АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/238/15 Справа № 183/4983/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження №000032, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 червня 2014 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинувачених за ч.2 ст. 408 КК України, -
В с т а н о в и л а:
цим вироком
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Донецьк, військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді механіка-водія розвідувального батальйону у військовому званні «старший солдат», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
засуджений за ч.2 ст. 408 КК України до 7 років позбавлення волі.
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Єнакієво Донецької області, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , який проходить строкову службу на посаді механіка-водія БМД-2 2 відділення 3-го взводу 3-ї роти 1-го батальйону у військовому званні «старший солдат», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
засуджений за ч.2 ст. 408 КК України до 7 років позбавлення волі.
Вироком суду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винними та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.408 КК України за наступних обставин.
22 жовтня 2013 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 129-ПМ старшого солдата ОСОБА_9 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду старшого стрільця розвідувального взводу 1 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_3 . 10 грудня 2013 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 151-ПМ старшого солдата ОСОБА_9 призначено на посаду механіка-водія розвідувального десантного взводу парашутно-десантного батальйону.
16 квітня 2013 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №46-ПМ ОСОБА_10 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , дислокованої в АДРЕСА_3 , та призначено на посаду кулеметника парашутно-десантного взводу парашутно-десантної роти парашутно-десантного батальйону та присвоєне звання «солдат». 05 грудня 2013 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 149-ПМ солдату ОСОБА_10 присвоєне військове звання «старший солдат». Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 11-ПМ від 18.02.2014 року зі старшим солдатом ОСОБА_10 було розірвано контракт про проходження військової служби у Збройних силах України (через службову невідповідність), на підставі ч.5 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 04.04.2006 року № 3597 та направлено для проходження строкової військової служби до закінчення встановленого терміну строкової служби.
31 травня 2014 року близько 21.00 години обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , знаходячись в казарменому приміщенні військової частини НОМЕР_1 , розташованої на території АДРЕСА_3 , діючи за попередньою змовою, з метою ухилитися від військової служби, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишили розташування військової частини НОМЕР_1 , чим протизаконно припинили виконувати свій обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Після цього обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , будучи об`єднані спільним умислом, з метою ухилення від виконання обов`язків військової служби, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір на дезертирство, виїхали до м. Донецька.
02 червня 2014 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , достовірно знаючи про місця тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 , які перебувають у Донецькій області, діючи з метою заволодіння стрілецькою зброєю військової частини НОМЕР_1 та подальшого її використання, направилися до місця дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 поблизу населеного пункту АДРЕСА_4 . Цього ж дня близько 22.00 години вони були затримані військовослужбовцями розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 / т.1 а.п.78-85/.
В апеляціях:
Захисники ОСОБА_11 в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , прохали, кожен окремо, вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок та призначити покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за злочин, передбачений ст. 407 КК України з урахуванням всіх пом`якшуючих обставин та призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Свої вимоги, які є ідентичними, обґрунтовують тим, що дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були неправильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 408 КК України, за відсутності належних доказів вини даних осіб, так як обвинувачені не мали наміру назавжди ухилитися від військової служби, а після зустрічі з командуванням збиралися повернутися.
На погляд захисників, підставою скоєння кримінального правопорушення є те, що до теперішнього часу не прийнято чітке законодавство відносно АТО, не визначено, як слід кваліфікувати стан в АТО: в якості військового стану чи бойової обстановки. Зволікання у вирішенні цих питань негативно відображається на матеріально-технічному забезпеченні військових в частині забезпечення засобами захисту тощо, та негативно вплинуло на якість виконання контрактів з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є уродженцями Донецької області. З лютого 2014 року і по теперішній час держава приховує справжню ситуацію на цих територіях, цілі і завдання, що ставлять під загрозу життя і здоров`я людей. А військові контракти, які укладались з обвинуваченими, розраховані на юридично неосвічених осіб.
