Ухвала

іменем україни

22 травня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_5

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши в судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та прокурора на вирок Соломянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року у кримінальному провадженні за № 0000884, за обвинуваченням

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Юрківки Києво-Святошинського району Київської області, жителя АДРЕСА_1

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 122 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційні скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог наводить відповідні доводи.

Прокурор у своїй касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення змінити, призначивши ОСОБА_1 остаточне покарання на підставі ч. 2 ст. 70 КК.

Вироком Соломянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватими і засуджено: за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК - до покарання у виді довічного позбавлення волі; за ч. 1 ст. 122 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що він 01 лютого 2014 року близько 06.05 год., знаходячись в квартирі АДРЕСА_1, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, маючи умисел на вчинення умисного вбивства своєї дружини та її матері, під час сварки завдав ОСОБА_2 один удар ножем в область голови, заподіявши останній тяжких тілесних ушкоджень, від яких вона померла.

Далі засуджений, продовжуючи свій умисел, у цій же квартирі зайшов до кімнати ОСОБА_3 та завдав їй декілька ударів ножем в область голови та тулуба, заподіявши останній тяжких тілесних ушкоджень, від яких вона померла.

Потім ОСОБА_1 близько 06.10 год. у тому ж місці умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень зламав ОСОБА_4 палець руки та, поваливши її на підлогу, декілька разів вдарив головою об підлогу, заподіявши останній середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров'я.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши касаційні скарги та долучені до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

При вирішенні питання про призначення ОСОБА_1 покарання місцевий суд достатньою мірою врахував суспільну небезпечність вчинених ним злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії особливо тяжких, обставини їх вчинення, зокрема те, що в результаті злочинних дій засудженого загинуло дві людини, а також дані про особу винуватого, котрий хоча й раніше не судимий, однак вчинив злочини щодо неповнолітньої та щодо особи похилого віку, а також у стані алкогольного сп'яніння, що судом визнано як обставини, які обтяжують покарання засудженого. Враховуючи вищенаведене та відсутність пом'якшуючих покарання обставин, місцевий суд дійшов умотивованого висновку про те, що ОСОБА_1 є особою, яка особливо небезпечна для суспільства, і обґрунтовано призначив йому покарання у виді довічного позбавлення волі з наведенням мотивів про неможливість застосування позбавлення волі на певний строк.

Таким чином, покарання ОСОБА_1 призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК. Воно є необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості не вбачається.

Поряд із цим, доводи, на які у касаційній скарзі покликається засуджений, крім іншого, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд у межах своїх повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК, доводи апеляційної скарги засудженого розглянув у повному обсязі, визнав їх безпідставними, навівши в ухвалі відповідні мотиви, і дійшов висновку про залишення вироку місцевого суду без зміни.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Що стосується тверджень прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_1 покарання, то вони також не заслуговують на увагу. Частиною 1 ст. 70 КК визначено принцип призначення особі остаточного покарання за сукупністю злочинів, а положення ч. 2 ст. 70 КК регламентують виключно умови обрання судом принципу призначення покарання за сукупністю злочинів. В даному випадку призначення особі покарання у виді довічного позбавлення волі принаймні за один із злочинів, що входять у сукупність, відповідно до ч. 2 ст. 70 КК дають суду можливість обрати лише єдиний принцип, передбачений ч. 1 ст. 70 КК, поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Тому суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_1 покарання за кожен злочин окремо, в тому числі за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі, обґрунтовано на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційних скарг засудженого та прокурора не містять переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційних скарг та наданих до них копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарг немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 та прокурора на вирок Соломянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7