Справа № 750/1135/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/486/2015
Категорія - ч. 2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 червня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000761 за апеляційними скаргами прокурора, потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , законного представника ОСОБА_9 в інтересах підозрюваного ОСОБА_10 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 квітня 2015 року,

З участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_11 ,

потерпілих - ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ,

представника потерпілих - ОСОБА_12 ,

захисника - ОСОБА_13 ,

законного представника - ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 квітня 2015 року до ОСОБА_10 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації його до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 3992,00 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 60 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_6 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Питання речових доказів вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Прокурор не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та просив змінити ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 7 квітня 2015 року в цій частині, заливши цивільні позови потерпілих без розгляду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. В даному кримінальному провадженні 29 червня 2014 року ОСОБА_10 було повідомлено про підозру. В подальшому, 7 жовтня 2014 року було проведено стаціонарну судово-психіатричну експертизу, якою встановлено, що ОСОБА_10 виявляє ознаки важкого депресивного епізоду без психотичної психоматики, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Отже, не може приймати участь у проведенні досудового розслідування та у судовому провадженні, у зв`язку з чим прокурор вважає, що ухвала суду підлягає зміні та питання задоволення позовних вимог потерпілих підлягає вирішенню після виходу ОСОБА_10 з хворобливого стану, коли він зможе постати перед слідством та судом, набувши статус обвинуваченого.

Потерпілий ОСОБА_8 також не погодився з ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова в частині задоволення його позовних вимог, яку просив змінити, задовольнити заявлений ним цивільний позов у повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_10 на його користь 200 000 гривень завданої моральної шкоди. В іншій частині ухвалу залишити без зміни.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що засади розумності та справедливості взагалі не взяті судом до уваги, оскільки ОСОБА_10 вчинив два особливо тяжкі злочини, позбавивши життя його сина, при цьому злочин був ним вчинений з корисливих мотивів. Звертає увагу, що наслідки вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення постали для нього, як суттєво психотравмуючі, обумовили порушення фізичної та психоемоційної сфер існування особистості, досі перешкоджають можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, викликали появу негативних психологічних переживань, тобто спричинили йому моральні страждання. Наголошує на тому, що п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року звертає увагу суддів на те, що при вирішенні цивільного позову враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, стверджує, що суд своєю ухвалою, задовольняючи частково позовні вимоги потерпілих, у порушення вимог ст. 370 КПК України, свого рішення належним чином не мотивував, та не зазначив, з наведенням відповідних доказів, обґрунтованих підстав для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не погодились з ухвалою суду першої інстанції та звернулись з апеляційною скаргою, в якій просили рішення суду скасувати в частині вирішення цивільного позову та постановити нову ухвалу, якою цивільні позови ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити повністю, стягнувши з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 200 000 гривень моральної шкоди та 200 000 гривень моральної шкоди на її ж користь, як законного представника малолітньої ОСОБА_14 , 200 000 гривень моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_6 .. Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 , як законного представника малолітньої ОСОБА_14 шкоду, завдану смертю її батька ОСОБА_15 , на утримання непрацездатної доньки ОСОБА_14 щомісячно до досягнення нею вісімнадцятирічного віку, в розмірі 1 577, 52 гривні. Вирішити долю речових доказів, а саме грошових коштів в сумі 15 760 гривень та 5 500 доларів США, які були вилучені під час обшуку та були об`єктом кримінального правопорушення, повернути їх законному володільцю дружині потерпілого ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги мотивують тим, що в результаті злочинних дій ОСОБА_10 ними був втрачений чоловік, батько та син, чим завдано відчутної моральної шкоди, ними був пережитий стрес, переживання, біль, страждання, а те горе, яке вони пережили не можливо передати словами, оскільки моральні переживання тривають і до сих пір, адже близьку їм людину не можливо повернути. Вважають, що цивільний позов повинен бути задоволений у повному обсязі. Звертають увагу, що судом взагалі було відмовлено у задоволенні позову в частині відшкодування непрацездатній дитині щомісячно, до досягнення нею вісімнадцятирічного віку 1 577, 52 грн., з підстав відсутності довідки про заробіток потерпілого. При цьому, судом взагалі не було з`ясовано причин її відсутності, хоча така довідка додавалась до матеріалів кримінального провадження. Наполягають на тому, що в цій частині цивільний позов також повинен бути задоволений у повному обсязі.

