АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2013 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати з
розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді - Дзюбіна В.В.

суддів - Бєлан Н.О., Осіпової Л.О.

секретаря судового засідання -
Кацідима В.О.,

за участю сторін кримінального
провадження:

прокурора - Ємця А.А.

захисника - ОСОБА_1,

розглянувши в приміщенні суду у
відкритому судовому засіданні
матеріали кримінального провадження
№0000043 за апеляційною скаргою
захисника ОСОБА_1 на вирок Дарницького
районного суду м. Києва від 16 серпня
2013 року,

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком засуджений:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин
України, який народився в м. Києві,
зареєстрований: АДРЕСА_1; проживає:
АДРЕСА_2, -

за ч. 1 ст. 286 КК України - на два роки
обмеження волі з позбавленням права
керувати транспортними засобами на
строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_2
звільнений від відбування основного
покарання з випробуванням із
встановленням одного року іспитового
строку.

Згідно з п. п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України, на
ОСОБА_2 покладені певні обов'язки.

У порядку розв'язання цивільного
позову, вироком ухвалено стягнути з
ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_3 1089
грн. 75 коп. матеріальної шкоди та 30000
грн. моральної шкоди, а всього грошових
коштів в сумі 31089 грн. 75 коп.

За вироком з ОСОБА_2 на користь держави
стягнуті процесуальні витрати за
проведення екпертизи в сумі 489 грн. 44
коп.

Вироком вирішена доля речового доказу
в кримінальному провадженні.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_2
визнаний винним у порушенні правил
безпеки дорожнього руху особою, яка
керує транспортним засобом, що
спричинило потерпілому середньої
тяжкості тілесне ушкодження.

Згідно вироку кримінальне
правопорушення вчинене за таких
обставин.

15.01.2013 р. близько о 18:20 години ОСОБА_2,
керуючи технічно справним автомобілем
"Рено19", знак державної реєстрації
НОМЕР_1, рухався по проїзній частині
вул. Здолбунівської в лівій смузі руху,
зі сторони вул. Григоренка, в напрямку
вул. Сортувальної в м. Києві, зі
швидкістю 40 км/год.

Рухаючись у вказаному напрямку, ОСОБА_2
наближався до нерегульованого
пішохідного переходу, позначеного
інформаційними дорожніми знаками 5.35.1,
5.35.2 "Пішохідний перехід" і дорожньою
розміткою 1.14.2, розташованого по вул.
Здолбунівській, навпроти будинку № 9-Б
в м. Києві.

В цей час, перед вказаним пішохідним
переходом в правій смузі руху
зупинився автобус "МАЗ-203", знак
державної реєстрації НОМЕР_2, під
керуванням водія ОСОБА_5, який надавав
дорогу пішоходу ОСОБА_3, яка рухалася
нерегульованим пішохідним переходом
зправа-наліво відносно руху автомобіля
"Рено-19", знак державної реєстрації
НОМЕР_1.

Під час руху ОСОБА_2 порушив вимоги п. п.
1.5. 2.3 б) та 18.4 Правил дорожнього руху
України, а саме:

за п. 2.3 б) ПДР України для забезпечення
безпеки дорожнього руху водій
зобов'язаний бути уважним, стежити за
дорожньою обстановкою, відповідно
реагувати на її зміну, стежити за
правильністю розміщення та кріплення
вантажу, технічним станом
транспортного засобу і не
відволікатися від керування цим
засобом у дорозі;

за п. 18.4 ПДР України, якщо перед
нерегульованим пішохідним переходом
зменшує швидкість чи зупинився
транспортний засіб, водії інших
транспортних засобів, що рухаються по
сусідніх смугах, повинні зменшити
швидкість, а в разі потреби зупинитися
і можуть продовжити (відновити) рух
лише переконавшись, що на пішохідному
переході немає пішоходів, для яких може
бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення зазначених вимог ПДР України
водієм ОСОБА_2 виявилось в тому, що він,
керуючи технічно справним автомобілем
"Рено-19", дзнак державної реєстрації
НОМЕР_1, проявив неуважність до
дорожньої обстановки та її зміни,
наближаючись до нерегульованого
пішохідного переходу, перед яким в
правій смузі руху зупинився автобус
"МАЗ-203", знак державної реєстрації
НОМЕР_2, який надавав дорогу пішоходу
ОСОБА_3, не переконався у відсутності
пішохода на пішохідному переході, не
зменшив швидкість свого автомобіля та
не зупинився перед пішохідним
переходом і не надав дорогу
пішоходу ОСОБА_3, внаслідок чого на
нерегульованому пішохідному переході,
який розташований по вул.
Здолбунівській, 9-Б в м. Києві
здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3

В результаті цієї
дорожньо-транспортної пригоди
потерпілій ОСОБА_3 спричинені наступні
тілесні ушкодження: гематома у правій
потиличній ділянці; садна верхніх
кінцівок, правої кисті, нижніх кінцівок
в ділянці колінних суглобів; закритий
перелом діалізу великогомілкової
кістки на межі верхньої та середньої
третини, а також середньої третини зі
зміщенням уламків. Вказаний перелом за
ступенем тяжкості відноситься до
тілесного ушкодження середнього
ступеню тяжкості, що спричинило
тривалий розлад здоров'я на строк понад
21 добу, що підтверджується висновком
судово-медичної експертизи № 190/Е від
27.02.2013 р.

Порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 б) та 18.4 ПДР
України водієм ОСОБА_2 знаходиться у
прямому причинному зв'язку з
виникненням даної
дорожньо-транспортної пригоди і її
наслідків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1,
діючи в інтересах обвинуваченого
ОСОБА_2, не заперечуючи відповідність
висновків суду, викладених у вироку,
фактичним обставинам кримінального
провадження, доведеність винуватості
та правильність юридичної
кваліфікації вчиненого ним діяння,
просить вирок Дарницького районного
суду м. Києва від 16.08.2013 р. змінити:
виключити з резолютивної частини
вироку додаткове покарання у виді
позбавлення права керувати
транспортними засобами, а також
зменшити розмір відшкодування
моральної шкоди за цивільним позовом.

На обгрунтування апеляційних вимог
захисник ОСОБА_1 зважає на
невідповідність призначеного ОСОБА_2
додаткового покарання ступеню
тяжкості кримінального правопорушення
та особі обвинуваченого. При цьому
апелянт зазначає, що ОСОБА_2 працює
слюсарем по ремонту автомобілів,
отримуючи 1100 грн., дружина
обвинуваченого перебуває в стані
вагітності та після народження дитини
певний час не зможе працювати, а тому
він має на меті працевлаштуватися на
більш оплачувану роботу водієм, щоб
забезпечити належне утримання дружини
на період декретної відпустки та
відпустки по догляду за дитиною, так
само й утримання малолітньої дитини.
Також апелянт вказує, що розмір
моральної шкоди, враховуючи моральні
страждання потерпілої, виходячи з
засад розумності, виваженості та
справедливості, участі обвинуваченого
в процесі лікування, наявності щирого
співчуття, в сумі 30000 грн. є судом першої
інстанції значно завищеним та має бути
знижений на стільки, наскільки це
можливо.

Іншими учасниками судового
провадження вирок суду першої
інстанції в апеляційному порядку не
оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача щодо
змісту вироку та виклад доводів
апеляційної скарги захисника,
вислухавши доводи захисника ОСОБА_1,
який підтримав апеляційну скаргу за
наведених у ній обставин; прокурора
Ємця А.А., який заперечував проти
задоволення апеляційної скарги,
вважаючи вирок суду першої інстанції
як загалом, так і в частині
призначеного покарання, а також
розв'язання цивільного позову в
частині розміру стягнутої моральної
шкоди законним, обгрунтованим і
вмотивованим; провівши судові дебати,
вивчивши та перевіривши матеріали
кримінального провадження,
обговоривши та обміркувавши доводи
апелянта, колегія суддів уважає
апеляційну скаргу такою, що
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про
доведеність винуватості
обвинуваченого ОСОБА_2 у порушенні
правил безпеки дорожнього руху особою,
яка керує транспортним засобом, що
спричинило потерпілому середньої
тяжкості тілесне ушкодження, за
обставин, установлених судом,
відповідають фактичним обставинам і
підтверджені зібраними у
встановленому порядку доказами, які
досліджені, належно оцінені та
детально викладені судом у вироку.

