АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/438/15 Справа № 701/1529/14-к Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

захисника

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси кримінальну справу за апеляційними скаргами прокурора, потерпілої ОСОБА_10 на вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 11.03.2015 року, яким

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Косенівка Уманського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня, не працюючого, одруженого, не судимого, -

засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі, з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки, з покладанням обов`язків, передбачених п.п. 2,3 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішена доля процесуальних витрат та речових доказів, відповідно до положень ст.ст. 100, 124 КПК України, -

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку суду ОСОБА_8 засуджений за те, що 11.09.2014, близько 17 год. 10 хв., в с. Роги, Маньківського району, Черкаси області, в порушення п. 2.9 а Правил дорожнього руху України, керуючи колісним трактором «STEYR CVT 6195», д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння та рухаючись поблизу будинку № 90, по вул. Леніна, в напрямку центру вказаного населеного пункту, в порушення вимог п.п. 2.3 б; 13.1; 13 Правил дорожнього руху України - не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, під час об`їзду перешкоди, не дотримався безпечного інтервалу, чим створ небезпеку для дорожнього руху та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка рухалась в попутно напрямку по правому краю проїзної частини дороги. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 , отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми, яка супроводжувалась розтрощенням кісток мозкового та лицевого черепа, розмізченням головного мозку, множинними двобічними переломами ребер, розривом лівої легені з внутрішньою кровотечею, розлогими саднами розчавленою раною голови, множинними синцями та саднами тулуба, кінцівок, рваною раною правої гомілки, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 434 від 09.10.2014р. відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя від яких настала смерть.

Як вбачається із апеляційної скарги прокурора, останній не оспорюючи доведеності вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 скасувати через невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі засудженого унаслідок м`якості та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Мотивуючи тим, що суд 1 інстанції дійшов хибного переконання, що виправлення винного можливе за умови звільнення його від відбування покарання з іспитовим строком та позбавлення права керувати транспортними засобами строком лише 2 роки і при обставинах даної події застосування ст. 75 КК України, з урахуванням суспільної небезпеки правопорушення та наслідків дорожньо-транспортної пригоди є недоцільним та недопустимим. А також судом першої інстанції не в повній мірі враховано обставини, що істотно впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого.

В апеляційній скарзі з доповненнями потерпілої ОСОБА_14 порушується питання про скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку не відповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (справу передати на нове досудове розслідування в зв`язку із допущеними істотними порушеннями) ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 на 8 років позбавлення волі та задовольнити позов про відшкодування моральної шкоди в сумі 900, 000 грн. Мотивуючи наступним:

- на досудовому розслідування та в суді першої інстанції були допущенні порушення кримінального процесуального закону, а саме потерпілій не було вручено обвинувального акту та не викликався свідок ОСОБА_15 ;

- заявлений потерпілою в судовому засіданні цивільний позов про відшкодування моральної шкоди не було розглянуто;

- заява про те, що потерпіла ОСОБА_14 просить суд не застосовувати до обвинуваченого позбавлення волі, була надиктована захисником ОСОБА_8 , яку вона просить суд не брати до уваги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, який підтримав свою апеляцію, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які заперечували проти апеляцій прокурора та потерпілої, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції прокурора та потерпілої ОСОБА_14 слід задовольнити частково.

Так, висновок суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину передбаченого за ч.2 ст.286 КК України при обставинах, наведених у вироку, відповідає матеріалам провадження, при цьому обвинувачений визнав весь обсяг пред`явленого обвинувачення прокурором, у зв`язку з чим, судом 1 інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України визначено недоцільним досліджувати докази. При цьому, про суть та наслідки розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України учасникам процесу було роз`яснено. З урахуванням вищевказаного, дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст. 286 КК України вірно.

