ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
5-2085кМ14 У х в а л а
Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
цивільних і кримінальних справ у
головуючого - судді Пойди М.Ф., суддів
-Бех М.О., Квасневської Н.Д., з участю
прокурора - Парусова А.М., скаржника
ОСОБА_1, розглянувши у відкритому
судовому засіданні кримінальну справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову Заводського районного суду
м. Запоріжжя від 2 жовтня 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду Запорізької
області від 22 січня 2014 року, -
Постановою Заводського районного суду
м. Запоріжжя від 21 жовтня 2013 року в
задоволенні клопотання ОСОБА_1 про
поновлення пропущеного строку на
апеляційне оскарження вироку
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 28 березня 2008 року щодо
нього відмовлено, а апеляцію ОСОБА_1 на
вказаний вирок залишено без розгляду.
Ухвалою колегії суддів Судової палати
з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Запорізької області
від 22 січня 2014 року постанову
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 21 жовтня 2013 року залишено
В касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на істотні порушення
судами вимог
кримінально-процесуального закону,
ставить питання про скасування
постанови й ухвали та направлення
справи на новий судовий розгляд. При
цьому вважає, що пропустив строк на
апеляційне оскарження вироку з
поважних причин - у зв'язку із
психологічним тиском з боку
працівників прокуратури та хворобою, з
приводу якої перебував на
стаціонарному лікуванні.
Заслухавши доповідь судді, думку
ОСОБА_1, який просив задовольнити його
касаційну скаргу, прокурора, який
вважав касаційну скаргу безпідставною
і просив судові рішення залишити без
зміни, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи прокурора, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК
України (1960 року) апеляція на вирок,
ухвалу чи постанову суду першої
інстанції, якщо інше не передбачено цим
Кодексом, може бути подана протягом
п'ятнадцяти діб з моменту їх
проголошення, а засудженим, який
перебуває під вартою, - у той же строк з
моменту вручення йому копії вироку.
У разі пропуску строку на апеляційне
оскарження з поважних причин особи, які
мають право на подання апеляції, згідно
з ч. 2 ст. 353 КПК України (1960 року) можуть
заявити клопотання перед судом, який
постановив вирок чи виніс ухвалу, про
відновлення пропущеного строку.
За результатами розгляду такого
клопотання суд відповідно до вимог ч. 4
ст. 353 КПК України (1960 року) виносить
ухвалу, постанову, якою відновляє
пропущений строк або відмовляє у його
відновленні і визнає апеляцію такою, що
не підлягає розгляду.
Як убачається з матеріалів справи,
вироком Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 28 березня 2008 року ОСОБА_1
було засуджено за вчинення злочину,
передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, з
застосуванням ст. 69 КК України, до
покарання в виді позбавлення волі на
строк 1 рік.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України
ОСОБА_1 звільнено від відбування
призначеного покарання з
випробуванням з іспитовим строком 1
рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
Українського державного концерну
«Украгротехсервіс» 72 531 гривні 40
копійок у рахунок відшкодування
матеріальної шкоди.

Згідно з протоколом судового засідання
вирок було проголошено у присутності
засудженого, якому, у відповідності до
вимог ч. 3 ст. 341 КПК України (1960 року),
роз'яснено порядок та строки його
оскарження (т. 1, а. с. 208).

29 травня 2008 року копію вироку видано
ОСОБА_1 на руки, що засвідчено його
власноручною розпискою (т. 1, а. с. 221).

Протягом встановленого ст. 349 КПК
України (1960 року) строку вирок суду ні
засудженим, ні іншими учасниками
процесу в апеляційному порядку не
оскаржувався.

26 вересня 2013 року ОСОБА_1 подав апеляцію
на вирок, у якій ставив питання про його
скасування в частині вирішення
цивільного позову. При цьому заявляв
клопотання про відновлення
пропущеного строку на апеляційне
оскарження, посилаючись як на поважні
причини його пропуску на погрози, тиск
з боку працівників прокуратури та
інших невстановлених осіб, а також на
незаконні, на його думку, дії
державного виконавця, що полягали у
примусовій реалізації квартири
засудженого в порядку виконання
вироку.

