Код суду 233 Справа № 233/340/15-к
Вирок
Іменем України
30 січня 2015 року м. Костянтинівка
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Часів-Яр Артемівського району Донецької області, громадянина України, має середню технічну освіту, не працює, холостий, дітей не має, ранішене судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України,
На початку квітня 2014 року, на території Донецької області України, невстановленими особами для насильницького підтримання влади незаконної самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки» було створено непередбачене законами України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, а саме: єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, були озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою а також мали тяжке військове озброєння та військову техніку. Крім того в зазначеному формуванні було визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставились завдання щоденної діяльності, яка полягала в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур ДНР, придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Донецької області, встановлення режиму військового стану, протистояння правоохоронним органам державної виконавчої влади України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вказані формування дислокувались в різних населених пунктах та місцевостях Донецької області та мали загальну координацію керівництва.
На початку травня 2014 року, ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, будучи мешканцем м. Часів-Яр, Донецької області, вступив до незаконного збройного військового формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки». Ознайомившись з встановленими правилами поведінки, правами та обов`язками члена вказаного збройного формування, ОСОБА_4 дав свою згоду на їх дотримання та виконання, тим самим, підтвердив свої наміри на участь у вищевказаному незаконному збройному формуванні та виконанню його цілей і завдань. Для подальшої участі у незаконному збройному формуванні, невстановленою особою на початку травня 2014 року, ОСОБА_4 було призначено бійцем вказаного незаконного збройного військового формування, де було видано йому формений одяг, військове спорядження, автоматичну вогнепальну зброю типу автомату Калашникова, з якою останній протягом травня 2014 року здійснював охорону блокпосту ополченців «ДНР» та здійснював перевірку автотранспорту та осіб, які переміщались через вказаний пост, що знаходився біля автобусного депо в м. Костянтинівка, Донецької області.
Таким чином, ОСОБА_4 своїми умисними діями, які носили тривалий характер та виразились у активній участі в діяльності непередбаченого законами України збройного формування, скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 260 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину в скоєнні інкримінованого йому злочину при обставинах, зазначених в обвинувальному акті, визнав в повному обсязі, щиро каявся.
Між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 22.01.2015 року була укладена угода про визнання винуватості. Згідно з угодою обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України, визнав повністю.
За умовами угоди обвинувачений ОСОБА_4 зобов`язався беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні, сприяти досудовому розслідуванню.
Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди про визнання винуватості обвинуваченому ОСОБА_4 буде призначено покарання за ч. 2 ст. 260 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна та на підставі ст. 75 КК України звільнено від його відбування з випробуванням.
Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 468 КПК України у кримінальному провадженні між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена угода про визнання винуватості.
Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.
Злочин, передбачений ч. 2 ст. 260 КК України є тяжким злочином, внаслідок якого шкода завдана лише державним інтересам.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 цілком розуміє положення ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 475 КПК України.
Судом встановлено, що укладення угоди між сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Судом встановлено, що умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального Кодексу та Кримінального Кодексу України.
Обвинувачений ОСОБА_4 погоджується на призначення узгодженого остаточного покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна та звільненння від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
На підставі наведеного, суд вважає, що укладена угода між прокурором та обвинуваченим відповідає вимогам закону і не порушує законних прав та інтересів сторін та інших осіб, а також інтересів суспільства.
При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, відомості про особу обвинуваченого.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено.
При дослідженні особи обвинуваченого встановлено, що він на обліках в диспансерах за місцем проживання не перебуває, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.
Таким чином, узгодженаміра покарання для обвинуваченого за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, є достатньою для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів, відповідає загальним засадам призначення покарання.
Суд погоджується з тим, що до обвинуваченого ОСОБА_4 можливо не застосовувати додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, оскільки не встановлено корисного мотиву скоєння злочину.
Крім того, суд погоджується з тим, що виправлення ОСОБА_4 можливо без реального відбування призначеного покарання і його варто звільнити від відбування цього покарання з випробуванням, оскільки він скоїв злочин вперше, характеризується позитивно, щиро розкаявся у скоєному.
Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченим.
Обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили слід змінити на особисте зобов`язання.
Відомості про речові докази відсутні.
Керуючись ст.ст. 373, 374, 475 КПК України суд, -
ЗАСУДИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 від 22.01.2015 року.
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.
Відповідно до ст. 75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на засудженого ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися до кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації, повідомляти в кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.
Контроль за поведінкою засудженого ОСОБА_4 покласти на кримінально-виконавчу інспекцію за місцем його проживання.
До набрання вироком законної сили обраний відносно засудженого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінити на особисте зобов`язання, звільнивши з-під варти негайно.
Покласти на засудженого ОСОБА_4 в зв`язку із застосуванням відносно нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання наступні обов`язки:
1) не відлучатися з м. Часів-Яр Артемівського району Донецької області без дозволу суду;
2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.
Роз`яснити засудженому ОСОБА_4 , що порушення умов особистого зобов`язання має наслідком застосування грошового стягнення у розмірі від 0,25 розміру мінімальної плати до 2-х розмірів мінімальної заробітної плати.
Повністю зарахувати засудженому ОСОБА_4 на рахунок відбування покарання за даним вироком період тримання під вартою з 04.11.2014 року по 30.01.2015 року.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Запорізької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя