Провадження №1-кп/761/92/2015
В И Р О К
іменем України
16 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження№0003603відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, росіянина, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: вироком Київського міського суду від 29.12.1994 за ч.3 ст.142 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18.01.2002 року за ч.3 ст.185 КК України до 3-х років 6 місяців позбавлення волі, вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 20.02.2006 за ч.2 ст.187 КК України до 7 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, згідно з постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.11.2010 р. звільнений умовнодостроково 10.11.2010 р. на невідбутий термін 2 роки 3 місяці 1 день,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 , будучи раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності, звільнений умовно-достроково з місць позбавлення волі, маючи незняту та непогашену у встановленому порядку судимість, вчинив злочин за наступних обставин.

Так, ОСОБА_6 , 11 квітня 2014 року приблизно о 14 годині 30 хвилин, перебуваючи в під`їзді №7 будинку АДРЕСА_3 , помітив ОСОБА_4 , який перебував у відчиненому ліфті і в той же момент у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна. Для реалізації свого злочинного наміру, ОСОБА_6 вступив у бесіду з ОСОБА_4 , в ході якої розвивав конфлікт з метою залякування останнього. При цьому, ОСОБА_6 створив для ОСОБА_4 умови неможливості вільного пересування, зачинивши двері ліфту натисканням клавіші підйому на дев`ятий поверх та у зачиненому ліфті почав словесно погрожувати ОСОБА_4 застосуванням до нього фізичної розправи, вимагаючи віддати йому все майно, яке потерпілий мав при собі. В подальшому, піднявшись на дев`ятий поверх вказаного будинку, перебуваючи поряд із ліфтовим приміщенням, ОСОБА_6 , продовжуючи свої протиправні дії, направлені на відкрите заволодіння чужим майном, поєднаного із психічним насильством, шляхом висловлення погроз негайного застосування фізичного насильства небезпечного для життя потерпілого ОСОБА_4 , а саме: вчинення вбивства останнього, при цьому створивши умови неможливості його втечі внаслідок обмеженого простору, змусив віддати майно, належне ОСОБА_4 . В результаті вказаних дій, ОСОБА_4 у зв`язку з повним пригніченням його волі, усвідомлюючи реальну загрозу для свого життя у разі здійснення опору, а також будь-якої протидії, сприйняв погрози ОСОБА_6 вчинити вбивство справжніми, та, як наслідок, передав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 50 гривень та власний мобільний телефон марки «Нокіа Х202», вартістю 700 гривень. Крім того, в ході даної події ОСОБА_6 вихопив з правої руки у ОСОБА_4 універсальний магнітний ключ чорного кольору для відчинення замків різних домофонів, проте для потерпілого ОСОБА_4 не становить ніякої майнової цінності. В подальшому ОСОБА_6 з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_4 майнової шкоди на загальну суму 750 гривень.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 заперечив свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, при цьому вважає, що його дії підлягають кваліфікації за ч.2 ст.186 КК України, та пояснив суду, що він, 11 квітня 2014 року приблизно о 14 годині 30 хвилин, направлявся до свого знайомого в гості, та перебуваючи в під`їзді №7 будинку АДРЕСА_3 , помітив ОСОБА_4 , який перебував у відчиненому ліфті і розклеював рекламні оголошення. Він зробив останньому зауваження та повідомив про скарги мешканців з приводу дій потерпілого та словесно його налякав. Побачивши, що потерпілий перелякався, він продовжив з ним спілкуватись у ліфті, а також піднявся на 9 поверх до свого знайомого, щоб показати йому ОСОБА_4 , як можливого підозрюваного у крадіжці з квартири його друга, яка сталась напередодні. При цьому, потерпілий не намагався втекти та добровільно слідував з ним. В подальшому, він запропонував потерпілому віддати свій мобільний телефон, на що останній погодився та добровільно його віддав. В ході спілкування з потерпілим він також запропонував останньому віддати ключ від домофону та гроші, на що ОСОБА_4 також погодився та віддав ключ та гроші в сумі 50 грн., після чого вони вийшли з під`їзду та розійшлись. Через декілька днів, у дворі будинку АДРЕСА_3 він побачив потерпілого з іншим хлопцем, які звернулись до нього з приводу повернення мобільного телефону потерпілого, на що він повідомив, що заклав його своїй знайомій, яка працює в «Екомаркеті» та вказав час, коли потрібно підійти для отримання телефону, але потерпілий та його друг викликали працівників міліції, яких вони всі разом чекали, та по приїзду останніх були доставлені до відділу міліції й в подальшому було вилучено ключ від домофону, та у приміщенні магазину «Екомаркет» - мобільний телефон потерпілого. Вважає, що його дії потрібно кваліфікувати за ст.186 КК України, оскільки погроз застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого не здійснював, потерпілий віддавав майно добровільно. Просить суд суворо його не карати.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, його винуватість підтверджується наступними доказами, дослідженими судом, а саме:

