Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_10,
суддів ОСОБА_11, ОСОБА_12,
секретаря судового засідання ОСОБА_13,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 31 березня 2015 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 8 жовтня 2014 року.

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 липня 2014 року

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Бердичева Житомирської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, такого, що в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

засуджено за:

· ч. 1 ст. 152 КК України на 3 роки 10 місяців позбавлення волі;ч. 1 ст. 162 КК України на 2 роки обмеження волі;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання 3 роки 10 місяців позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 8 жовтня 2014 року вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 21 травня 2013 року, приблизно о 2 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, незаконно проник до будинку АДРЕСА_2, який належить потерпілій ОСОБА_7, де, із застосуванням насильства та з використанням безпорадного стану потерпілої, зґвалтував останню.

Кримінальне провадження розглянуто за участю:

прокурора ОСОБА_14,

захисника ОСОБА_5

У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування судових рішень у зв'язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та закриття кримінального провадження у зв'язку з недоведеністю винуватості ОСОБА_6 Вважає, що судом першої інстанції в основу обвинувачення покладено недопустимі докази, здобуті з порушенням кримінального процесуального закону, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції порушення.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, захисника, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 434 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України заслуговують на увагу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162 КК України та ч. 1 ст. 152 КК України.

Не погоджуючись з вказаним вироком засуджений та його захисник подали апеляційні скарги, в яких ставилось питання про закриття кримінального провадження в зв'язку з недоведеністю винуватості ОСОБА_6 На обґрунтування своїх вимог, крім іншого, заявники посилались на те, що вирок суду обґрунтований на недостовірних, неналежних та недопустимих доказах. Вказували на наявність протиріч у показаннях потерпілої ОСОБА_7 на досудовому розслідуванні та в суді, яка спочатку пояснювала, що не впізнала нападника, а в послідуючому, під впливом свого внука ОСОБА_8 стала стверджувати, що злочин вчинив саме обвинувачений. При цьому зазначали, що свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 дізналися про події зі слів потерпілої, яка внаслідок свого віку та поганого зору не бачила нападника, прямо на ОСОБА_6 не вказувала, а лише описала прикмети нападника, за якими вже її онук вказав на ОСОБА_6

Переглядаючи кримінальне провадження за вказаною апеляційною скаргою, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення вироку місцевого суду без зміни.

Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду щодо законності та обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам ст. 419 КПК.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Разом з тим, ці вимоги закону при розгляді даного кримінального провадження апеляційним судом залишились не виконаними.

Ці вимоги закону належним чином не виконані.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційних скарг суті всіх зазначених апелянтом доводів в ухвалі не навів, їх ретельно не перевірив, відповіді на усі доводи апеляційних скаргах не дав і свого рішення про залишення без задоволення апеляційної скарги прокурора належним чином не мотивував.

Апеляційний суд, усупереч ст. 419 КПК України, залишаючи апеляційні скарги без задоволення, не надав вичерпної відповіді, на яких підставах, передбачених процесуальним чи матеріальним законами він визнав наведені в апеляціях захисника та обвинуваченого доводи неспроможними.

Суд апеляційної інстанції фактично не проаналізував доводів щодо незаконності оскаржуваного вироку і не дав оцінки стосовно їх обґрунтованості чи відсутності такої, а фактично просто навів перелік доказів, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях.

При цьому взагалі поза увагою суду апеляційної інстанції залишились доводи про оцінку доказів, якими суд першої інстанції обґрунтував вирок, суд дав їм формальну оцінку щодо їх достатності та достовірності, не проаналізувавши їх з точки зору належності та допустимості.

Захисник та засуджений акцентували увагу суду у своїх апеляційних скаргах на порушеннях судом першої інстанції наведених вимог процесуального закону при оцінці доказів покладених в основу обвинувального вироку, однак такі доводи не знайшли свого відображення в ухвалі суду, а також не наведено підстав чи норм закону, з яких ці доводи визнані безпідставними.

Також мотивувальна частина ухвали апеляційного суду не містить повноцінної відповіді на твердження апелянтів щодо оцінки доказів місцевим судом, а також щодо суперечностей доказів, якими суд обґрунтував вирок.

З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим рішення, є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Вивченням кримінального провадження судом касаційної інстанції встановлено, що суд у вироку як на доказ вини засудженого послався на те, що потерпіла була знайома з обвинуваченим та впізнала його (а.п. 282).

Проте, перевіркою технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження (а. п. 288), встановлено, що останнє містить технічний запис щодо перебігу судового розгляду, який можна прослухати та встановити показання, які надавалися учасниками процесу в судовому засіданні.

Касаційним судом встановлено, що в судовому засіданні потерпіла прямо не вказувала на ОСОБА_6, як на особу яка вчинила щодо неї злочини. Свій висновок потерпіла зробила на підставі думки свого онука, який за прикметами, які описала потерпіла, сказав їй, що це є ОСОБА_6

Вказане підтверджується й протоколом допиту потерпілої на досудовому розслідуванні (а.п. 46).

Крім цього, свідки також прямо не показали на ОСОБА_6, як на особу яка вчинила злочини. Свої висновки, в тому числі й свідок ОСОБА_9 зробили на підставі пояснень онука потерпілої.

Незважаючи на це, під час перегляду провадження у апеляційному суді, апеляційний суд, спростовуючи доводи апеляційних скарг, в своїй ухвалі вказав, що потерпіла ОСОБА_7 вранці впізнала в нападнику ОСОБА_6 з яким була знайома. Свідок ОСОБА_8 впізнав засудженого по опису, який йому надала потерпіла, а свідок ОСОБА_9 до якої потерпіла звернулась вранці за допомогою надала аналогічні показання.

Проте, з технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження вбачається, що свідок ОСОБА_9 навпаки в суді першої інстанції показала, що потерпіла їй пояснила, що хто був нападником вона не знає та нікого не впізнала, бо вона погано бачить та було темно.

Таким чином, апеляційний суд формально, належним чином не перевіривши доводів потерпілої та свідків, послався на їх показання як на доказ вини засудженого, що протирічить матеріалам провадження та поясненням, які останні надавали в суді під час їх допитів.

Одночасно, суд касаційної інстанції звертає увагу й на те, що сама потерпіла звернулася до апеляційного суду із заявою в якій стверджувала, що вона не знає хто вчинив злочини щодо неї, а свої висновки вона зробила лише на підставі думки її онука.

Вказане залишилося поза увагою апеляційного суду, й він фактично побудував своє рішення на припущеннях свідків та самої потерпілої, без відповідного аналізу. Перевіряючи доводи апеляційних скарг, апеляційним судом взагалі не перевірялись вказані доводи потерпілої та відповіді на них в ухвалі не дано. З приводу вказаних суперечностей потерпіла до апеляційного суду не викликалась.

Крім того, апеляційним судом також не звернуто увагу, на те, що засудженого потерпілій не пред'являли для впізнання, не був проведений перехресний допит та інше. Також допит цих осіб на стадії досудового розслідування для усунення протиріч у їх показаннях не проводився у відповідності до вимог п. 9 ч. 1 ст. 224 КПК України.

Також, не було проведено освідування ОСОБА_6 для встановлення прикмет, за якими його впізнала потерпіла.

Одночасно, судом не перевірено й даних щодо фізичних вад потерпілої, а саме її поганого зору та слуху, оскільки маються непоодинокі протиріччя в матеріалах провадження та поясненнях потерпілої. Так, постійно вказується на сліпоту потерпілої, хоча вона в суді точно показала час, а саме 6 ранку, коли пішов злочинець та описала одяг, у який останній був вдягнутий.

Крім того, з технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження вбачається, що в судовому засіданні під час допиту потерпілої, остання майже не чула питань, що їй задавали учасники процесу та суд, не розуміла про що її питають, відповідала не конкретно, посилаючись на поганий слух.

Вказані суперечності та протиріччя не перевірені апеляційним судом, а постановлене ним судове рішення ґрунтується на припущеннях, без належного аналізу доводів апеляційних скарг.

Таким чином, з огляду на наведене, рішення апеляційного суду через порушення ним вимог ст. 419 КПК України не можна вважати законним та обґрунтованим, через що воно підлягає скасуванню, а у справі належить призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен урахувати наведене, а також суду необхідно відповідно до вимог ст. ст. 94, 95, 439 КПК України, положень глави 31 КПК України дослідити обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв'язку, також ретельно перевірити доводи апеляційних скарг засудженого та захисника щодо законності вироку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів.

Щодо інших, наведених в касаційній скарзі доводів, то вони підлягають перевірці при новому апеляційному розгляді.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 8 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_12 ОСОБА_11