Відмовляючи в задоволенні такого
клопотання, суд ретельно перевірив
викладені в ньому доводи,
проаналізував обставини, якими
засуджений мотивував свої вимоги, та
обґрунтовано визнав їх такими, що не
можуть вважатися поважними причинами
пропуску строку, передбаченого ст. 349
КПК України (1960 року).

Суд узяв до уваги, що копії заяв, скарг
ОСОБА_1 до правоохоронних органів та
відповідей на них, які були долучені до
апеляції на вирок, не містили даних про
такі протиправні дії посадових осіб
органів досудового слідства,
прокуратури або інших громадян, які б
об'єктивно перешкоджали засудженому
оскаржити вирок в апеляційному порядку
протягом встановленого законом строку
(т. 1, а. с. 273-274, 277-281). Більш того, факти
численних звернень ОСОБА_1
протягом 2008-2011 років з такими заявами і
скаргами до відповідних органів
свідчили про те, що засуджений не був
позбавлений можливості захищати свої
права, які, на його думку, порушено, у
встановлений законом спосіб, у тому
числі подати апеляцію.

Крім цього, ОСОБА_1 неодноразово
звертався до суду з заявами про
визнання виконавчого листа, виданого
на підставі оскаржуваного вироку,
таким, що не підлягає виконанню, що
додатково свідчило про його
обізнаність зі змістом і правовими
наслідками прийнятого судом рішення (т.
1, а. с. 238-239, 252).

Незаконні дії державного виконавця під
час виконання вироку (за їх наявності),
не є підставою для відновлення строку
на апеляційне оскарження вироку.
Відповідні дії можуть бути оскаржені в
порядку, передбаченому ст. 82 Закону
України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів апеляційного суду,
розглядаючи апеляцією засудженого на
постанову суду першої інстанції,
ретельно перевірила викладені в ній
доводи, аналогічні наведеним у
касаційній скарзі.

За результатами апеляційного розгляду
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про законність постанови,
виклавши своє рішення в ухвалі, яка
відповідає вимогам ст. 377 КПК України
(1960 року).

Апеляційним судом обґрунтовано не
визнано поважною причиною пропуску
строку на оскарження вироку і хворобу
ОСОБА_1 На підтвердження такої
обставини засуджений надав лише
довідку комунальної установи «Обласна
клінічна психіатрична лікарня» за №
3115-18 від 10 грудня 2012 року, згідно з якою
він перебував на стаціонарному
лікуванні з 21 листопада по 7 грудня 2012
року, тобто вже після спливу понад
чотирьох років після закінчення
строку, передбаченого ст. 349 КПК України
(1960 року) (т. 2, а. с. 54).

Колегія суддів суду касаційної
інстанції в ході перевірки доводів
касаційної скарги засудженого
погоджується з висновками судів про
відсутність правових підстав для
відновлення пропущеного ОСОБА_1
строку на апеляційне оскарження.

Оскільки істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону при
винесенні постанови й ухвали, які є
предметом оскарження, не встановлено,
касаційна скарга має бути залишена без
задоволення, а судові рішення - без
зміни.

Керуючись ст. ст. 394-396 КПК України (1960
року), п. 11, 15 розділу XI КПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1
залишити без задоволення, а постанову
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 2 жовтня 2013 року та ухвалу
колегії суддів Судової палати з
розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Запорізької області
від 22 січня 2014 року про відмову
задоволенні клопотання ОСОБА_1 про
відновлення пропущеного строку на
апеляційне оскарження вироку
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 28 березня 2008 року щодо
нього й визнання його апеляції такою,
що не підлягає розгляду залишити без
зміни.

С у д д і:

Пойда М.Ф. Бех М.О.
Квасневська Н.Д.