Також, захисники звернули увагу на те, що суд разом зі стороною обвинувачення фактично змушували ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнати свою провину в тому, чого вони не вчиняли, маніпулюючи максимальними термінами ув`язнення та законодавчою недосконалістю у питаннях, пов`язаних з АТО. Посилання суду на факти телефонних розмов та належність абонентських номерів операторів мобільного зв`язку та їх роздруківки не містять запису розмов між даними особами, свідчення свідків мають непрямий характер. Більшість свідків знаходяться в прямому підпорядкуванні ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , з якими проходять службу в АТО, усі свідчення ґрунтуються на інформації від третіх осіб, а не від першоджерела. А свідчення свідка ОСОБА_15 не можуть бути взятими до уваги, оскільки не підтверджені іншими доказами. Також, можливий вступ в змову ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з метою отримання винагороди та посадового підвищення, оскільки у Дніпропетровській області сформована негласна практика грошових винагород з боку керівництва області за виявлення фактів дезертирства та сепаратизму.
Захисники зазначили, що в процесі проходження військової служби до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були застосовані нестатутні взаємовідносини з боку командира ОСОБА_13 , який раніше притягувався до відповідальності за подібні діяння і має не зняте у встановленому законом порядку стягнення. А при затримані відбулось безпідставне застосування фізичної сили і зброї, шляхом заподіяних ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, про що жодним чином не зазначено у вироку. Судом при з`ясуванні обставин, які пом`якшують покарання, не прийнято до уваги положення п.5,6 ст. 66 КК України щодо скоєння злочину внаслідок збігу важких особистих, сімейних і інших обставин; скоєння злочину під впливом загрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність. Суд помилково не вважає збігом важких особистих, сімейних обставин ті обставин, що ОСОБА_9 і ОСОБА_10 є вихідцями з Донецької області, те що їхні родини знаходяться з березня 2014 року в зоні АТО, кожного дня життя їх родин є під загрозою внаслідок численних обстрілів ворогуючих сторін, вони повністю полишені напризволяще, не мають матеріальної можливості покинути зону АТО, держава їм не виплачує ані пенсій, ані заробітної платні, повністю відсутні соціальні гарантії з боку держави, тобто держава не може гарантувати безпеку цих родин в зоні АТО / т.1 а.п.90-95, 105-109/.
В запереченнях на подані апеляційні скарги прокурор, який приймав участь в розгляді справи судом першої інстанції, не погоджується з доводами даних апеляцій, просить їх залишити без задоволення, а вирок суду без змін. В обґрунтування посилається на те, що: позиція захисту щодо належності та допустимості доказів не обґрунтована, оскільки усі заявлені сторонами свідки були безпосередньо допитані у судовому засіданні. Не є належними твердження захисту щодо здійснення тиску на обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо визнання вини. Вказує на необґрунтованість та недоцільність посилання захисту на статистичні дані при направлені провадження до суду, визначення законодавчого статусу АТО, розрахунок військових контрактів на юридично неграмотних людей та відсутність можливості поскаржитись на дії командирів.
Також звертає увагу на те, що не є поважною причиною скоєння злочину твердження захисту про відсутність бронежилетів у особового складу, оскільки допитані свідки у суді пояснили, що на період вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 дезертирства явних озброєних конфліктів не було і тому до командування частини з пропозиціями видати бронежилети ніхто не звертався. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишили військову службу не з місця виконання завдання у АДРЕСА_4 , а з місця розташування військової частини, де на той час їм нічого не загрожувало, і можна було звертатися зі скаргами в будь-які інстанції на будь-які дії командирів. На його погляд, не мають під собою доказової бази посилання захисту на те, що ОСОБА_13 бив ОСОБА_9 , і про те, що ОСОБА_13 раніше притягувався до відповідальності, має не зняті стягнення, а допитані у судовому засіданні свідки показали, що фактів побиття ОСОБА_13 . ОСОБА_9 не було, ОСОБА_13 характеризували з позитивної сторони. Вважає довільним тлумаченням посилання захисту на те, що нібито свідки давали показання, відмінні від даних на досудовому слідстві, і які нічим не підтверджуються. Крім того, зазначає, що під час розгляду у суді першої інстанції стороною захисту постійно здійснювались спроби порушити процес, заявляючи клопотання про оголошення свідчення свідків, які загинули в зоні АТО, або знаходяться на лікуванні.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які, кожен окремо, підтримали апеляції захисників в інтересах обвинувачених та просили їх задовольнити, міркування прокурора, який заперечував проти задоволення даних апеляцій та просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи в межах апеляцій, обговоривши їх доводи, колегія суддів вважає за необхідне апеляції захисників в інтересах обвинувачених залишити без задоволення з таких підстав.
