№ 11а-43-2007
УХВАЛА

Іменем України

3 липня
2007 року м. Київ

Військовий
апеляційний суд Центрального регіону в складі:

головуючого:
генерал-лейтенанта юстиції ШЕВЧЕНКА В.П.,

суддів:
полковника юстиції ДИМАРЕЦЬКОГО В.М. ,

полковника
юстиції ПАЛЕНИКА І.Г.,

при секретарі
ПШЯВСЬКІЙ І.В.

за
участю старшого прокурора відділу військової прокуратури Центрального регіону
України підполковника юстиції КУРАКІНА О.О.,
потерпілої ОСОБА_1, засудженого
ОСОБА_2 та його захисника - адвоката ОСОБА_3,

розглянув
у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляційними скаргами
засудженого ОСОБА_2, його захисника - адвоката ОСОБА_3 та потерпілої ОСОБА_1
на вирок військового місцевого суду Київського гарнізону від 26 березня 2007
року, за яким військовослужбовець
військової частини 2253

прапорщик
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м.
Чернігова, українець, громадянин України, з середньо-спеціальною освітою, одружений,
має на утриманні доньку 2006 року народження та дружину, не судимий,
призваний на військову службу за контрактом Чернігівським ОМВК М.
Чернігова в грудні 2002 року, проживає
АДРЕСА_1, -

засуджений
за вчинення злочину, передбаченого ч.
1 ст. 119 КК України до позбавлення волі
строком на чотири роки.

Крім
того, судом повністю задоволено
цивільний позов військового прокурора Чернігівського гарнізону та постановлено
стягнути із ОСОБА_2 на користь Ріпкинської центральної районної лікарні
Чернігівської області 370 грн. 88 коп. - витрат, пов'язаних з лікуванням потерпілого ОСОБА_4.

Судом
також частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 та постановлено
стягнути із засудженого, на її користь 3
904 грн. 80 коп. -на відшкодування матеріальних збитків і 100 000 грн. - на
відшкодування моральної шкоди,
заподіяних злочином.

За вироком
місцевого суду ОСОБА_2 визнаний винним у тому,
що близько 00 годин в ніч з 19 на 20 травня 2006 року, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння
біля виходу з літньої площадки кафе-бару „Закусочна", розташованого в буд. № 77 на вул.
Святомиколаївскій смт. Ріпки
Чернігівської області, будучи
незадоволеним тим, що раніше незнайомий
йому громадянин ОСОБА_4 , який також
перебував у нетверезому стані,
принизливо звернувся до нього,
ОСОБА_2, спотворюючи при цьому
його військове звання, наніс удар своєю
головою в тім'яну частину голови ОСОБА_4. Цим ударом потерпілому було заподіяно
з необережності закриту черепно-мозкову травму,
що супроводжувалася крововиливами в шкїрно-м'язові лоскута тім'яної
області голови, під м'які мозкові
оболонки в тім'яній області, у шлуночки
мозку, в довгастий мозок, під м'які мозкові оболонки мозочка, закритий перелом тіла 5-го шийного хребця з
пошкодженням спинного мозку, тобто тяжкі
тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки
для життя, від яких він помер ІНФОРМАЦІЯ_2
у Ріпкинській центральній районній лікарні. При нанесенні удару ОСОБА_2

передбачав
можливість настання таких суспільно-небезпечних наслідків, але легковажно розраховував на їх
відвернення.

Не
погоджуючись з вироком суду гарнізону засуджений ОСОБА_2 та його захисник -
адвокат ОСОБА_3, кожен окремо, в своїй апеляції просять скасувати даний
вирок і виправдати засудженого та звільнити його з під варти. При цьому
посилаються на те, що висновки
суду, які викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам
справи, не підтверджуються
доказами, дослідженими у судовому
засіданні і що суд не взяв до уваги докази,
які могли істотно вплинути на його висновки.

Зокрема, звертається в апеляціях увага на
неправильність висновку суду гарнізону про спричинення саме ОСОБА_2 тяжких
тілесних ушкоджень потерпілому. При цьому захисник засудженого посилається на
пояснення судово-медичного експерта щодо можливості отримання потерпілим
вищезгаданих тілесних ушкоджень лише при знаходженні потерпілого у вертикальному
або у близькому до цього положення з нахиленою до низу головою від удару як
головою так і руками та ногами. А сам засуджений стверджує, що лобом в лоб намагався відштовхнути від
себе потерпілого і міг йому спричинити лише легкі тілесні ушкодження.

Крім
того, адвокат ОСОБА_3 в апеляції вказує
на те, що свідок ОСОБА_5, як і інші свідки по даній справі, жодного разу не давав показів про те, що бачив,
як ОСОБА_4, знаходячись перед
засудженим, подав своє тіло вперед
намагаючись зайти в кафе, а останній
своєю головою наніс удар зверху по голові потерпілому, а тому суд безпідставно послався у вироку на
такі покази свідка ОСОБА_5. Звертається увага і на те, що не було перевірено судом версію про
можливість нанесення вже лежачому на землі потерпілому удару ногою в тім'яну
частину голови.

Разом з
тим в апеляції засуджений ОСОБА_2 не погоджується із сумою яку постановив суд
стягнути з нього на користь потерпілої ОСОБА_1,
оскільки вважає, що тяжкі тілесні
ушкодження потерпілому було завдано не від його удару, а також що судом не враховано можливість
ОСОБА_1 створити нову сім'ю і, як
підприємцю, заробити грошей, і того що у нього є на утриманні є теж
малолітня дитина і дружина знаходиться в декретній відпустці.

В
апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_1 теж просить вирок суду гарнізону
скасувати, а справу повернути на новий
судовий розгляд до суду першої інстанції,
оскільки, посилаючись на
досліджені судом докази, вважає, що суд гарнізону невірно перекваліфікував дії
засудженого ОСОБА_2 з ч. 2 ст. 121 на ч. 1
ст. 119 КК України. При цьому
вона вказує, що в момент завдання
умисного удару потерпілому ОСОБА_4 ,
ОСОБА_2, який знаходився в стані
алкогольного сп'яніння, передбачав
реальну можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння
потерпілому тілесних ушкоджень і бажав їх настання. Маючи добру фізичну та
спеціальну підготовку усвідомлював до яких наслідків призводять такої сили
удари спричинені в голову. В момент нанесення удару ОСОБА_2 було байдуже яких
саме тілесних ушкоджень буде завдано потерпілому, а тому його дії належить кваліфікувати за
фактичними наслідками, що настали, тобто за ч. 2
ст. 121 КК України.

Заслухавши
доповідача, виступи засудженого, його захисника та потерпілу, кожного окремо на підтримку доводів своєї
апеляційної скарги, прокурора, щодо залишення вироку суду гарнізону без змін
а апеляцій без задоволення, обговоривши
на підставі доказів справи доводи апеляцій та заперечення державного обвинувача
на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3,
колегія суддів апеляційного суду регіону приходить до висновку, що наведені в апеляції підстави не вбачаються
достатніми для задоволення апеляційних скарг і скасування вироку суду
гарнізону.

Як видно із
вироку та протоколу судового засідання,
місцевий суд досить повно, всебічно та об'єктивно дослідив зібрані по
справі докази, та правильно кваліфікував
дії ОСОБА_2 зач. 1 ст. 119 КК України.

При
цьому судом гарнізону було дано оцінку зібраних у справі доказів, на підставі яких суд і прийшов до переконання
про вчинене ОСОБА_2 вбивство ОСОБА_4
через необережність. При цьому суд критично оцінив твердження ОСОБА_2
про те, що той наніс лише слабкий удар
лобом в лоб потерпілому, оскільки воно
спростовується свідченнями очевидця події ОСОБА_5, який категорично стверджував, як на досудовому слідстві так і в судовому
засіданні, всупереч доводам засудженого
та його захисника, що в момент нанесення
ОСОБА_2 удару ОСОБА_4 був нахилений вперед,
і саме такий механізм нанесення удару по голові потерпілого та його локалізація
підтверджується медичними даними на загиблого та висновками судово-медичних
експертиз. А тому суд гарнізону правильно згадані покази ОСОБА_2 визнав
неправдивими і спрямованими на ухилення від кримінальної відповідальності за
скоєне та відхилив їх.

Крім
того, як видно із вироку, судом гарнізону досліджувалась і дана
правильна оцінка версії засудженого про можливість нанесення удару потерпілому
невідомою особою після того як останнього головою відштовхнув ОСОБА_2. Ця
версія також не знайшла свого підтвердження під час досудового і судового
слідства, оскільки спростовується
дослідженими у суді матеріалами справи,
зокрема висновками судово-медичних експертиз і показами свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14 та інших.

Що ж
стосується вирішення судом гарнізону позовних вимог потерпілої ОСОБА_1 з
приводу відшкодування їй завданої злочином матеріальної і моральної шкоди, які суд задоволив частково - відповідно на
суму 3 904 грн. 80 коп. і 100 000 грн.,
то всупереч доводам апеляції засудженого, ці позовні вимоги суд вирішив у відповідності
до вимог чинного цивільного законодавства та постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" і правильність такого рішення суду гарнізону в
апеляційного суду сумніву не викликає.

При
цьому, як видно із вироку місцевого суду
гарнізону, вирішуючи зазначені вище
позовні вимоги потерпілої, суд врахував
докази на підтвердження матеріальних збитків,
а також характер та обставини вчинення ОСОБА_2 злочину, ступеня тривалості фізичних та моральних
страждань потерпілої внаслідок втрати її чоловіка, істотність змушених змін в її житті. Крім
того, суд об'єктивно оцінив ступінь вини
засудженого і його матеріальний стан та сімейне становище.

Саме з
врахуванням цих обставин, суд задоволив
позовні вимоги потерпілої, щодо
відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди, частково,
а не в повному розмірі, як про це
просила потерпіла.

Безпідставним
є твердження потерпілої про те, що суд
незаконно перекваліфікував дії ОСОБА_2 з ч. 2
ст. 121 на ч. 1 ст.
119 КК України. Оскільки, як
вбачається із матеріалів даної кримінальної справи, та як видно із вироку суду гарнізону, місцевий суд вирішуючи питання про умисел
наявний у діях ОСОБА_2, виходив, відповідно до вимог постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя
та здоров'я особи», із сукупності всіх
обставин вчиненого ним діяння, зокрема
врахував спосіб нанесення удару,
кількість, характер і локалізацію
тілесних ушкоджень, тощо.

Так, як зазначено у вироку, судом не встановлено безспірних даних про
те, що у ОСОБА_2 під час нанесення удару
лобом в тім'яну область голови був умисел на заподіяння потерпілому тяжких
тілесних ушкоджень, оскільки після
нанесення єдиного удару потерпілому ОСОБА_2 більше жодних ударів не наносив.
Судом також було встановлено, що ОСОБА_2
раніше потерпілого не знав, конфлікт між
ними виник раптово, після падіння

потерпілого на
землю., він разом з іншими
співслужбовцями вжив заходів для перенесення потерпілого в безпечніше
місце, з місця конфлікту не зникав.
Виходячи з пояснень ОСОБА_2, необхідно
визнати, що, наносячи удар чолом в голову потерпілого, він не передбачав, що потерпілий подасть своє тіло вперед і удар
прийдеться не в лоб, а в тім'яну область
голови останнього.

За таких
обставин, в даному конкретному
випадку, вірним є висновок суду
гарнізону про те, що засуджений ОСОБА_2
хоча і передбачав настання вищезгаданих суспільно-небезпечних наслідків від
своїх дій, проте їх настання не бажав і
легковажно розраховував на їх відвернення.

Тобто, слід визнати,
що ОСОБА_2 маючи намір нанести головою єдиний удар в голову потерпілому
не бажав заподіяти тому тяжкі тілесні ушкодження і розраховував на те, що останній не подасть своє тіло вперед і
удар прийдеться потерпілому в чоло, а не
в тім'яну область голови, та останньому
буде спричинено лише легкі, а не тяжкі
тілесні ушкодження. У зв'язку з вищенаведеним,
суд регіону вважає, що в даному
конкретному випадку, суд гарнізону
правильно перекваліфікував, всупереч
доводам апеляції ОСОБА_1, дії ОСОБА_2 з
ч. 2 ст.
121 на ч. 1 ст. 119 КК України, та визначив покарання відповідно до вимог ст. 65
КК України з врахуванням всіх обставин справи і даних про особу засудженого.

Разом з
тим, враховуючи наведене, а також і те,
що ОСОБА_2 вчинив злочин з необережності, за який законом передбачене покарання менш
суворе, ніж позбавлення волі на строк не
більше десяти років, має на утриманні
доньку 2006 року народження, і на нього
поширюється Закон України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року, і сам засуджений у судовому засіданні заявив
клопотання про застосування до нього амністії і звільнення від покарання, то суд регіону знаходить за можливе таке
клопотання засудженого задовольнити.

На
підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 362, 365,
366, 373, 379 КПК України, військовий апеляційний суд регіону, -

ухвалив:

Вирок
військового місцевого суду Київського гарнізону від 26 березня 2007 року
відносно ОСОБА_2 змінити.

Застосувати
до ОСОБА_2 п."б" ст. 1 Закону
України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року,
та звільнити його від призначеного йому судом гарнізону покарання.

Засудженого
ОСОБА_2 звільнити з під варти в залі суду.

В решті
вирок залишити без змін, а апеляційні
скарги засудженого ОСОБА_2, його
захисника - адвоката ОСОБА_3 та потерпілої ОСОБА_1 - без задоволення.