У х в а л а

іменем україни

25 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого - судді
Квасневської Н.Д.,

суддів
Лагнюка М.М., Кульбаби В.М.,

при секретарі
Химинець К.В.,

за участю прокурора Парусова
А.М.,

захисника
ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні
кримінальне провадження № 0000029
за обвинуваченням

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Одеси,
громадянина України, зареєстрованого
та мешканця АДРЕСА_1, не судимого,

- у вчиненні кримінальних
правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357
та ч. 4 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Оболонського районного суду м.
Києва від 19 лютого 2014 року ОСОБА_2

- виправдано за обвинуваченням у
вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190
КК України у зв'язку з недоведеністю в
його діях складу цього кримінального
правопорушення;

- виправдано за обвинуваченням у
вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357
КК України у зв'язку з недоведеністю
вчинення цього кримінального
правопорушення.

Цим же вироком ОСОБА_3 виправдано за
обвинуваченням у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України у
зв'язку з недоведеністю в його діях
складу цього кримінального
правопорушення.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 9
липня 2014 року вирок Оболонського
районного суду м. Києва від 19 лютого 2014
року скасовано.

ОСОБА_2 засуджено:

- за ч. 4 ст. 190 КК України на 5 років
позбавлення волі з конфіскацією майна,
що належить йому на праві приватної
власності;

- за ч. 1 ст. 357 КК України на 2 роки
обмеження волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом
поглинення менш суворого покарання
більш суворим, остаточно визначено
покарання у виді позбавлення волі на 5
років з конфіскацією майна, що належить
йому на праві приватної власності.

ОСОБА_3 засуджено за ч. 4 ст. 190 КК України
на 5 років позбавлення волі та на
підставі ст. 75 КК України звільнено від
відбування покарання з випробуванням з
іспитовим строком 3 роки та покладено
певні обов'язки, передбачені ст. 76 КК
України.

У касаційній скарзі захисники ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 порушують питання про
скасування вироку апеляційного суду
щодо ОСОБА_2 та закриття кримінального
провадження щодо нього у зв'язку з
недоведеністю наявності в його діях
складу кримінальних правопорушень,
передбачених ч. 1 ст. 357 та ч. 4 ст. 190 КК
України. Посилаються на істотне
порушення кримінального
процесуального закону,
невідповідність висновку суду
фактичним обставинам справи, що
потягло необгрунтоване засудження
ОСОБА_2 Вважають, що вирок ухвалено
упередженим судом, в його основу
покладено суперечливі докази, які не
підтверджують наявність попередньої
змови між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо
шахрайства, а також, що ОСОБА_2 вчинено
крадіжку правовстановлюючих
документів на нежитлові приміщення.
Захисники вважають безпідставним
висновок суду апеляційної інстанції
про незаконність виправдувального
вироку суду першої інстанції.

Щодо ОСОБА_3 судові рішення в
касаційному порядку не оскаржуються.

За вироком апеляційного суду ОСОБА_2
засуджено за те, що він, діючи за
попередньою змовою групою осіб з
ОСОБА_3, шляхом зловживання довірою
ОСОБА_6, незаконно заволодів його
майном, а саме нежитловими
приміщеннями, розташованими по
АДРЕСА_2, внаслідок чого заподіяв
потерпілому матеріальну шкоду в
особливо великих розмірах, а також з
корисливих мотивів викрав приватні
документи.

Так, на початку березня 2009 року
потерпілий ОСОБА_6 з метою придбання
нежитлових приміщень для їх подальшого
перепланування та перепродажу
звернувся до директора компанії
забудовника ТОВ „Солідарність" ОСОБА_7,
дізнався про умови придбання п'яти
об'єктів нерухомості - нежитлових
приміщень, загальною площею 340,30 кв. м, 126
кв. м, 118,90 кв. м, 260,5 кв. м, декілька
нежитлових приміщень, загальною площею
189,4 кв. м., та у зв'язку з відсутністю
власних коштів, взяв у борг у знайомого
ОСОБА_8 6 910 000 грн. для придбання
вказаних приміщень.

Засуджений ОСОБА_2, який хотів створити
свій власний бізнес та не мав на це
коштів, дізнавшись від потерпілого
ОСОБА_6, який є його родичем та
партнером по бізнесу, про намір
придбати вказані нежитлові приміщення,
які той не хотів реєструвати на себе
через сімейні проблеми, вирішив шляхом
зловживання довірою заволодіти його
майном, та з цією метою переконав
оформити приміщення на свого
двоюрідного брата ОСОБА_3, з яким разом
працював в ПП ,,Пріоритет-1".