Вказують на те, що відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі гроші і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. При цьому, гроші цінності та інше майно, які були об`єктом кримінального правопорушення, повертаються законним володільцям. Отже, грошові кошти, що були вилучені під час обшуку та були об`єктом кримінального правопорушення повинні бути повернуті законному володільцю, а саме дружині потерпілого ОСОБА_7 .

Законний представник ОСОБА_9 не погодившись з ухвалою суду також звернувся з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_10 , в якій просить рішення місцевого суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру не відповідає вимогам закону, а тому підлягає поверненню прокурору. Стверджує, що конструкція викладених у клопотанні та у матеріалах досудового розслідування, фактичних обставин кримінальних правопорушень, які на думку прокурора є встановленими, не дає можливості визначити хронологію подій, оскільки клопотання містить інформацію, що, діючи з умислом на розбійний напад та вбивство, ОСОБА_10 позбавив життя потерпілого ОСОБА_15 , який помер на місці. Після чого, ОСОБА_10 , продовжив позбавляти життя потерпілого, а переконавшись, що той помер, заволодів його майном. При цьому, не зазначено, які саме дії вчиняв ОСОБА_10 для доведення злочину до кінця, і якого саме, вбивства чи розбою. Наголошує на тому, що зміст таких фактичних обставин свідчить про те, що розбійний напад мав місце після позбавлення життя потерпілого, що суперечить диспозиції самої частини 4 статті 187 КК України, отже оголошена підозра, а відповідно і визнані прокурором встановленими фактичні обставини кримінальних правопорушень, є неконкретними. Зазначає, що ОСОБА_10 неодноразово стверджував про те, що не мав наміру вбивати потерпілого, а лише захищався від ОСОБА_15 , який мав намір скоїти грабіж із використанням незареєстрованої зброї, однак на даний факт прокурор уваги не звернув, хоча відповідно до вимог КПК України мав право та можливість змінити обвинувачення.

Вказує на те, що відповідно до вимог ст. 335 КПК України у разі, якщо обвинувачений захворів на психічну чи іншу тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні, суд зупиняє провадження щодо цього обвинуваченого до його видужання. Вимоги даної статті суд не взяв до уваги, що вказує на те, що суд розглянув клопотання не всебічно та не об`єктивно. Вважає, що розглядаючи клопотання про застосування заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_10 , суд повинен був задовольнити клопотання лише про продовження строків знаходження підозрюваного у медичному закладі у термін до 6 місяців, а не вирішувати питання і про задоволення цивільних позовів. На даний момент є абсолютно не дослідженими точний мотив правопорушень, вірні показання ОСОБА_10 , його відношення по суті до обставин даного кримінального провадження, наявність чи відсутність бажання до примирення сторін, наявність чи відсутність бажання відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілим внаслідок вчинення кримінальних правопорушень тощо.