Висновок суду про доведеність винності обвинуваченого у вчиненні злочину за обставин, встановлених судом першої інстанції є правильним, оскільки відповідає фактичним обставинам справи, обґрунтований сукупністю розглянутих у судовому засіданні доказів, які досліджені, належним чином оцінені судом та детально викладені у вироку.
Визнаючи ОСОБА_9 , ОСОБА_10 винними у скоєнні дезертирства, тобто самовільного залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, суд навів переконливі судження на обґрунтування цього висновку.
Зокрема суд поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_15 , відповідно до яких ОСОБА_9 під час спільного проходження військової служби неодноразово висловлював своє бажання залишити військову службу. Приблизно на початку червня 2014 року ОСОБА_16 зателефонував свідку і повідомив, що самовільно залишив військову частину в АДРЕСА_3 та запропонував свідку прийняти участь у грабежах, а також винести зброю з розташування військової частини. В телефонній розмові з ОСОБА_9 свідок погодився на пропозицію передачі зброї, після чого згодом близько 22.00 години 02.06.2014 року ОСОБА_9 за місцем дислокації військової частини в АДРЕСА_4 був затриманий разом з ОСОБА_10 .
Вищезазначені свідчення щодо наміру ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ухилитися від проходження військової служби й заволодіти зброєю, повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 . Крім того, показання даних свідків в обсязі подій, встановлених судом, знайшли своє повне підтвердження і наведеними у вироку показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_21 , інформацією про дзвінки з прив`язкою до місця їх здійснення в, повідомлень з сім-карт, що належать ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , за якою протягом 31.05.2014 року ОСОБА_10 зі свого мобільного телефону № НОМЕР_2 телефонував, відсилав текстові повідомлення на мобільний телефон ОСОБА_9 № НОМЕР_3 , а також отримував текстові повідомлення з мобільного телефону ОСОБА_9 (т.2 а.п. 27-29), а ОСОБА_9 01.06.2014 року о 8.55 годині, перебуваючи в м. Донецьку зі свого мобільного телефону, в який був вставлений інший стартовий пакет, здійснював телефонні дзвінки ОСОБА_15 протягом дня 01.06.2014 року, та 02.06.2014 року, здійснивши останній дзвінок ОСОБА_15 перед затриманням -02.06.2014 року о 22.00 годині (т.2 а.с. 39-42).
Зазначений у вироку аналіз цих доказів свідчить про те, що обидва обвинувачені, самовільно залишаючи постійне місце дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 були об`єднані спільним умислом на ухилення від виконання військової служби. Обвинувачені одночасно, 31.05.2014 року вибрали однаковий маршрут пересування від смт.Гвардійське Новомосковського району до м. Дніпропетровська, пересуваючись в одному потягу від м. Дніпропетровська до м. Єнакієво Донецької області, одномоментно прибули до м. Донецька.
Суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок, перевірив обґрунтованість пред`явленного ОСОБА_9 , ОСОБА_10 обвинувачення та дав відповідну оцінку доказам по даному кримінальному провадженню, визнавши ОСОБА_9 та ОСОБА_10 винними у скоєнні 31 травня 2014 року кримінального правопорушення, яке було правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 408 КК України. При призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_9 суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, наслідки скоєного, дані про особу обвинуваченого, який раніше не був судимий, за місцем проживання характеризується позитивно. Не дивлячись на наявність в матеріалах кримінального провадження посередньої характеристики з місця служби обвинуваченого, суд взяв до уваги позитивні характеристики, дані в ході судового розгляду щодо обвинуваченого свідками обвинувачення, а саме ОСОБА_21 та ОСОБА_13 . При призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_10 суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, наслідки скоєного, дані про особу обвинуваченого, який раніше не був судимий, за місцем служби характеризується посередньо. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не виявлено. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про те, що характер скоєного злочину, особи винних, їх ставлення до скоєного свідчать про необхідність призначення покарання, співрозмірного скоєному, яким, в даному випадку, може бути лише реальне позбавлення волі на вищевказаний термін, який буде достатнім для їх виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.2 ст. 408 КК України.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Статтею 408 КК України передбачено кримінальну відповідальність за дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. Дезертирство із зброєю або за попередньою змовою групою осіб - карається позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років. Об`єктом цього злочину є встановлений у Збройних Силах України порядок проходження військової служби, відповідно до якого кожний військовослужбовець зобов`язаний нести військову службу упродовж встановленого законом строку, завжди бути готовим до захисту держави і виконувати свій військовий обов`язок.

Порядок проходження військової служби регламентований Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції від 04.04.2006 р.), статутами Збройних сил України, затвердженими законами України від 24.03.1999 р., іншими нормативно-правовими актами щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовців, а також міжнародними договорами України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Визначено, що військовослужбовець несе особисту відповідальність за захист своєї Батьківщини. Він зобов`язаний проходити військову службу упродовж встановленого законом терміну й у визначеному військовим командуванням місці, суворо дотримуючись правил залишення розташування військової частини або місця служби, добросовісно виконувати вимоги законів, статутів Збройних сил України і Військової присяги; бути хоробрим і дисциплінованим, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; у разі потреби відлучення в межах розташування військової частини (підрозділу) запитати дозволу у командира, а після повернення доповісти йому про прибуття.

Самовільне залишення військової частини або місця служби, дезертирство посягає на порядок несення або проходження військової служби. Здійснюючи такі злочинні дії, військовослужбовець тим самим ухиляється від виконання обов`язків військової служби, порушує вимоги порядку її проходження і військової дисципліни. Вчиняючи дезертирство, військовослужбовець протизаконно припиняє несення військової служби, намагаючись взагалі виключити себе із сфери військовослужбових відносин.

Як убачається зі справи, обвинувачені вчинили дезертирство, умисно ухилившись від проходження військової служби в особливий період функціонування Збройних Сил України під час дії Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та заходів часткової мобілізації згідно указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», тобто у час, коли необхідно виконувати завдання по збереженню суверенітету і територіальної цілісності України, а отже такі дії мають підвищену соціальну небезпеку.
Судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що призначення покарання у вигляді позбавлення волі, а не іншого більш м`якого покарання, ніж того, яке передбачено санкцією ч. 2 ст. 408 КК України може привести до втрати державою важелів та інструментів, які стримують військовослужбовців від масового дезертирства та створить уяву останніх про можливість ухилення від військової служби не зазнавши відповідного покарання.