· показаннями потерпілого ОСОБА_4 , який повідомив, що працював на фірмі та займався розклеюванням рекламних оголошень. Так, 11 квітня 2014 року приблизно о 14 год. 40 хв., він зайшов до під`їзду АДРЕСА_4 , з метою оновити рекламу в ліфті. Зайшовши в ліфт, та виконуючи свою роботу, він побачив ОСОБА_6 , який зайшов у ліфт та запитав, як він потрапив до під`їзду, на що він повідомив, що має ключ від домофонів, після чого намагався вийти, але ОСОБА_6 перешкодив йому це зробити, оскільки натиснув кнопку ліфта на 9 поверх, та повідомив, що він / ОСОБА_6 / проживає в даному під`їзді і у нього пограбували квартиру. На якомусь поверху ліфт зупинився, намагалась зайти жінка, але ОСОБА_6 нагрубив їй і не випускаючи його з ліфта, поїхав на 9 поверх. Вийшовши з ліфту, ОСОБА_6 почав дзвонити в двері квартири АДРЕСА_5 , та при цьому повідомив, щоб він більше в даному під`їзді не з`являвся, бо уб`є його та поховає, а допоможуть йому сусіди, які живуть у під`їзді та працюють на кладовищі. Після чого ОСОБА_6 наказав дати йому гроші на пляшку та майно, та він віддав йому 50 гривень. Побоюючись погроз ОСОБА_6 , він віддав йому телефон, а також останній вихопив у нього ключ від домофона. В подальшому вони вийшли з парадного та ОСОБА_6 пішов у невідому напрямку. Також зазначив, що дуже перелякався ОСОБА_6 , оскільки у тій обстановці, що склалась /приміщення під`їзду, у замкнутому просторі - ліфті, відсутність сторонніх осіб/ погрози ОСОБА_6 сприймав як реальну небезпеку для свого життя, після виходу з будинку зателефонував до свого батька, а в подальшому розповів на роботі. 13 квітня 2014 р. приїхав із своїм другом та співробітником ОСОБА_7 до будинку АДРЕСА_3 , та у дворі побачив ОСОБА_8 , на якого вказав своєму другу, як на особу, яка вчинила протиправні дії щодо нього. Після чого ОСОБА_7 пішов до ОСОБА_8 та мав з ним розмову, та в подальшому вони викликали міліцію. Пояснив, що не відразу звернувся до міліції, оскільки боявся через повідомлення своєму керівництву про вчинений напад на нього, втратити роботу. Претензій до ОСОБА_8 не має в зв`язку з поверненням йому викраденого майна;
· показаннями свідка ОСОБА_7 , який повідомив, що дізнався від співробітника та друга ОСОБА_4 про здійснення щодо нього нападу, під час якого невідомий заволодів його майном. В подальшому, 13 квітня 2014 року, вони разом із ОСОБА_4 приїхали до Києва для пошуку особи, яка заволоділа майном ОСОБА_4 та по роботі. Приїхавши за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 20, та побачивши ОСОБА_6 , ОСОБА_4 повідомив, що це той чоловік, який погрожував йому та забрав гроші, телефон та інше майно. Вони підійшли до ОСОБА_6 та він почав з`ясовувати: чи буде ОСОБА_6 повертати телефон ОСОБА_4 , на що останній повідомив, що телефон він віддав якійсь знайомій та потрібно почекати біля магазину і він віддасть телефон ОСОБА_4 , на що вони з ОСОБА_4 не погодились та викликали міліцію.
Крім того, винуватість ОСОБА_6 підтверджується письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення, а саме:

- даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13.04.2014р., зареєстрованого 13.04.2014р. за №16930/1779, з якого вбачається, що гр-н ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві з повідомленням про те, що приблизно о 14 год. 40 хв. 11.04.2014р. за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 20 невідомий чоловік під погрозою застосування фізичної сили заволодів його майном та грошовими коштами;

- даними протоколу огляду місця події від 13.04.2014 р. з фотокартками до нього, згідно якого оглянуто двір біля будинку №20, під`їзду №9, розташованого по проспекту Перемоги м. Києві, де вилучено магнітний ключ коричневого кольору;