Кваліфікація дій обинуваченого ОСОБА_2
за ч. 1 ст. 286 КК України є правильною.

При цьому відповідність висновків суду
першої інстанції, викладених у
вироку, фактичним обставинам
кримінального провадження,
доведеність винуватості ОСОБА_2 у
вчиненні інкримінованого діяння і
правильність його юридичної
кваліфікації як апелянтом, так і
будь-ким з учасників судового
провадження - не заперечуються.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_1
про невідповідність призначеного
ОСОБА_2 судом першої інстанції
додаткового покарання у виді
позбавлення права керувати
транспортними засобами ступеню
тяжкості вчиненого кримінального
правопорушення та особі
обвинуваченого, колегія суддів з ними
не погоджується, виходячи з наступного.

Так, покарання ОСОБА_2 як основне, так і
додаткове судом першої інстанції
призначені з дотриманням вимог ст. ст.
50, 65 КК України, врахуванням фактичних
обставини справи, відповідають ступеню
тяжкості вчиненого кримінального
правопорушення, яке класифікується як
невеликої тяжкості (ч. 2 ст. 12 КК
України), особі обвинуваченого та
обставині, що пом'якшує покарання,
відсутності обставин, що обтяжують
покарання, за своїм видом і розміром із
застосуванням ст. 75 КК України до
основного покарання та з позбавленням
права керувати транспортними засобами
є справедивими, необхідними й
достатніми для його виправлення, а
також запобігання вчиненню нових
злочинів як засудженим, так й іншими
особами.

При цьому, призначаючи ОСОБА_2 за ч. 1 ст.
286 КК України покарання, суд першої
інстанції врахував не тільки наслідки,
що настали, а й характер та мотиви
допущених обвинуваченим порушень
правил безпеки дорожнього руху, тому,
на переконання колегії суддів, визнав
доцільним застосування до нього
додаткового покарання у виді
позбавлення права керувати
транспортними засобами строком на два
роки.

Підстав уважати призначене ОСОБА_2
додаткове покарання у виді позбавлення
права керувати транспортними засобами
таким, що не відповідає тяжкості
кримінального правопорушення та особі
обвинуваченого, колегія суддів не
убачає.

Отже, доводи апелянта у частині
виключення з резолютивної частини
вироку додаткового покарання у виді
позбавлення ОСОБА_2 права керувати
транспортними засобами є
безпідставними.

Відносно тверджень апелянта про
необгрунтованість розв'язання судом
першої інстанції цивільного позову в
частині стягнення з обвинуваченого
ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_3
моральної шкоди в розмірі 30000 грн., який
є явно завищеним, такі колегія суддів
уважає неспроможними, оскільки розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд першої інстанції визначив
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнала
потерпіла, характеру немайнових втрат
(їх тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин,
зокрема, стану здоров'я потерпілої,
тяжкості вимушених змін у її життєвих
стосунках, часу та зусиль, необхідних
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд першої інстанції,
виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, при
розв'язанні цивільного позову ОСОБА_3 в
частині відшкодування моральної шкоди
зменшив розмір відшкодування цієї
шкоди на користь потерпілої зі 100000 грн.
- до 30000 грн.

З огляду на викладене, підстави для
зменшення суми відшкодування
моральної шкоди, визначеної вироком
суду першої інстанції, відсутні.

За таких обставин, підстав для зміни
вироку суду першої інстанції, про що
йдеться в апеляційній скарзі захисника
ОСОБА_1, немає.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про залишення
апеляційної скарги без задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального
процесуального закону, які перешкодили
чи могли перешкодити суду першої
інстанції ухвалити законний та
обгрунтований вирок, перевіркою
кримінального провадження в
апеляційному порядку не виявлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1 КПК
України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Вирок Дарницького районного суду м.
Києва від 16 серпня 2013 року у
кримінальному провадженні №0000043,
щодо ОСОБА_2 - залишити без зміни.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 -
залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом трьох місяців з дня її
проголошення.

С У Д Д І:

В. Д з ю б і н Н. Б є
л а н Л. О с і п о в а