Як встановив суд, ОСОБА_10 , 21 червня 2014 року, приблизно о 14.00, маючи умисел, направлений на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та на вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів, знаходячись у підвальному приміщенні, розташованому в буд. АДРЕСА_1 , наніс ОСОБА_15 невстановленим металевим предметом 22 удари по голові, 1 удар в шию та 2 удари в грудну клітку, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми перелому кісток склепіння та основи черепу, крововиливів у м`які тканини голови, крововиливів вогнищевого характеру у м`які мозкові оболонки в правій лобній та лівій потиличній часточках головного мозку, забою головного мозку, відкритих переломів під`язикової кістки, щитовидного хряща, одного садна з забійною раною на підборідді та передній поверхні шиї, одного садна на задній поверхні грудної клітки зліва, однієї наскрізної колючо-рубаної рани на задній поверхні грудної клітки зліва, яка проникає в грудну порожнину з багато осколковими переломами 5-го ребра, з розривами верхньої часточки лівої легені, які супроводжувались гострою внутрішньою кровотечею, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, від яких ОСОБА_15 помер на місці події. ОСОБА_10 заволодів майном ОСОБА_15 , а саме: барсеткою вартістю 102,50 грн., мобільним телефоном Texet TM-420, вартістю 620,10 грн. з двома сім-картами оператора телекомунікаційних послуг МТС, загальною вартістю 30 грн., на рахунку однієї з яких малися грошові кошти в сумі 30 грн., сім-картою оператора телекомунікаційних послуг Лайф, вартістю 15 грн., сім-картою оператора телекомунікаційних послуг Київстар, вартістю 15 грн. та грошовими коштами в сумі 15 760 грн., 5500 доларів США, що згідно курсу Національного банку України становило 65175,00 грн., а всього заволодів майном на загальну суму 81747,60 грн.

Заслухавши доповідача, законного представника ОСОБА_9 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, з підстав у ній наведених, підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив про їх задоволення, заперечуючи проти задоволення апеляційних скарг потерпілих, захисника адвоката ОСОБА_13 , який підтримав апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_9 , просив скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції, підтримав апеляційну скаргу прокурора та не погодився з апеляційними скаргами потерпілих; думку потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити з підстав у них наведених, не погодились з апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_9 та прокурора і просили залишити їх без задоволення; представника потерпілих адвоката ОСОБА_12 , який не погодився з апеляційними скаргами законного представника ОСОБА_9 та прокурора і просив залишити їх без задоволення, підтримав в повному обсязі апеляційні скарги всіх потерпілих в частині вирішення цивільних позовів та долі речових доказів; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив змінити ухвалу районного суду в частині задоволення цивільних позовів потерпілих, які просив залити без розгляду, при цьому, не погодився з апеляційними скаргами потерпілих та законного представника підозрюваного, які просив залишити без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга законного представника ОСОБА_9 задоволенню не підлягає.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому, суд має право вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до ст. 513 КПК України, п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» при розгляді справи про застосування примусових заходів медичного характеру суд повинен з`ясувати: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру, яка повинна відповідати вимогам статті 513 КПК України і містити в собі, як формулювання суспільно-небезпечного діяння, визнаного судом встановленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

Висновки суду першої інстанції про скоєння ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 та п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, у стані осудності, за обставин, встановлених судом, є правильними, оскільки відповідають фактичним обставинам у кримінальному провадженні, обґрунтовані сукупністю розглянутих у судовому засіданні доказів, які досліджені, належно оцінені судом та детально викладені в ухвалі.

Так, потерпіла ОСОБА_12 у судовому засіданні показала, що була дружиною ОСОБА_15 . Чоловік збирався придбати автомобіль марки Шевроле-Авео і тому, саме з цією метою підшукував варіанти у Інтернеті. Їй відомо, що він знайшов підходяще авто на сайті Авто-ріа за 6000 доларів США. Оскільки продавець не міг зустрітись зранку, то він вирішив, що поїде у м. Київ на авторинок і подивиться автомобілі там, а потім поїде у м.Чернігів. 21 червня 2014 о 5 ранку він узяв 5500 доларів США та 15760 грн. і пішов, сказавши, що поїде до м. Києва на авторинок. О 10 годині він подзвонив та сказав, що поїде у м.Чернігів. Вказала, що останній раз розмовляла з чоловіком по телефону о 12 год. 45 хв., а о 14 год. 02 хв. на телефонний дзвінок він вже не відповів.

Потерпіла ОСОБА_6 , у судовому засіданні в суді першої інстанції показала, що є матір`ю ОСОБА_15 та знала про те, що син збирався придбати автомобіль. 21 червня 2014 о 4 год. 30 хв. вона провела сина на маршрутку до м. Києва, при цьому, він повідомив, що поїде і у м.Чернігів. Зазначила про те, що бачила, як син брав з собою 5500 доларів США та 15 тисяч гривень.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні показав, що близько п`яти років перебуває з ОСОБА_10 у товариських стосунках. У березні 2014 року ОСОБА_10 придбав автомобіль марки Шевроле-Авео і невдовзі вирішив його продати. 21 червня 2014 о 4 год. 30 хв. він з ОСОБА_10 виїхали на риболовлю. По дорозі заїхали на роботу до ОСОБА_10 , який працював менеджером у Чернігівській обласній колегії адвокатів, де останній перевдягнувся, вони взяли човен і поїхали на р.Десна, де були до 11 години. Потім вони повернулись до м.Чернігова, завезли на роботу до ОСОБА_10 човен, заїхали на вул. Одинцова, а потім він висадив ОСОБА_10 на вул. Доценка. Під час риболовлі ОСОБА_10 телефонували на мобільний телефон, але суть розмови він не пам`ятає, але ОСОБА_10 казав, що зайнятий, звільниться пізніше.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні показала, що проживала разом з ОСОБА_10 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У березні 2014 року ОСОБА_10 придбав автомобіль марки Шевроле-Авео, а через якийсь час розмістив оголошення про його продаж. 21 червня 2014 року ОСОБА_10 поїхав на риболовлю. У обідній час він повернувся і сказав, що потрібно з`їздити на роботу показати автомобіль покупцеві, та поїхав. Даний автомобіль Шевроле-Авео він продавав протягом місяця. Поведінку ОСОБА_10 після того, як він повернувся додому, свідок не пам`ятає, але наступний тиждень він був знервований та мовчазний. Потім ОСОБА_10 затримали, а у квартирі провели обшук, під час якого знайшли у стелі однієї з кімнат грошові кошти. Про походження даних грошей їй нічого не відомо.

Окрім показань потерпілих та свідків, фактичні обставини кримінального провадження підтверджуються іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Заявою ОСОБА_7 від 21 червня 2014 року підтверджується факт зникнення її чоловіка ОСОБА_15 .

Рапортом оперативного чергового Козелецького РВ УМВС України в Чернігівській області від 24 червня 2014 року підтверджується факт виявлення біля с. Розівка трупу невідомого чоловіка.

З протоколу огляду місця події від 24 червня 2014 року вбачається, що предметом огляду була ділянка поля біля 7 км автодороги Київ-Кіпті-Глухів.

З протоколу огляду трупа від 25 червня 2014 року вбачається, що предметом огляду був труп загиблого ОСОБА_15 .

З протоколу пред`явлення трупа для впізнання від 25 червня 2014 року вбачається, що труп невідомого чоловіка був впізнаний, як ОСОБА_15 .

Викладене також доводиться : протоколом затримання ОСОБА_10 від 28 червня 2014 року та протоколом проведення слідчого експерименту від 28 червня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_10 , і відеозаписом до нього, в ході якого він детально розповідав про обставини вчинення ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень; протоколом огляду місця події від 29 червня 2016 року, в ході якого оглядалась ділянка місцевості біля автодороги Чернігів-Київ ; протоколом огляду місця події від 3 липня 2014 року, в ході якого предметом осяду була клумба у дворі АО ЧОКА по вул. Горького, 1 у м.Чернігові ; протоколом огляду місця події від 3 липня 2014 року, в ході якого було оглянуто підвальне приміщення у дворі АО ЧОКА по вул. Горького, 1 у м.Чернігові; протоколом додаткового огляду місця події від 15 липня 2014 року, в ході якого додатково було оглянуто підвальне приміщення у дворі АО ЧОКА по вул. Горького, 1 у м.Чернігові; протоколом огляду місця події від 19 серпня 2014 року, в ході якого оглядалось узбіччя автодороги Чернігів-Київ; протоколом додаткового огляду місця події від 19 серпня 2014 року повторно оглядалось узбіччя автодороги Чернігів-Київ; аудіозаписами за результатами НСРД аудіоконтролю ОСОБА_10 ; протоколом обшуку від 01 липня 2014 року, в ході якого оглядався автомобіль марки Шевроле-Авео.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 204 від 07.10.2014 ОСОБА_10 на період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення, у якому він підозрюється, не виявляв ознак будь-якого психічного розладу чи хронічного психічного захворювання, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

На теперішній час ОСОБА_10 виявляє ознаки важкого депресивного епізоду без психічної симптоматики, за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Не може правильно сприймати обставини, які мають значення для кримінального провадження та давати про них вірні показання, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Не може приймати участь у проведенні досудового розслідування та в судовому провадженні. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим режимом до виходу з хворобливого стану, після чого може постати перед слідством та судом.

