Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_9
суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11
за участю прокурора захисниківзасудженого ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_6,ОСОБА_7
розглянула в судовому засіданні у м. Києві 29 січня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2013 року щодо ОСОБА_7

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 червня 2013 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2013 року,

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1, судимого

30 січня 2001 року за вироком Київського районного суду м. Харкова за ч. 3 ст. 117, ч. 2

ст. 118, ч. 2 ст. 206, 208 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк

6 років, звільненого 03 січня 2004 року умовно-достроково на невідбутий строк тривалістю 1 рік 4 місяці 17 днів,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 153 КК

України - на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 152 КК України - на строк 7 років.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Згідно з цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 12 липня 2011 року приблизно о 01.45 год. біля гаражів, розташованих із тильного боку будинку № 15 по вул. Корчагінців у м. Харкові,

із застосуванням фізичного насильства проти волі ОСОБА_8 у неприродній спосіб задовольнив статеву пристрасть. Одразу після цього, скориставшись тим, що волю потерпілої було придушено погрозами застосувати фізичне насильство, ОСОБА_7 повторно зґвалтував ОСОБА_8

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати наведені судові рішення, а справу направити на додаткове розслідування

у зв'язку з істотними порушеннями процесуального закону та порушенням його права на захист.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисників, які підтримали касаційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги та вважав оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні касаційної скарги слід відмовити на таких підставах.

За змістом касаційної скарги засуджений, крім іншого, порушує питання про перегляд судових рішень у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, однобічністю й неповнотою досудового та судового слідства. Проте зазначені обставини були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій і відповідно до вимог ст. 398 КПК України 1960 року не підлягають перегляду в касаційному порядку, а отже, при касаційному розгляді кримінальної справи колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Як убачається з матеріалів справи, доводи про невинуватість

ОСОБА_7 засуджений та його захисник висловлювали під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано визнали ці доводи безпідставними. Свої висновки щодо винуватості ОСОБА_7, із якими погодилась і колегія суддів суду касаційної інстанції, суд першої інстанції належним чином умотивував у постановленому судовому рішенні. Ці висновки підтверджено доказами, які суди ретельно перевірили та належним чином оцінили.

Жодних даних, що ставили б під сумнів достовірність наявних у справі доказів, у тому числі показань потерпілої, даних, зазначених у висновках експертиз та у протоколах інших слідчих дій у справі, під час перевірки матеріалів справи не було встановлено. Ці докази узгоджуються між собою, а підстав вважати їх недостовірними матеріали справи не містять.

Доводи засудженого про те, що показання потерпілої ОСОБА_8 про факт вчинення щодо неї злочинів і про те, що саме він їх вчинив є неспроможними.

Як видно з матеріалів провадження, потерпіла ОСОБА_8 протягом досудового та судового слідства давала послідовні, логічні й незмінні показання про обставини та деталі вчинення щодо неї протиправних дій. При цьому потерпіла особисто впізнала ОСОБА_7 як особу, яка вчинила щодо неї злочини.

Показання потерпілої про обставини вчинення щодо неї протиправних діянь підтверджуються матеріалами справи. Підстав вважати ці показання недостовірними чи неналежними колегія суддів не вбачає.

Крім того, всі доводи сторони захисту стосовно невинуватості

ОСОБА_7 в інкримінованих йому протиправних діяннях, допустимості чи достовірності доказів, зібраних у ході досудового чи судового слідства, належним чином було перевірено судами та спростовано у оскаржуваних судових рішеннях.

Посилання засудженого на порушення в ході досудового слідства його права на захист є неспроможними, оскільки не знайшли свого об'єктивного підтвердження в матеріалах справи, відповідно до яких перед допитами ОСОБА_7 в ході досудового слідства йому роз'яснювались його права, передбачені статтями 21, 43 - 47 КПК України 1960 року, у тому числі його право мати захисника.

Оскільки ОСОБА_7 від послуг захисника спочатку відмовився, а його участь під час проведення з ОСОБА_7 процесуальних дій не була обов'язковою, то проведення допитів засудженого на початковій стадії досудового слідства за відсутності захисника не можна вважати порушенням права ОСОБА_7 на захист.

Також у результаті перевірки матеріалів справи не було встановлено фактів звернення дружини засудженого чи самого засудженого про її допуск до участі у справі в якості його захисника.

Крім того, показання ОСОБА_7, отримані органом досудового слідства за відсутності в останнього захисника, не увійшли до обсягу доказів, ґрунтуючись на яких, судами першої та апеляційної інстанції було доведено факт здійснення щодо ОСОБА_8 протиправних діянь та здійснення їх саме ОСОБА_7

Що стосується доводів засудженого про неправильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 152 КК України за ознакою повторності, оскільки інкриміновані йому дії було вчинено в короткий проміжок часу, то вони є безпідставними.

Як видно з оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_7 дійсно одразу після насильницького задоволення статевої пристрасті щодо ОСОБА_8 неприродним способом зґвалтував її, і ці дії відбулись у короткий проміжок часу.

Проте відповідно до положень кримінального закону в разі вчинення насильницького задоволення статевої пристрасті неприродним способом, а потім зґвалтування чи навпаки щодо однієї і тієї ж потерпілої особи, ці злочини кваліфікуються самостійно, причому останній злочин кваліфікується з урахуванням спеціальної повторності.

Таким чином, оскільки протиправні дії ОСОБА_7 щодо ОСОБА_8 хоча й відбулись у короткий проміжок часу, але не мають ознак продовжуваного злочину та підлягають кваліфікації за різними статтями кримінального закону, тому кваліфікація його дій (зґвалтування) після вчинення насильницького задоволення статевої пристрасті неприродним способом за ч. 2 ст. 152 КК України за ознакою повторності є правильною.

Також аналогічні доводи про незаконність та необґрунтованість засудження ОСОБА_7 за пред'явленим йому обвинуваченням, засуджений та його захисники наводили у своїх апеляціях. Ці доводи перевірялися судом апеляційної інстанції та були визнані безпідставними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України

1960 року.

Призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом та розміром з огляду на тяжкість вчинених злочинів та дані, що характеризують особу засудженого, відповідає положенням ст. 65 КПК України щодо мети покарання, оскільки такий його вид та розмір сприятиме виправленню засудженого й попередженню вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у справі не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та п. 15

розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 червня

2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2013 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_9ОСОБА_10ОСОБА_11