- даними протоколу огляду місця події від 13.04.2014 р. з фототаблицею до нього, згідно якого в присутності ОСОБА_6 в приміщенні супермаркету «Екомаркет» оглянуто мобільний телефон марки «Нокіа х202» чорного кольору ІМЕІ НОМЕР_1 , який вилучений у ОСОБА_9 , та якій ОСОБА_6 продав його 12.04.2014 року за 90 гривень;

- даними протоколу перегляду відеозапису від 16.04.2014р. з диском до нього, згідно якого переглянуто відеозаписи з камер спостереження супермаркету «Бімаркет», розташованого у будинку №20 по пр-ту Перемоги в м. Києві та зафіксовано дату, час та факт перебування як обвинуваченого, так і жінки, якій він віддав телефон чорного кольору, на що вона йому віддала гроші та пішла до службового приміщення, а ОСОБА_6 пішов до виходу; постановою слідчого вказаний CD-R диск визнаний речовим доказом та оглянутий в судовому засіданні;

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 22.04.2014 р. з фото таблицею до нього, згідно якого потерпілий ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_6 , розповів та показав обставини події, яка мала місце 11.04.2014 року;

- постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 22.04.2014р., відповідно до якої виявлений та вилучений в ході огляду місця події від 13.04.2014р. ключ магнітний від домофону та мобільний телефон марки «Нокіа Х202» ІМЕІ НОМЕР_1 , визнані речовими доказами та передані потерпілому на зберігання.

Доводи сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за ст.186 КК України, суд вважає неспроможними, виходячи з наступного.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомив, що погрози застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, висловлені щодо нього ОСОБА_6 /а саме: вбити та закопати на кладовищі та ін./ сприймав як реальні, оскільки останній протягом періоду їх спілкування у під`їзді постійно його залякував та здійснював психічний тиск щодо нього, при цьому сторонніх осіб в приміщенні під`їзду не було, він бачив та розумів фізичну перевагу обвинуваченого, який також старший за віком та фізично більш розвинений. Крім того, вказані погрози мали місце як у ліфті, так і у приміщенні під`їзду, при цьому сторонніх осіб, до яких можливо було б звернутись за допомогою не було, що у сукупності підсилювало психологічний тиск та згідно показань потерпілого і сприймалось ним як реальна небезпека для нього в разі невиконання вимог обвинуваченого.

Так, відповідно до роз`яснень, які містяться у п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 року, погроза застосування насильства при розбої полягає в залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого (погроза вбити, заподіяти тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я чи незначною втратою працездатності, або вчинити певні дії, що у конкретній ситуації можуть спричинити такі наслідки).

Також суд вважає неспроможними доводи сторони захисту щодо визнання доказів недопустимими, оскільки досліджені судом письмові та речові докази отримані в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законом, відповідно до ст.ст.93, 237 КПК України.

Таким чином, суд, оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисних діях, які виразились у нападі з метою заволодіння чужим майном /розбій/, поєднаному із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, вчиненого особою, яка раніше вчинила розбій, та кваліфікує його дії за ч.2 ст.187 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 виду та міри покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, відношення обвинуваченого до скоєного.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_6 судом також враховується те, що він має місце реєстрації, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його вік та стан здоров`я, в той же час - офіційно не працював, сім`ї не має, постійного місця проживання не мав, раніше неодноразово судимий, в тому числі за скоєння аналогічних злочинів, на шлях виправлення не став та знов вчинив умисний злочин, що свідчить про його стійку антисоціальну поведінку та схильність до вчинення корисливих злочинів.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, реалізуючи принцип законності, справедливості й індивідуалізації покарання, суд вважає необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк з призначенням додаткового покарання у виді конфіскації майна.

При цьому, встановлені обставини вчинення кримінального правопорушення, свідчать в сукупності з переліченими вище даними про особу обвинуваченого про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства, а тому суд не вбачає підстав для застосування ст.75 КК України.

Також, підстав для застосування до обвинуваченого ЗУ «Про амністію у 2014 році» суд не вбачає, оскільки ОСОБА_6 згідно з вимогами ст.4 ЗУ «Про застосування амністії в Україні» та ст.8 ЗУ «Про амністію у 2014 році» не є суб`єктом амністії.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу необхідно залишити без змін.

Цивільний позов не заявлено.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.369-371 КПК України, суд,

З А С У Д И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 /сім/ років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту затримання з 17.04.2014 року.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишити без змін - тримання під вартою.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме: мобільний телефон марки «Нокіа х202» ІМЕІ НОМЕР_1 та магнітний ключ, переданий на зберігання ОСОБА_4 - повернути останньому, CD-R диск, вилучений відповідно до постанови слідчого від 16.04.2014 року - залишити при матеріалах кримінального провадження.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя