УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №273/1815/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.164 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження №273/1815/14-к за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року відносно
ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України,
В апеляційній скарзі та в доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_9 просить змінити вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити з підстав передбачених ст.284 КПК України. Проте, в разі приходу апеляційного суду до висновку, про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, просить застосувати вимоги ст.75 КК України. В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений зазначив, що в нього з потерпілою ОСОБА_7 в 2012 році була домовленість, що окрім суми аліментів, які він платив їй на утримання їхнього сина, подарує сину свою половину будинку АДРЕСА_2 . В свою чергу потерпіла ОСОБА_7 завірила його, що відкличе із ДВС виконавчий лист. У зв`язку із цим він на початку 2012 року подарував малолітньому сину ОСОБА_10 свою частину будинку. Крім того, він продовжував надавати сину допомогу, сплачував потерпілій ОСОБА_7 аліменти, передаючи гроші безпосередньо їй, а не через працівників ДВС. В 2013 році організував та провів за свої гроші день народження свого сина. Звертає увагу, що призначене судом першої інстанції покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину та даним, що характеризують його особу, позбавляє його можливості заробляти кошти, як для погашення заборгованості по сплаті аліментів, так і надання підтримки своїй дитині.
Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року, обвинуваченого ОСОБА_9 визнано винним в вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.
Строк відбуття покарання обчислено з моменту приведення вироку у виконання.
До вступу вироку в законну силу обрано запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 - особисте зобов`язання.
За вироком суду першої інстанції обвинуваченого ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.
За рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 10.06.2010 року, ОСОБА_9 зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі 300 грн. щомісяця до його повноліття. ОСОБА_9 в період з 05.05.2010 року по 01.07.2014 року злісно ухилявся від сплати аліментів, ніде не працював, з метою сприяння у працевлаштуванні в районний центр зайнятості не звертався, матеріальну допомогу дитині не надавав, внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті аліментів в сумі 14960 грн.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з доповненнями до неї, пояснення потерпілої, яка просила пом`якшити покарання обвинуваченому, а в решті вирок залишити без змін, думку прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у ньому проведено з додержанням вимог кримінального процесуального закону, порушень, що тягли б скасування чи зміну ухваленого вироку, не встановлено, а висновки суду про винність ОСОБА_9 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджені перевіреними у ньому та викладеними у вироку доказами. Доводи викладені обвинуваченим в поданій апеляційній скарзі з доповненнями до неї про відсутність в його діях складу злочину є необґрунтованими і спростовуються наявними у провадженні доказами.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України визнав повністю, щиро розкаявся та пояснив, що аліменти на утримання малолітнього сина не сплачував, оскільки не мав грошових коштів. Підтвердив, що неодноразово викликався державними виконавцями і попереджався про кримінальну відповідальність за несплату аліментів.
Аналізуючи такі показання обвинуваченого ОСОБА_9 , апеляційний суд вважає їх правдивими та такими, що повністю узгоджуються з іншими наявними в провадженні доказами винуватості обвинуваченого у вчиненні злісного ухилення ним від сплати аліментів на утримання малолітньої дитини.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на непослідовність позиції обвинуваченого на стадії апеляційного провадження. Так, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 фактично підтвердив свої визнавальні показання дані ним в ході судового розгляду в суді першої інстанції. Натомість, в доповненнях до апеляційної скарги свою вину заперечив та навів нові факти на заперечення своєї вини у вчиненні злісного ухилення від сплати аліментів.
На переконання апеляційного суду, така позиція обвинуваченого ОСОБА_9 є способом захисту та намаганням уникнути від кримінальної відповідальності.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_9 , викладені в доповненнях до апеляційної скарги про відсутність в його діях складу злочину, спростовуються послідовними показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка в суді першої інстанції пояснила, що обвинувачений ОСОБА_9 з 2010 року не надавав матеріальної допомоги та не сплачував аліменти на утримання їх малолітнього сина, які були призначені рішенням суду. Сума заборгованості склала понад 14 тисяч гривень. В ході апеляційного розгляду ОСОБА_7 зазначила, що в 2010 році обвинувачений ОСОБА_9 подарував їх малолітньому сину частину житлового будинку та земельної ділянки. Однак при цьому запевнив, що він буде сплачувати аліменти на утримання дитини. Будь-якої угоди про припинення стягнення аліментів у зв`язку з передачею права власності вказаної нерухомості між нею та обвинуваченим не укладалося.
Показання потерпілої ОСОБА_7 підтверджуються заявою потерпілої, протоколом про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, поданням Державної виконавчої служби про притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, копією виконавчого листа від 10.06.2010 року, копією постанови про відкриття виконавчого провадження, копією попередження виконавчою службою ОСОБА_9 про кримінальну відповідальність, копіями договорів дарування земельних ділянок та частини житлового будинку від 17.12.2010 року.
Оцінюючи доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , апеляційний суд бере до уваги, що після дарування в 2010 році обвинуваченим нерухомості своєму малолітньому сину виконавче провадження по стягненню аліментів у встановленому законом порядку закінчено не було та підлягало подальшому виконанню. Обвинувачений ОСОБА_9 попереджався виконавчою службою про кримінальну відповідальність за несплату аліментів, тобто був належно обізнаний про свій обов`язок по сплаті аліментів. Між обвинуваченим та потерпілою в порядку вимог ч.1 ст.190 Сімейного кодексу України не укладався відповідний договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно.
Вище зазначені обставини в сукупності вказують на наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_9 ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України.
Разом з тим, на думку апеляційного суду, вирішуючи питання призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції не дотримався вимог ст.50, ст.65 КК України та при наявності інших альтернативних видів покарань, передбачених санкцією ч.1 ст.164 КК України, необґрунтовано визначив обвинуваченому найбільш суворий вид покарання обмеження волі, що за даних обставин є несправедливим внаслідок суворості.
З врахуванням того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, з врахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, особи винного, вище наведених встановлених обставин та думки потерпілої, апеляційний суд вважає, що найбільш необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 буде покарання у виді громадських робіт.
За вказаних обставин, вирок суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання підлягає зміні в порядку п.1 ч.1 ст.408 КПК України.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково. Вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання - змінити.
Призначити обвинуваченому ОСОБА_9 за ч.1 ст.164 КК України покарання у виді 80 (вісімдесят) годин громадських робіт.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді :