Справа № 372/3517/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/168/15 Доповідач у 2 інстанції Колокольникова
Категорія Розділ 2 18.02.2015

УХВАЛА
Іменем України
18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Київської області в складі :

Головуючого-судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5 з участю прокурора - ОСОБА_6 обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції на вирок Обухівського районного суду Київської області від 04 грудня 2014 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Обухів Київської області, українця, громадянина України, освіта вища, одруженого, працюючого електромонтером ПАТ «Енергія», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,,

-засудженого за ч.2 ст. 125 КК України - 1 рік обмеження волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового терміну 1 рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки : - не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспеції; - повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи.

Вирішено питання щодо речових доказів, цивільного позову та судових витрат.

Згідно вироку суду, 17 травня 2014 року близько 21.30 год. ОСОБА_7 , за попередньою домовленістю прибув до під`їзду будинку АДРЕСА_3 , де зустрівся із своїм знайомим ОСОБА_8 . В ході розмови між ними виникла сварка, на грунті раптово виниклих неприязнених відносин ОСОБА_7 здійснив два постріли із гладкоствольної вогнепальної зброї пристрою «Форт 12Р» калібром 9 мм Р.А., для відстрілу гумових куль, спорядженими еластичними снарядами травматичної дії, яку мав при собі, чим заподіяв ОСОБА_8 рани в області лівого коліна ноги та правої сідниці, що згідно висновку судово-медичного експерта № 58 від 19.06.2014 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, які призводять до короткочасного розладу здоров`я і могли утворитися внаслідок застосування пристрою «Форт 12Р» калібром 9 мм, для стрільби (відстрілу) патронів, споряджених еластичними снарядами травматичної (несмертельної) дії.

В апеляційній скарзі прокурор, який приймав участь при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, не оспорюючи вирок в частині доведеності вини та правильності кваліфікації дій., просить вирок суду скасувати та постановити свій вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України призначити покарання - 2 роки обмеження волі, оскільки судом неправильно застосуваний кримінальний закон, призначене обвинуваченому покарання за своїм видом та розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості.

При призначенні ОСОБА_7 менш суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, судом не було враховано відсутність щирого каяття, не мотивовано належним чином застосування ст. 75 КК України, тобто з яких підстав суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить провести додаткове судове слідство в апеляційному провадженні, щодо встановлення ступеню тяжкості заподіяння йому шкоди, шляхом призначення додаткової судової медичної експертизи в порядку Закону України «Про судову експертизу» від 25.02.1994 р., визнати винним ОСОБА_7 у скоєні правопорушення, передбаченого ч. 4. ст. 296 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вказує, що досудовим слідством правильно було кваліфіковано правопорушення за ч. 4 ст. 296 КК України, оскільки зібраними матеріалами та свідками встановлено мотиви заподіяння йому тілесних ушкоджень - це хуліганство. Проте, судом не взято до уваги істині мотиви обвинуваченого та підготовчі дії до хуліганських дій, що потягло за собою неправомірну оцінку обвинуваченню ОСОБА_7 , зміни обвинувачення з ч. 4. ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та незаконного звільнення його від відбування покарання .

В матеріалах справи знаходяться достатні докази, зокрема: виписки з історії хвороби, які свідчать про заподіяння шкоди за критерієм строку (тривалості) розладу здоровя, що кваліфікуються як середньої тяжкості (лікування в стаціонарі більше ніж 21 день).

Вважає, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у задоволені його двох клопотань про призначення додаткової судової медичної експертизи за наявнимии з лікарні документами з метою встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

Крім того, обвинувачення обгрунтоване доказами, які грунтуються на припущеннях судового медичного експерта ОСОБА_9 , які повністю спростовуються висновком спеціаліста № 04/2014 від 13.12.2014 року, який ним доданий до апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та частково потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого, який заперечував проти задоволення обох апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Рішення суду про доведеність вини ОСОБА_7 в тому, що він вчинив умисні дії, які виразились в умисному нанесенні потерпілому ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, відповідає фактичним обставинам справи й обґрунтовані наведеними у вироку доказами в їх сукупності. Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України є вірною.

Доводи потерпілого ОСОБА_8 щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України та наявністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України перевірялись судом першої інстанції.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, а саме: у вчиненні умисних дій, які виразились у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, із застосуванням вогнепальної зброї.

У подальшому, під час судового розгляду, відповідно до ст.ст. 338, 341 КПК України державним обвинувачем 12.11.2014 року було змінено обвинувачення з ч.4 ст.296 КК України на ч.2 ст.125 КК України. Однак, відповідно до ч.3 ст.338 КПК України потерпілим обвинувачення було підтримано в раніше пред`явленому обсязі, тобто за ч.4 ст.296 КК України, у зв`язку з чим судом першої інстанції дана правова оцінка такому обвинуваченню.

Так, в ході судового розгляду обвинувачений заперечив наявність у нього мотиву явної неповаги до суспільства при вчиненні інкримінованих йому дій, при цьому визнавав, що постріли здійснював внаслідок образ, погроз фізичного насильства з боку потерпілого на його адресу та на адресу його дружини, тобто через особисті неприязнені стосунки та неправильні, на його думку, дії потерпілого по відношенню до нього особисто. Будь-якими доказами це не спростовано. Поряд з тим, із встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що потерпілий та обвинувачений до виникнення конфлікту 17.05.2014 року були знайомі, за взаємною попередньою домовленістю зустрілись саме в той час і в тому місці, де було вчинено злочин, конфлікт виник між ними на грунті особистих неприязнених стосунків, що склалися між ними внаслідок поведінки одне одного щодо жінок, які тривалий час були подругами, що підтверджується взаємоузгодженими між собою показами самого потерпілого, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та узгоджується із показаннями обвинуваченого. Конфлікт виник і тривав виключно між обвинуваченим та потерпілим, незнайомці не звертались до них із вимогами щодо припинення порушення громадського порядку. Суду не подано будь-яких доказів на підтвердження існування у обвинуваченого мотивів явної неповаги до суспільства, очевидного для винного грубого порушення ним громадського порядку, особливої зухвалості при вчиненні такого порушення.

Підтримуючи обвинувачення за ч.4 ст.296 КК України, потерпілий не довів наявності в діях ОСОБА_7 складу цього злочину, не обґрунтував свою позицію належними і допустимими доказами, і навпаки, наполягав на необхідності кваліфікації діяння обвинуваченого за іншою статтею КК України як замах на вбивство, що виходить за межі пред`явленого обвинувачення.

Із встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спрямованість умислу, мотиви, цілі винного та обставини учинення ним кримінально караних діянь спростовують доводи обвинувачення про наявність кваліфікуючих ознак хуліганства, а вказують на наявність кваліфікуючих ознак злочину проти особи, а саме: злочину, відповідальність за який встановлена ч.2 ст.125 КК України, що виключає можливість кримінальної відповідальності за це ж діяння за ч.4 ст.296 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що викладені в первинному обвинуваченні доводи про вчинення обвинуваченим хуліганства, наявність в його діях мотивів явної неповаги до суспільства є припущенням, яке не узгоджується із дослідженими судом доказами, а таке припущення не може покладатись в основу вироку в силу ч.3 ст.62 Конституції України.

При цьому, суд прийшов до вірного висновку, що покази обвинуваченого в частині заперечення наявності умислу на спричинення тілесних ушкоджень є неправдивими, оскільки вони спростовуються сукупністю досліджених доказів по справі, покази обвинуваченого в частині визнання факту спричинення потерпілому таких ушкоджень саме ним внаслідок здійснення двох пострілів із зброї правдивими, оскільки вони узгоджуються із наявними у справі доказами.

Також, судом вмотивовано вказано, що доводи обвинуваченого про здійснення захисту від загрози фізичного насильства з боку потерпілого, існування загрози його життю є безпідставними, оскільки у обвинуваченого не виявлено будь-яких тілесних чи інших ушкоджень, які б могли виникнути через бійку із потерпілим, достовірних даних, які б вказували на реальність подібних загроз суду не повідомлено, обставин, які б вказували на виникнення у обвинуваченого стану необхідної оборони, під час судового розгляду не встановлено. Доводи потерпілого, що в матеріалах справи знаходяться достатні докази, які свідчать про заподіяння йому середньої тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм строку (тривалості) розладу здоровя - лікування в стаціонарі більше ніж 21 день, проте суд відмовив у задоволені його двох клопотань про призначення додаткової судової медичної експертизи за наявнимии з лікарні документами з метою встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень та безпідставно послався на покази судового медичного експерта ОСОБА_9 , які, на його думку, грунтуються на припущеннях та які повністю спростовуються висновком спеціаліста № 04/2014 від 13.12.2014 року, який додається до апеляційної скарги є непереконливими, оскільки будучи допитаним в судовому засіданні експерт ОСОБА_9 повністю підтримав висновок № 58 від 19.06.2014 року та пояснив, що у потерпілого, згідно медичної документації, виявлено рани лівого коліна та правої сідниці, ніякі важливі органи не пошкоджені, за звичайного перебігу подібні тілесні ушкодження спричиняють розлад здоров`я менше 21 дня, тому відповідно до наказу МОЗ № 6 вони відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, факт перебування потерпілого на лікуванні дещо більший термін не впливає на визначення тяжкості тілесних ушкоджень. Згідно висновку експерта № 58 від 19.06.2014 року, у ОСОБА_8 саме на підставі медичної документації виявлені тілесні ушкодження у вигляді рани в області лівого колінного суглобу, рани в області правої сідниці, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, які призводять до короткочасного розладу здоров`я і могли утворитися внаслідок застосування пристрою «Форт 12Р» калібром 9 мм, для стрільби (відстрілу) патронів, споряджених еластичними снарядами травматичної (несмертельної) дії, потерпілому було заподіяно не менше двох прикладань сили. При цьому, експертиза була проведена на підставі постанови ст. слідчого від 16.06.14р. з наданням відповідної медичної документації історії хвороби № 2859, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України. Сумнівів, в сукупності з іншими доказами, даний висновок не містить, тому обґрунтовано взятий до уваги судом першої інстанції. Підстав для призначення додаткової судово-медичної експертизи апеляційний суд не вбачає. Висновок спеціаліста № 04/2014 від 13.12.2014 року, який додається до апеляційної скарги, не може бути визнаний доказом, оскільки він отриманий без дотримання вимог кримінально-процесуального закону.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд належним чином врахував ступінь суспільної небезпечності, тяжкість злочину, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, конкретні обставини справи. Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання відсутні. Крім того, обвинувачений, раніше не судимий, має постійне місце роботи та сім`ю, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, думку потерпілого, який вважав необхідним призначення суворого покарання. Колегія суддів вважає, що покарання, призначене обвинуваченому в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст. 50, 65 КК України. Отже, доводи прокурора, що при призначенні ОСОБА_7 менш суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 125 КК України судом не було враховано відсутність щирого каяття, не відповідають вимогам закону і є хибними. Підстав вважати покарання надто м`яким, про що йдеться у апеляції прокурора та потерпілого, колегія суддів не вбачає. Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України належним чином мотивоване, оскільки суд першої інстанції, прийшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, та мотивовано звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк та поклавши на нього певні обов`язки. Доводи прокурора та потерпілого в цій частині є непереконливими. На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 04 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Головуючий

Судді