Посилання апелянтів на те, що суд не вважає збігом важких особистих, сімейних обставин те, що ОСОБА_9 і ОСОБА_10 є вихідцями з Донецької області, їх родинам загрожує небезпека в зоні АТО, відсутні соціальні гарантії з боку держави, помилково не враховує їх в якості обставин, які пом`якшують покарання, не впливає на обставини скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 408 КК України, що до факту дезертирства обвинувачених. Обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишили військову службу не з місця виконання завдання у АДРЕСА_4 , а з місця розташування військової частини у Дніпропетровській області, де на той час їм нічого не загрожувало, та не перешкоджало можливості звернення зі скаргами на будь-які дії командирів, що також спростовує посилання захисту на відсутність можливості оскарження дій командування. Тим більш, не має значення для кримінального провадження відсутність наявності визначеного статусу чіткого законодавства відносно АТО, не визначення кваліфікації стану АТО, так як дезертирство було скоєне поза межами її проведення, на території іншої області України.
Не обґрунтованими також на думку колегії є доводи апеляційних скарг захисту, щодо здійснення тиску на обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з приводу спонукання до визнання вини, оскільки не підчас розгляду в судовому засіданні, ні на досудовому слідстві обвинувачені вину не визнавали, і це невизнання не вплинуло на доведеність їх винності у скоєні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 408 КК України у наступному.
Доводи захисту з приводу наявності неприязних відносин та застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 фізичної сили та побиття ОСОБА_13 , нестатутних взаємовідносин до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з боку командира ОСОБА_13 , є безпідставними та спростовуються матеріалами справи та показам свідків, попереджених про кримінальну відповідальність. Свідки при допиті у суді, без присутності у судовому засіданні їх командира - ОСОБА_13 та будь-кого іншого, надавали логічні та послідовні покази, характеризували ОСОБА_13 з позитивної сторони та заперечували будь-яких фактів побиття.
Посилання апелянтів, на те, що при їх затримані нібито відбулось безпідставне застосування фізичної сили і зброї, наслідком чого, стало заподіяння ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, не відповідає матеріалам справи та не є предметом апеляційного розгляду, не спростовує факту залишення військової частини обвинуваченими з метою ухилення від військової служби, тобто вчинення кримінального правопорушення, скоєного обвинуваченими та передбаченого ст.408 КК України.
Посилання захисту, на можливість вступу в змову свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з метою отримання винагороди й посадового підвищення та те, що більшість свідків знаходяться в прямому підпорядкуванні ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , на те, що свідчення свідка ОСОБА_15 не можуть бути взятими до уваги, оскільки не підтверджені іншими доказами, є голослівними твердженнями та нічим не підтверджуються.
Безпідставними колегія суддів вважає і твердження в апеляції про відсутність умислу на скоєння правопорушення передбаченого ст.408 КК України, залишення військової частини для оскарження дій військового керівництва та бажання повернутися в наступному, оскільки з сукупності всіх обставин по справі, ретельно досліджених судом першої інстанції та викладених у вироку, вбачаються всі підстави, як суду першої інстанції, так і колегії суддів вважати, що умисел обвинувачених був направлений саме на здійснення дезертирства.
Не може прийняти колегія суддів до уваги й твердження апелянтів в тій частині, що поважною причиною скоєння злочину є відсутність бронежилетів у особового складу та інших засобів матеріально-технічного забезпечення військових, оскільки з показів свідків у суді першої інстанції вбачається, що на період вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 дезертирства до командування частини з пропозиціями видати засоби захисту, ніхто не звертався. А військові контракти укладені з обвинуваченими, які нібито розраховані на юридично неосвічених осіб, є діючими юридичними угодами, регулюючими відносини між ними, ніким з сторін не оскаржені, у встановленому законом порядку не оспорювались.
Згідно журналу судового засідання та технічного запису вбачається, що судове слідство проведено повно, об`єктивно та всебічно, ретельно перевірено всі докази під час судового розгляду. Тому доводи обвинуваченого про порушення норм КПК України є необґрунтованими.
Таким чином, при розгляді справи в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для її правильного вирішення, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують суб`єктивну сторону злочину, допитані всі особи, показання яких мали суттєве значення для справи.
Вирок суду ухвалений згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.376 ч.2 КПК України, ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинувачених за ч.2 ст. 408 КК України, без змін.
Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4