Колегія суддів вважає, що при призначенні ОСОБА_8 покарання суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, достатньо врахував ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відноситься до категорії тяжких, але є ненавмисним, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, раніше не судимий, на утриманні має 2 малолітніх дітей (які в разі позбавлення ОСОБА_8 волі будуть позбавлені батьківського виховання та турботи), відшкодував потерпілій матеріальну шкоду завдану кримінальним правопорушенням, прохання останньої про не позбавлення волі ОСОБА_8 , і з урахуванням обставин, які пом`якшують його покарання, а саме щире каяття та обставин, що обтяжують покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння - суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, передбачена ч.ч.2,3 ст.50 КК України може бути досягнута при призначені ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки, на підставі ст. 75 КК України - іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки, оскільки перевиховання обвинуваченого та недопущення вчиненням ним нових злочинів можливо без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, тому апеляції прокурора та потерпілої щодо м`якості призначеного основного покарання ОСОБА_8 та необхідності призначення покарання пов`язаного з реальним позбавленням волі - задоволенню не підлягають.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що вирок суду відносно ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначення покарання обвинуваченому.

Згідно вимог ст.75 КК України якщо суд, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до положень п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання", ч. 1 ст. 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції за ч.2 ст.286 КК України ОСОБА_8 призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки, а на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на останнього обов`язків у відповідності зі ст.76 КК України, тобто суд першої інстанції застосував положення ст. 75 КК України як до основного, так і до додаткового покарання.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що суд в порушення вимог п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання", ст.75 КК України застосував не тільки до основного виду покарання, а і додаткового виду покарання ст.75 КК України. Таким чином, звільнив ОСОБА_8 від відбування як основного, так і додаткового покарання.

У зв`язку з вищенаведеним колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_14 підлягають частковому задоволенню, а вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 11.03.2015 року відносно ОСОБА_11 скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням, в цій частині, нового вироку.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскільки за ч.2 ст.286 КК України вина ОСОБА_8 доведена повністю, необхідно призначити йому основне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права управління транспортними засобами на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням - іспитовим строком на 3 роки, з покладенням на останнього обов`язків у відповідності зі ст.76 КК України.

Колегія суддів вважає доводи потерпілої про те, що на досудовому розслідуванні та в суді першої інстанції були допущенні порушення кримінального процесуального закону, а саме потерпілій не було вручено обвинувальний акт та не викликався свідок ОСОБА_15 - такими, що не заслуговують на увагу, оскільки апелянтом на підтвердження вказаного не надано відповідних доказів. Крім того, судом, так як проти цього не було заперечень учасників судового провадження, в порядку ч.3 ст.349 КПК України, визначено недоцільним досліджувати докази, при цьому, судом з`ясовано, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Тому, відповідно до положень ст. 349 КПК України, суд першої інстанції обмежився лише допитом обвинуваченого ОСОБА_8 .

Доводи апеляційної скарги потерпілої про невручення їй копії обвинувального акта є безпідставними, оскільки ст. 293 КПК України не передбачено вручення обвинувального акта потерпілим.

Відповідно до вимоги ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

З врахуванням вимог ст.128 КПК України та даних протоколу допиту потерпілої ОСОБА_14 від 25.11.2014 р. про те, що претензій, в зв`язку із вчиненням ОСОБА_8 злочину відносно її доньки, останнім - немає: «..оскільки матеріальні збитки завдані вчиненим правопорушенням мені відшкодовані...» (а.с. 148 149), колегія суддів вважає апеляційні вимоги потерпілої про задоволення позову про відшкодування моральної шкоди в сумі 900 тис. грн. обвинуваченим, таким, що не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити потерпілій її право звернутись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 408, 409 КПК України, колегія суддів, -

з а с у д и л а :
Апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_14 - задовольнити частково.

Вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 11.03.2015 року, відносно ОСОБА_11 - скасувати в частині призначеного покарання.

ОСОБА_11 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Призначити ОСОБА_16 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням - іспитовим строком на 3 роки, з покладенням на останнього обов`язків у відповідності зі п.2, 3, 4 ст.76 КК України.

В решті вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 11.03.2015 року, відносно ОСОБА_11 - залишити без змін.

Роз`яснити потерпілій ОСОБА_14 її право звернутись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня оголошення.

Головуючий :

Судді :