Ухвала

іменем україни

10 лютого 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю секретарясудового засідання ОСОБА_4,
прокурора ОСОБА_5,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000169 за касаційною скаргою заступника прокурора Кіровоградської області на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 вересня 2014 року щодо

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України;

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м'якості. Свою позицію мотивує тим, що ОСОБА_6 раніше був судимий за вчинення корисливого злочину і знову вчинив умисний корисливий злочин. З огляду на це та стверджуючи про відсутність у провадженні обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості правопорушення, апеляційний суд безпідставно застосував до засудженого положення ст. 75 КК України, що потягло за собою невиправдану м'якість заходу примусу.

Вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 березня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців.

Цим вироком також засуджено ОСОБА_7, судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.

Ухвалено стягнути на користь Одеської залізниці у рахунок відшкодування матеріальної шкоди: з ОСОБА_6 - 24 000 грн, з ОСОБА_7 - 10 923,01 грн.

Вирішено питання про долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 засуджено за те, що він уніч з 14 на 15 березня 2013 року повторно за попередньою змовою з ОСОБА_7 прибув на п. № 2, що на 316 км станції Користівка Одеської залізниці, розташованого в Олександрійському районі Кіровоградської області, де, впевнившись у відсутності сторонніх осіб, шляхом демонтажу за допомогою газового різака, металевих тросів та вантажного автомобіля ГАЗ-66 (реєстраційний номер НОМЕР_1), таємно викрав належне Олександрійській дистанції колії Одеської залізниці майно на загальну суму 39 074,12 грн, заподіявши останній матеріального збитку на вказану суму.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 вересня 2014 року вирок суду першої інстанції змінено: на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком 2 роки і покладено на нього обов'язки, передбачені пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу. У решті вирок місцевого суду залишив без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Про день та час розгляду справи у порядку касаційної процедури учасників кримінального провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у розгляді справи. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 434 КПК України участь засудженого в розгляді справи судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ст. 424 цього Кодексу, не є обов'язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час розгляду справи судом касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюється.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК України), що призвело до невиправданої м'якості призначеного ОСОБА_6 покарання, то вони, на думку колегії суддів, є слушними.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення цієї особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Як випливає з положень ст. 75 зазначеного Кодексу, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п'яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином мотивоване.

Застосовуючи до засудженого інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України виходив з тих самих обставин, які були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання не в максимальних межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

Зокрема суд апеляційної інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії середньої тяжкості, особу винного, котрий характеризується посередньо, має постійне місце проживання, на спеціальних обліках не перебуває. Визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування завданого збитку, суд визнав обставинами, які значно зменшують суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 діяння. Обставин, які обтяжують покарання, судом установлено не було.

Проте апеляційний суд залишив поза увагою розмір та суму майна, яким заволодів ОСОБА_9, фактичні обставини вчиненого та його активну роль. Посилаючись на добровільне часткове відшкодування шкоди апеляційний суд не зіставив ту частину грошей, яку відшкодовано з розміром загальної шкоди, заподіяної діями ОСОБА_6

Крім того, поза увагою апеляційного суду залишились вчинки засудженого у минулому, які негативно характеризують його як особу.

У контексті наведеного колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора у касаційній скарзі щодо неправильного застосування ст. 75 КК України, а отже і про м'якість призначеного засудженому покарання.

З урахуванням викладеного оскаржувану ухвалу необхідно скасувати на підставі ч. 1 ст. 438 КПК України і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційний суд повинен ретельно перевірити доводи в апеляційний скарзі захисту, належно оцінити відомості про особу винного, обставини які впливають на визначення заходу примусу і прийняти законне, обґрунтоване й умотивоване рішення, маючи на увазі, що за тих самих даних про особу засудженого та пом'якшуючих обставин звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України слід вважати неправильним, а призначене із застосуванням указаної норми кримінального закону покарання м'яким.

Керуючись статтями 433, 436-438 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 вересня 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1ОСОБА_2ОСОБА_3