Доводи апеляційної скарги законного представника ОСОБА_9 в тій частині, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_10 не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, в зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а матеріали направлені на новий судовий розгляд, на думку колегії суддів є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

Під час апеляційного перегляду, колегія суддів прийшла до висновку, що клопотання слідчого про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_10 у повній мірі відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, його законність та обґрунтованість була предметом детальної перевірки суду першої інстанції та не викликає жодних сумнівів у колегії суддів. При цьому, сформульоване обвинувачення відповідає встановленим у судовому засіданні обставинам кримінального провадження, є досить логічним та повністю узгоджується з правовою кваліфікацією дій ОСОБА_10 .

Крім того, під час підготовчого судового засідання в суді першої інстанції на вирішення учасників судового провадження ставилось питання про можливість призначення клопотання до судового розгляду. Законний представник ОСОБА_9 був присутнім у підготовчому судовому засіданні та жодних заперечень з цього приводу не заявляв, погодившись на призначення клопотання до судового розгляду.

У відповідності з вимогами ст.ст. 511, 512 КПК України досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру закінчується закриттям кримінального провадження або складенням клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру. Судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру або про відмову в їх застосуванні.

Враховуючи, що після вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_10 захворів на психічну хворобу, згідно з вимогами частини третьої статті 19 КК України виключає можливість застосування до нього покарання.

Беручи до уваги, що ОСОБА_10 потребує застосування відносно нього примусових заходів медичного характеру, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню та прийняв правильне рішення про необхідність застосування відносно ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Тобто, суд першої інстанції визнав ОСОБА_10 особою, яка після вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого Кримінальним Кодексом України, перебуває в стані неосудності, тобто не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними, внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Статтею 513 КПК України визначається вичерпний перелік питань, які суд з`ясовує під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 62 КПК України, - цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому КПК України. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Цивільний відповідач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право визнавати позов повністю чи частково або заперечувати проти нього. Цивільний відповідач повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються цивільного позову, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених КПК України для інформування та надіслання копій процесуальних рішень підозрюваному, обвинуваченому.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження позовні вимоги потерпілими були заявлені до особи щодо якої вирішується питання про застосування заходів медичного характеру, а саме до ОСОБА_10 , при цьому копії позовних заяв потерпілих цивільних позивачів разом з копією клопотання про застосування заходів медичного характеру були вручені законному представнику останнього - ОСОБА_9 .. Що дає підстави колегії суддів вважати про порушення прав ОСОБА_10 , як цивільного відповідача в даному кримінальному проваджені. Доказів того, щоб органом досудового розслідування або судом вирішувалось питання про визнання представником цивільного відповідача, матеріали даного кримінального провадження не містять.

Виходячи із даних про те, що ОСОБА_10 за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, правильно сприймати обставини, які мають значення для кримінального провадження та давати про них вірні показання, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та приймати участь у проведенні досудового розслідування та в судовому провадженні, колегія суддів вважає, що останній не здатний відповідно до ст.ст. 26,30 ЦК України мати усі майнові права та обов`язки як учасник цивільних відносин та своїми діями набувати для себе цивільних прав та самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За таких обставин, колегія суддів вважає що, ОСОБА_10 не може бути відповідачем в даному кримінальному провадженні.

Правила щодо відшкодування шкоди, завданої недієздатною фізичною особою, закріплені статтею 1184 ЦК України. Недієздатною є фізична особа, яка визнана такою судом у порядку ст. 39 ЦК України, якщо вона внаслідок хронічного стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Над недієздатними особами встановлюється опіка в порядку ч. 1 ст. 41 ЦК України. Особи, визнані недієздатними, не мають права вчиняти будь-які правочини, а також є неделіктоздатними, тобто не несуть відповідальності за шкоду, завдану ними третім особам.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, приймаючи рішення про задоволення цивільних позовів потерпілих в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди з особи, яка визнана неосудною, суд першої інстанції не взяв до уваги зазначені вимоги закону.

Основна особливість зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої недієздатною особою, полягає в тому, що обов`язок її відшкодування покладається не на самого недієздатного, а на опікуна або на заклад, який зобов`язаний здійснювати нагляд за недієздатним (психіатричні лікарні, клініки, диспансери, інтернати для душевнохворих тощо). В даному кримінальному провадженні відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_10 призначений опікун.

Таким чином, питання про відшкодування збитків заподіяних неосудним не входить до переліку питань які вирішуються судом при вирішенні питання про застосування заходів медичного характеру, а тому на думку колегії суддів підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, про що повинно було бути зазначено в ухвалі суду. За таких підстав ухвала суду першої інстанції в частині вирішення питання про позовні вимоги потерпілих підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги викладені в апеляційних скаргах прокурора, щодо зміни ухвали суду першої в частині вирішення питання про позовні вимоги потерпілих, та потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо скасування ухвали та збільшення суми відшкодування, підлягають частковому задоволенню, з залишенням цивільних позовів потерпілих, відповідно до вимог ч.3 ст. 129 КПК України без розгляду, що не позбавляє їх права звернутись з цивільним позовом у порядку визначеному нормами цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в частині повернення речових доказів, а саме грошових коштів в сумі 15 760 гривень та 5 500 доларів США, законному володільцеві ОСОБА_7 , заслуговують на увагу, але підлягають частковому задоволенню.

Згідно з вимогами частини дев`ятої статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 28 червня 2014 року в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , було виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 5 550 доларів США, купюрами номіналом по 100 доларів - 50 штук, по 50 доларів 11 штук, а також 7 000 гривень, купюрами номіналом по 100 гривень.

29 серпня 2014 року постановою старшого слідчого в ОВС криміналіста відділу СУ УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_18 , виявлені та вилучені грошові кошти були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні та поміщені на депозитний рахунок УФЗБО УМВС України в Чернігівській області. ( аркуші кримінального провадження 127 128 том №1)

Вказані грошові кошти були предметом вчинення кримінального правопорушення, при цьому не містять жодних слідів, які мають істотне значення для вирішення питання щодо доведеності вини ОСОБА_10 , в разі його видужання, належали потерпілому ОСОБА_15 , а отже, на думку колегії суддів, не має необхідності зберігати їх у даному кримінальному провадженні, а тому їх належить повернути законому володільцю.

Таким чином, грошові кошти в сумі 5 550 доларів США, купюрами номіналом по 100 доларів - 50 штук, по 50 доларів 11 штук, а також 7 000 гривень, купюрами номіналом по 100 гривень належать поверненню його дружині ОСОБА_15 - ОСОБА_7 , що перебувала з ним в шлюбі та спільно проживала.

В іншій частині рішення суду зміні чи скасуванню не підлягає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 376, 404-405, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора та потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 квітня 2015 року про застосування до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації його до психіатричного закладу із посиленим наглядом, в частині вирішення питання цивільних позовів потерпілих та долі речових доказів, а саме грошових коштів в сумі 5 550 доларів США та 7 000 гривень - скасувати.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 залишити без розгляду.

Грошові кошти в сумі 5 550 доларів США, купюрами номіналом по 100 доларів - 50 штук, по 50 доларів 11 штук, а також 7 000 гривень, купюрами номіналом по 100 гривень, вилучені під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_10 повернути потерпілій ОСОБА_7 .( т.1 а.п. 127 - 128)

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_19 ОСОБА_20 ОСОБА_21