АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/966/15 Справа № 204/1042/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 червня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю обвинуваченого, стосовно якого винесено обвинувальний вирок- ОСОБА_6
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Дніпропетровська, раніше не судимого,-
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляції /а.с.47-48 т.2/ потерпіла ОСОБА_7 просить скасувати вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2015 року та ухвалити відносно обвинуваченого вирок, яким останньому призначити покарання у виді позбавлення волі. В своїх доводах потерпіла вказує, що під час судового слухання вона не наполягала на реальній мірі покарання ОСОБА_6 , жаліючи останнього, однак з моменту винесення рішення судом першої інстанції обвинувачений відмовляється від сплати грошових коштів, в частині відшкодування їй шкоди, що на її думку вказує на нещіристь обвинуваченого та порушенням судом вимог чинного законодавства при винесенні вироку.
В зміненій апеляції старший прокурор прокуратури м.Дніпропетровська, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції- ОСОБА_9 просить вирок суду відносно обвинуваченого ОСОБА_6 - скасувати в частині вирішення судом цивільного позову, з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства, оскільки на його думку суд вирішуючи заявлений по справі цивільний позов невірно застосував чинний закон та не перевірив дані, про те, чи входила ОСОБА_7 до членів сім`ї загиблого, тобто не з`ясував положення ч.2 ст.1168 Цивільного Кодексу України, а всупереч цього постановив рішення про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої 45 000 гривень моральної шкоди.
При розгляді справи судом апеляційної інстанції прокурор, яка приймала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, прохала апеляційні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі, а вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 скасувати з підстав, зазначених у зміненій апеляції, в решті вирок суду залишити без змін, залишивши апеляцію потерпілої без задоволення.
Потерпіла ОСОБА_7 підтримала свої апеляційні вимоги у повному обсязі, прохала вирок суду скасувати та призначити обвинуваченому покарання, яке пов`язане з позбавленням волі, апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення. Обґрунтувала свої вимоги тим, що внаслідок смерті дядька, якому вона доводилася єдиним близьким родичем, перенесла нервовий стрес, внаслідок чого їй паралізувало частину обличчя. Обвинувачений при розгляді справи судом першої інстанції обіцяв повністю відшкодувати завдані як моральні, так і матеріальні збитки, пожаліла молоду людину, тому не наполягала на позбавлення волі останнього, однак після винесення вироку обвинувачений відмовився виконувати будь-які обов`язки, тому вважає, що йому повинно бути призначене покарання у виді позбавлення волі, оскільки втратила близьку для себе людину.
Обвинувачений ОСОБА_6 прохав вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні вимоги прокурора та потерпілої залишити без задоволення, вказавши, що визнає вину у повному обсязі, розкаюється у скоєному, активно допомагав слідству, відшкодував матеріальну шкоду, що стосується моральної шкоди, то не має змоги її відшкодувати, при цьому зазначив, що його автомобіль, яким він керує, має страховий поліс.
За цим вироком ОСОБА_11 визнано винним за ст286 ч.2 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 3 роки. На підставі вимог ст.75 КК України від відбування основного покарання обвинуваченого звільнено з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладанням обов`язків, передбачених ст.76 КК України. Стягнуто на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 450000 гривень.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, потерпілу, частково дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляцій та матеріали справи колегія суддів приходить до наступного.
Висновок суду першої інстанції про винність ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України- порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, сторонами на оскаржується, а тому, відповідно до вимог ст.404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Що стосується апеляції потерпілої в частині обраної міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України, то колегія суддів виходить з наступного.
Так, відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Крім того, відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке не є умисним, вчиненим з необережності, а також даних про особу винного, який раніше не судимий, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого- повне визнання ним своєї вини, щире каяття, повне відшкодування завданої матеріальної шкоди та часткове відшкодування моральної шкоди, відсутність обтяжуючих обставин, однак при призначенні покарання не врахував наслідки скоєного кримінального правопорушення для потерпілої, призначивши покарання, яке є явно недостатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, тобто з порушенням вимог ст.50 КК України та ст.65 КК України і вказуючи на можливість застосування вимог ст.75 КК України, ст.76 КК України, не давши належної оцінки зазначеним вище обставинам, прийшов до хибного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування основного виду покарання.
Таким чином, що стосується доводів апеляції потерпілої ОСОБА_7 про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, в тому числі з застосуванням вимог ст.75 КК України, ст.76 КК України тяжкості скоєного ними злочину та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, колегія судів вважає їх такими що частково заслуговують на увагу, тому вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 10 березня 2015 року в частині призначеного вказаному обвинуваченому основного виду покарання підлягає скасуванню відповідно до вимог п.4) ч.1 та ч.2 ст.409 КПК України, п.2) ч.1 ст.413 КПК України, ст.414 КПК України- у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, через його м`якість, з ухваленням судом апеляційної інстанції, у відповідності до вимог п.2) ч.1 ст.420 КПК України свого вироку.
Разом з тим, відповідно до вимог ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Приймаючи до уваги наведене вище, з урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , його ролі та обставин скоєння ним кримінального правопорушення, яке хоча й відноситься до категорії тяжких, однак скоєних з необережності, його наслідків для потерпілої ОСОБА_7 , в тому числі її думки про покарання, висловленої в суді першої інстанції, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, а саме повне визнання ним своєї вини, щире каяття, часткове добровільне відшкодування збитків, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що встановлено в тому числі суді апеляційної інстанції при проведенні часткового судового слідства, вважаючи їх такими, що істотно знижують тяжкість скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, колегія суддів приходить до висновку, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України слід перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини вказаної статті Кримінального закону, тобто призначити основне покарання з застосуванням вимог ч.1 ст.69 КК України, у виді обмеження волі, і остаточно до відбування призначити основне покарання ОСОБА_6 у виді обмеження волі, без застосування вимог ст.75 КК України, ст.76 КК України, залишивши обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів, задовольнивши апеляцію потерпілої ОСОБА_7 на вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 10 березня 2015 року стосовно ОСОБА_6 частково.
Що стосується доводів апеляції прокурора про вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 то колегія суддів виходить з наступного.
Так, відповідно до вимог п.3) ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в тому числі вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Як витікає з положень ст.23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо.
Крім того, згідно з положеннями ч.1 ст.358 КПК України долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а суд, відповідно до вимог ч.6 ст.22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Вказані норми кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження були порушені.
Не врахував суд і те, що до вказаних правовідносин потрібно було також застосовувати положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при цьому з`ясувати, хто саме є власником джерела підвищеної небезпеки і хто повинен відшкодовувати моральну шкоду потерпілому, а також розмір останньої, при цьому питання наявності у обвинуваченого полісу не з`ясував, не дивлячись на заперечення з боку ОСОБА_6 добровільно відшкодовувати потерпілій завдану шкоду.
Крім того, в порушення вимог ч.1 ст.1168 ЦК України, відповідно якої моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, суд першої інстанції, не дивлячись на пояснення потерпілої ОСОБА_7 в суді першої інстанції про те, що вона хоча й є єдиним родичем потерпілого ОСОБА_10 , а саме його племінницею, на час загибелі потерпілого з останнім не проживала, не вела з ним сумісного господарства, допустивши неповноту судового розгляду в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, вказане не з`ясував та не перевірив, залишивши недослідженими обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи у вказані частині.
Також, згідно з вимогами ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до вимог абзацу 7 п.2) ч.3 та абзацу 6 п.2) ч.4 ст.374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються як підстави для задоволення цивільного позову, так рішення про цивільній позов.
Тобто відповідно до вимог вказаних вище статей кримінально-процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, або про покладення на засудженого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.
В даному випадку суд першої інстанції, не дотримавшись вказаних вище вимог кримінального процесуального закону, не дослідивши у повному обсязі докази на підтвердження обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи в частині цивільного позову, не навівши обґрунтовані мотиви прийнятого рішення, не навівши у вироку розрахунок сум, які підлягають стягненню, необґрунтовано стягнув з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 зазначені у вироку суми /а.с.43 т.2/.
Таким чином, за наведених вище обставин, висновок суду стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову є передчасним, зробленим без повного, всебічного, об`єктивного дослідження та аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним та обґрунтованим.
Враховуючи наведене вище, а також те, що суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та докази, які не досліджувалися судом першої інстанції лише за клопотанням учасників судового провадження, жодна зі сторін в суді апеляційної інстанції клопотання про дослідження обставин та доказів в частині цивільного позову не заявила, не ставили питання про це сторони і у своїх апеляційних скаргах, відповідно ж до п.19) ч.1 ст.7 КПК України, ч.2, ч.3 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом, колегія суддів в даному випадку позбавлена можливості винесення кінцевого рішення по справі в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 як з точки зору наведеного, так і виходячи з того, що апеляційний суд також позбавлений і процесуального права на стадії апеляційного розгляду залучити страхову компанію, як цивільного відповідача та вирішувати питання щодо стягнення шкоди.
Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст.7 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України, з одного боку, чітко визначені повноваження суду апеляційної інстанції, до яких не входить дослідження обставини, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції- без клопотання учасників судового провадження, оскільки останнє покладено кримінальним процесуальним законом саме на суд першої інстанції, який цих вимог не дотримався, з другого боку в перелік підстав, для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст.415 КПК України, не входять неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та істотні порушення кримінального процесуального закону передбачені п.3) ч.1 ст.91 КПК України, ст.129 КПК України, ч.1 ст.358 КПК України, абзацу 7 п.2) ч.3 та абзацу 6 п.2) ч.4 ст.374 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, виходячи з положень п.15), п.16) ч.1 ст.7 КПК України, ч.6 ст.22 КПК України та ст.23 КПК України, вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 10 березня 2015 року стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства у тому ж суді першої інстанції, в іншому складі, а апеляція прокурора- задоволенню.
При новому розгляді суду першої інстанції, з дотриманням вимог діючого законодавства слід дослідити у повному обсязі докази, які стосуються цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 і з урахуванням всіх обставин, з дотримання прав учасників судового провадження ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення по справі в частині цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.
На підставі вище викладеного, керуючись ст.404 КПК України, ст.405 КПК України, п.4) ч.1 та ч.2 ст.409 КПК України, п.2) ч.1 ст.413 КПК України, ст.414 КПК України, ст.418 КПК України, п.3) ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів,-
З А С У Д И Л А:
Вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 10 березня 2015 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного засудженому основного покарання- скасувати.
Призначити ОСОБА_6 основне покарання за ч.2 ст.286 КК України з застосуванням вимог ч.1 ст.69 КК України у виді ТРЬОХ років обмеження волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів строком на ТРИ роки.
Вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 10 березня 2015 року стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням- скасувати, з призначенням нового судового розгляду у тому ж суді першої інстанції, в іншому складі, в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 10 березня 2015 року стосовно ОСОБА_6 - залишити без змін.
Апеляцію старшого прокурора прокуратури м.Дніпропетровська, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції- ОСОБА_9 на вказаний вирок- задовольнити.
Апеляцію потерпілої ОСОБА_7 на вказаний вирок- задовольнити частково.
Вирок набирає чинності з дня його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4