Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_3,

суддів ОСОБА_4., ОСОБА_5,

розглянула 20 січня 2015 року в м. Києві касаційну скаргу першого заступника прокурора Закарпатської області на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а:

Вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2014 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1, громадянина України, неодноразово судимого, останній раз вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2012 року за ч.ч. 2,3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 вересня 2012 року, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.

ОСОБА_1 засуджено за те, що він 05 вересня 2013 року о 17 годині у АДРЕСА_2, у стані алкогольного сп'яніння незаконно заволодів припаркованим автомобілем «BMW X-5» чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, 2002 року випуску, що належить потерпілому ОСОБА_2 Викрадений автомобіль ОСОБА_1 в подальшому заховав на території домоволодіння АДРЕСА_3, де він був виявлений та вилучений працівниками міліції. Вказаними діями засуджений спричинив ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 160000 гривен.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2014 року вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор не погоджується із судовими рішеннями постановленими відносно ОСОБА_1, просить їх скасувати. В обґрунтування заявлених вимог стверджує, що призначене засудженому покарання є таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_1 внаслідок м'якості. Крім того, зазначає, що судом не мотивовано не призначення додаткового покарання, що передбачено санкцією статті, за якою засуджено ОСОБА_1 Ухвала апеляційного суду, на думку скаржника, не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши дотримання прокурором порядку, строків касаційного оскарження та відповідність касаційної скарги вимогам закону, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Кваліфікація дій засудженого за ч. 2 ст. 289 КК України у касаційній скарзі не оспорюється, а тому касаційним судом судові рішення в цій частині не перевіряються.

Безпідставними є доводи касаційної скарги прокурора про м'якість призначеного ОСОБА_1 покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з копії вироку, долученої до касаційної скарги, судом враховано тяжкість вчиненого злочину, дані про особу засудженого, який по місцю проживання характеризується позитивно, хворіє, перебуває на обліку у лікаря - фтизіатра, а також позицію потерпілого ОСОБА_2, який претензій до засудженого не мав.

З урахуванням зазначеного, обґрунтованими є висновки суду про можливість виправлення засудженого за умови його ізоляції від суспільства, однак призначення йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі, передбаченої санкцією статті КК.

Призначаючи таке покарання, судом, разом з тим, враховано рецидив злочину, вчинення його в стані алкогольного сп'яніння.

Твердження прокурора про те, що суд не зазначив підстав, з яких не призначив ОСОБА_1 додаткового покарання у виді конфіскації майна, є безпідставними.

З огляду на положення ч. 2 ст. 289 КК України призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, передбачене санкцією статті закону не є обов'язковим.

Враховуючи, що питання про його призначення не ставилося прокурором під час судового розгляду в суді першої та апеляційної інстанцій, касаційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Окрім того, враховується, що прокурор не наводить даних про наявність у засудженого майна, яке підлягало б конфіскації.

З висновками суду першої інстанції щодо основного покарання обґрунтовано погодився апеляційний суд, який переглядав вирок суду з аналогічних касаційній скарзі доводів, та виніс мотивовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для витребування матеріалів кримінального провадження немає.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника прокурора Закарпатської області на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_1.

Судді:

ОСОБА_4. ОСОБА_5 ОСОБА_3