знаходження під контролем міліції, а також внаслідок відсутності ефективного розслідування його скарг на застосування тортур.
Аналогічний висновок зроблений судом і в справі «Сатік та інші проти Турції» від 10 жовтня 2000 року.
З аналізу зазначених рішень слід зробити висновок про те, що тягар доказування відсутності винних дій зі сторони правоохоронців в такій ситуації, а також необхідність надання вірогідного та достовірного (підтвердженого доказами) пояснення походження тілесних ушкоджень, покладено на державу, в особі органів досудового слідства, якими цього зроблено не було.
Посилання ж слідчого в постанові про закриття кримінального провадження на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, на Рішення по справі «Полторацький проти України» від 29 квітня 2003 року, є безпідставним, оскільки це рішення неможливо застосовувати до правовідносин, що розглядаються по цій справі, приймаючи до уваги, що існують беззаперечні докази, які не спростовані ні слідчим ні прокурором та якими зафіксовані тілесні ушкодження у заявника під час його перебування під контролем держави (журнал поміщення до ІТТ та СІЗО, покази працівників цих установ), а також відсутність у держави вірогідного та підтвердженого доказами пояснення їх походження.
Таких висновків суд прийшов з огляду на наведену практику ЄСПЛ з приводу подібних правовідносин, яка наголошує на тому, що обов`язок доведення вірогідного спричинення тілесних ушкоджень, при перебуванні особи під вартою, покладається на державу - в цій ситуації в особі органів, що здійснюють перевірку за заявою ОСОБА_4 .
Таким чином, у суду достатньо підстав вважати постанову слідчого незаконною, такою, що не встановлює обставин, зазначених в Ухвалі Зарічного районного суду м. Суми 16 грудня 2013 року та інших судових рішеннях щодо цього питання, а також такою, що ґрунтується на припущеннях та суперечливих даних, до яких, за умови виявлення у затриманого тілесних ушкоджень, обґрунтованої підозри можливості їх спричинення після затримання і відсутності вірогідного та обґрунтованого пояснення їх походження, слід відноситись критично та піддавати перевірці, як і покази потерпілого та інших осіб.
Всі зазначені в постанові слідчого мотиви для закриття кримінального провадження не дають одностайної відповіді на наведені вище питання, що підлягають дослідженню стосовно походження виявлених у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень.
На думку суду, не може вважатись вірогідним та підтвердженим поясненням походження тілесних ушкоджень заявника не конкретні висновки експертних установ, що суперечать один одному і не дають як відповіді на поставлені питання слідчого, так і відповіді стосовно походження тілесних ушкоджень у заявника, і з них неможливо розмежувати, спростувати чи підтвердити покази як потерпілого так і інших учасників.
З урахуванням викладеного, постанова слідчого підлягає скасуванню, матеріали провадження поверненню для проведення досудового розслідування, за наслідками якого належить прийняти процесуальне рішення з наданням належної правової оцінки події в цілому та діям працівників правоохоронних органів з урахуванням вимог діючого законодавства та зібраних по справі доказів та фактів.
Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що під час проведення досудового розслідування, прокурор, слідчий зобов`язані вжити і інших встановлених законом заходів, щодо повного, всестороннього, об`єктивного та неупередженого розслідування кримінального провадження, а також усунення суперечностей в ньому.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 303-307 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_4 задовольнити.
Постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Сумської області ОСОБА_5 від 04 березня 2014 року, про закриття кримінального провадження № 0000019, скасувати.
Матеріали кримінального провадження № 0000019 повернути до Прокуратури Сумської області для проведення досудового розслідування.
Про прийняте рішення повідомити прокурора, скаржника та слідчого.
Ухвала не оскаржується.

Слідчий суддя ОСОБА_1