АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002896 та № 0000197, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баку Республіки Азербайджан, який не має постійного місця проживання та реєстрації,

у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Тбілісі Грузія, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року,
в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_5 , стверджуючи про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через суворість, просить вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_5 змінити, звільнивши його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, з встановленням іспитового строку на 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

За доводами захисника ОСОБА_8 при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_5 може бути забезпечений релігійною громадою житлом і роботою, що потерпілі в кримінальному провадженні цивільних позовів до нього не заявляли, претензій до нього не мають, і частина майна їм була повернута. Вважає, що ці обставини, а також дані про особу ОСОБА_5 , який визнав свою вину, щиро покаявся в скоєному, активно сприяв розкриттю злочинів, дають підстави для звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_10 , стверджуючи про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 змінити, пом`якшити призначене покарання, застосувати до нього положення ст. 75 КК України та звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

В обґрунтування своїх вимог захисник ОСОБА_9 посилається на роль ОСОБА_10 у вчиненні злочину, зокрема, на відсутність з його боку застосування насильства, а також на те, що обвинуваченим повністю відшкодована заподіяна потерпілому шкода. Стверджує, що суд у вироку не вказав обставин, які пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину ОСОБА_11 , добровільне відшкодування ним заподіяної шкоди. Звертає увагу на те, що ОСОБА_12 раніше не судимий, постійно проживає в Ізраїлі, має батьків похилого віку, у 2004 році переніс захворювання гепатит С і потребує постійного медичного нагляду.

Іншими учасниками судового провадження апеляційні скарги на вирок суду першої інстанції не подані.

Обвинувачений ОСОБА_5 про дату, час і місце апеляційного розгляду був належним чином повідомлений. Клопотання про участь в апеляційному розгляді від обвинуваченого ОСОБА_5 не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_8 , який підтримав подану ним в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу останнього, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників, посилаючись на те, що призначене обвинуваченим судом першої інстанції покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, є необхідним й достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_10 , обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185; ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 23 березня 2014 року приблизно о 19 год. 30 хв., перебуваючи в приміщенні комп`ютерного клубу «Марс», який розташований в залі очікування «Конкорс» Центрального залізничного вокзалу станції Київ-Пасажирський за адресою: м. Київ, площа Вокзальна, 1, таємно повторно викрав грошові кошти в сумі 479 гривень, належні ФОП « ОСОБА_13 ».

Крім того ОСОБА_5 та ОСОБА_10 визнано винуватими у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньої змовою групою осіб, а ОСОБА_5 повторно, за наступних обставин.

Так, 7 квітня 2014 року приблизно о 13 год. 30 хв. ОСОБА_5 і ОСОБА_12 , перебуваючи на території Південного залізничного вокзалу за адресою: м. Київ, площа Вокзальна, 1, познайомились з ОСОБА_14 . Помітивши у останнього мобільний телефон «Nokia» та грошові кошти, ОСОБА_5 і ОСОБА_12 вступили між собою в злочинну змову, направлену на відкрите викрадення чужого майна.

Діючи відповідно до досягнутої домовленості, ОСОБА_5 і ОСОБА_12 запропонували ОСОБА_14 пройти до вулиці Стадіонної у м. Києві, на що потерпілий, не підозрюючи про злочинні наміри обвинувачених, погодився.

В цей же день, 7 квітня 2014 року, приблизно о 13 год. 50 хв. біля будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_5 наніс ОСОБА_14 удар кулаком в обличчя, від чого останній упав на землю. Після цього обвинувачені перевірили вміст кишень потерпілого та відкрито викрали належне ОСОБА_14 майно, а саме 300 гривень, мобільний телефон «Nokia» вартістю 100 гривень з сім-карткою мобільного оператора «Київстар» вартістю 10 гривень, на рахунку якої знаходилось 15 гривень, та туалетну воду «Chaser 100 ml» вартістю 75 гривень, всього майно загальною вартістю 500 гривень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Винність обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, дій ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК України, процедура розгляду кримінального провадження судом першої інстанції в апеляційних скаргах захисників не заперечуються та не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про суворість призначеного судом першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_15 покарання, то вони є необґрунтованими.

Згідно з положеннями ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався.

Так, призначаючи обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_15 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень, з яких, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, обставини їх вчинення.

Суд врахував дані про особу ОСОБА_5 , який за матеріалами кримінального провадження 29.04.2014 був засуджений вироком Солом`янського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 4 місяців арешту, те, що він в короткий проміжок часу вчинив декілька суспільно-небезпечних діянь, суспільно корисною працею не займається, а також дані про особу ОСОБА_10 , який також суспільно корисною працею не займається, страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів.

Також суд взяв до уваги щире каяття ОСОБА_5 , те, що ОСОБА_12 вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнавши ці обставини такими, що пом`якшують покарання, врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про незазначення судом у вироку обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття ОСОБА_10 , колегія суддів вважає непереконливими, оскільки хоча ОСОБА_12 і визнав свою вину, однак даних, які б свідчили про те, що він критично ставиться до своєї протиправної поведінки та засуджує її, як судом першої інстанції, так і колегією суддів під час апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено.

Не грунтуються на матеріалах кримінального провадження і доводи захисника ОСОБА_9 про активне сприяння ОСОБА_11 розкриттю злочину.

Що стосується посилань захисника ОСОБА_9 на відшкодування ОСОБА_11 потерпілому моральної шкоди, на те, що у 2004 році обвинувачений переніс захворювання на гепатит ОСОБА_16 , що він має батьків похилого віку, які постійно проживають у Ізраїлі, а також посилань захисника ОСОБА_8 на те, що обвинувачений ОСОБА_5 може бути забезпечений релігійною громадою житлом і роботою, що потерпілі в кримінальному провадженні цивільних позовів до нього не заявляли та претензій не мають, і частина майна їм була повернута, то, на переконання колегії суддів, наведені дані не применшують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 і ОСОБА_11 настільки, щоб можна було прийняти рішення про звільнення їх від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, виходячи з встановлених у кримінальному провадженні фактичних обставин, обсягу, характеру дій та ролі кожного з обвинувачених у вчинених кримінальних правопорушеннях, наведених даних про їх особи, суд першої інстанції прийшов до умотивованого висновку про суспільну небезпечність обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , а звідси про необхідність призначення їм покарання у виді позбавлення волі.

Водночас, взявши до уваги пом`якшуючі покарання обставини та відсутність таких, що його обтяжують, суд призначив ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 186 КК України мінімальне покарання, та ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України в межах, близьких до мінімального, застосувавши щодо нього при визначенні остаточного покарання у відповідності до ст. 70 КК України за сукупністю злочинів принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

При цьому підстав для застосування до обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_10 положень ст. 75 КК України, про що йдеться в апеляційних скаргах захисників, не встановлено і колегією суддів.

Таким чином, судом першої інстанції вимоги ст. ст. 50, 65 КК України дотримано, призначене ОСОБА_17 та ОСОБА_15 покарання відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам обвинувачених, є необхідним для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

За наведених підстав колегія суддів визнає апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 необґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва

у х в а л и л а :

апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року у кримінальних провадженнях № 0002896 та № 0000197 відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченими ОСОБА_5 та ОСОБА_11 в той же строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3