Після цього, засуджений ОСОБА_2
переконав ОСОБА_3 погодитися на
оформлення приміщень на своє ім'я, а
також повідомив ОСОБА_3 про свої наміри
після оформлення всіх документів і
фактичного заволодіння приміщеннями,
продати їх без згоди потерпілого, а на
отримані кошти відкрити власне
підприємство, пообіцявши, що надасть
ОСОБА_3 посаду директора, придбає йому
квартиру та автомобіль, на що останній
погодився. ОСОБА_3, діючи з єдиним
умислом з ОСОБА_2, увійшовши в довіру до
ОСОБА_6, пообіцяв тому після оформлення
на нього нежитлових приміщення
безоплатно за першою вимогою юридично
позбутися їх.

З метою придбання вищеназваних
нежитлових приміщень потерпілий
ОСОБА_6 уклав з ТОВ „Солідарність" та
ЗАТ „Страхова компанія „Солідарність"
відповідно інвестиційні договори та
договори купівлі-продажу, які були
підписані ОСОБА_3, згідно з умовами яких
ОСОБА_6 в період з 20.08.2009 по 11.05.2010
особисто сплатив їх вартість і таким
чином фактично придбав приміщення у
АДРЕСА_2 загальною площею 1035,1 кв. м
вартістю 5 950 878 грн. 19 коп.

Засуджений ОСОБА_2, наприкінці січня 2011
року, будучи обізнаним про
місцезнаходження правовстановлюючих
документів на придбані приміщення,
викрав з сейфу в офісі по АДРЕСА_3
оригінали інвестиційних договорів та
договорів купівлі-продажу, які ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 використали для подальшого
продажу та перепродажу вказаних
приміщень таємно від потерпілого
ОСОБА_6

Отримані грошові кошти ОСОБА_2 витратив
на відкриття та організацію діяльності
ТОВ „Енергокапітал", зареєстрованого
24.02.2011 за адресою смт. Бородянка,
Бородянського р-ну, Київської обл., вул.
Індустріальна, 3, в якому згідно статуту
обвинувачений ОСОБА_2 є єдиним
учасником, а ОСОБА_3 згідно наказу № 1
від 25.02.2011 - директором, що і було між
ними обумовлено на момент досягнення
домовленості по заволодінню чужим
майном на початку червня 2009 року.

Зазначеними діями ОСОБА_2 та ОСОБА_3
потерпілому ОСОБА_6 заподіяна
матеріальна шкода в особливо великих
розмірах на загальну суму 5 950 878 грн. 19
коп.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
захисника на підтримання касаційної
скарги, думку прокурора, який вважав, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, перевіривши матеріали
кримінального провадження та
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 420 КПК
України вирок суду апеляційної
інстанції повинен відповідати
загальним вимогам до вироків.

Згідно з положеннями ст. 374 КПК України,
у разі визнання особи винуватою у
мотивувальній частині вироку, крім
іншого, зазначаються формулювання
обвинувачення, визнаного судом
доведеним, із зазначенням місця, часу,
способу вчинення та наслідків
кримінального правопорушення, форми
вини і мотивів кримінального
правопорушення; статті (частини статті)
закону України про кримінальну
відповідальність, що передбачає
відповідальність за кримінальне
правопорушення, винним у вчиненні
якого визнається обвинувачений.

При ухваленні вироку апеляційним судом
ці вимоги кримінального
процесуального закону дотримані у
повному обсязі.

Розглядаючи апеляційну скаргу
прокурора та потерпілого ОСОБА_6 на
вирок районного суду щодо ОСОБА_2, суд
апеляційної інстанції, дослідивши всі
обставини по кримінальному
провадженню, дійшов висновку про
необґрунтованість виправдувального
вироку суду першої інстанції, скасував
його та ухвалив свій вирок, мотивувавши
своє рішення належним чином.

Ухвалюючи обвинувальний вирок,
апеляційний суд повторно допитав та
поклав в основу обвинувального вироку
показання засудженого у цій же справі
ОСОБА_3, який повністю визнав свою вину
у незаконному заволодінні майном
ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_2,
при цьому підтвердив, що усвідомлював,
що був співучасником шахрайства,
заздалегідь спланованого ОСОБА_2;
показання потерпілого ОСОБА_6 про
обставини, за яких засуджені ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 заволоділи його майном шляхом
зловживання довірою, в тому числі,
використовуючи викрадені із сейфа в
офісі правовстановлюючі документи на
приміщення; показання свідків ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, якими підтверджується,
що оплата вартості нежитлових
приміщень здійснювалася потерпілим
ОСОБА_6, а ОСОБА_3 лише формально був
зазначений як набувач права власності
на ці приміщення, а також про те, що
ОСОБА_2 викрав у ОСОБА_6
правовстановлюючі документи з метою
відчуження приміщень та заволодіння
коштами. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 95
КПК України суд обґрунтував свої
висновки показаннями, які
безпосередньо сприймав у судовому
засіданні.

Також апеляційним судом досліджено
письмові докази кримінального
провадження, які узгоджуються з
показаннями вищевказаних свідків:
розписки про надання ОСОБА_8 ОСОБА_6
грошових коштів на придбання
нерухомості, про отримання ОСОБА_7 від
ОСОБА_6 в присутності свідків ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 грошових коштів згідно
договорів інвестування нежитлових
приміщень та договорів купівлі-продажу
приміщень та квитанції до прибуткових
касових ордерів про прийняття в касу
коштів від імені ОСОБА_3; договори
купівлі-продажу та акти
приймання-передачі про придбання та
прийняття ОСОБА_3 у ТОВ ,,Солідарність"
і ЗАТ ,,СК ,,Солідарність" нежитлових
приміщень; свідоцтва на право
власності та витягами про державну
реєстрацію права власності на
нежитлові приміщення за ОСОБА_3;
довіреністю від 29 січня 2011 року, згідно
якої обвинувачений ОСОБА_3 довіряє
ОСОБА_2 відчужити два нежитлові
приміщення № 116 та № 117 (№ 1-5) за адресою
АДРЕСА_2, а також договори
купівлі-продажу вказаних приміщень,
укладені засудженими без відома
потерпілого ОСОБА_6; дублікат договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення № 115 (приміщення з № 1 по № 4),
розташованого за вищевказаною адресою,
інші письмові докази.

Наведені докази згідно ст. 84 КПК
України є такими, що відповідають
вимогам ст. ст. 85 та 86 КПК України, у
сукупності з іншими наведеними у
вироку доказами не викликають сумніву
щодо допустимості і належності, вони
повно і всебічно досліджені в судовому
засіданні, належно оцінені судом,
узгоджуються з показаннями
вищевказаних свідків, потерпілого
ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_3

Отже, апеляційним судом досліджено всі
обставини, які могли мати значення для
правильного вирішення даної справи,
рішення обгрунтовано допустимими,
достатніми і достовірними доказами,
тому суд касаційної інстанції
погоджується з обґрунтованістю
висновку апеляційного суду про
доведеність умислу у засуджених щодо
заволодіння чужим майном шляхом
зловживання довірою потерпілого
(шахрайство), за попередньою змовою
групою осіб, в особливо великих
розмірах, а також щодо участі ОСОБА_2 у
викраденні приватних документів з
корисливих мотивів.

З урахуванням наведеного, висновки
апеляційного суду про винуватість
ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних
правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190
та ч. 1 ст. 357 КК України, за наведених у
вироку обставин ґрунтуються на
повному, всебічному й неупередженому
дослідженні всіх обставин
кримінального провадження, з
дотриманням вимог ст. 94 КПК України, та
підтверджені сукупністю належних,
допустимих, достовірних доказів,
досліджених під час судового слідства,
яким суд апеляційної інстанції дав
належну оцінку з точки зору
достатності та взаємозв'язку. З
висновком апеляційного суду
погоджується і касаційна інстанція.

Перевіркою матеріалів кримінального
провадження не встановлено таких
обставин, які б свідчили про
упередженість апеляційного суду під
час розгляду кримінального
провадження щодо ОСОБА_2 Не виявлено й
інших порушень вимог кримінального
процесуального закону, які перешкодили
чи могли перешкодити суду ухвалити
законне та обґрунтоване рішення, а
також підстав для зміни або скасування
вироку апеляційного суду через
неправильне застосування
кримінального закону.

Доводи, викладені у касаційній скарзі
про необгрунтованість рішення
апеляційного суду щодо скасування
виправдувального вироку районного
суду є безпідставними, а тому касаційна
скарга захисників задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 376 КПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а
:

Вирок Апеляційного суду м. Києва від 9
липня 2014 року щодо ОСОБА_2 залишити без
зміни, а касаційну скаргу захисників
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 залишити без
задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та оскарженню не
підлягає.

С у д д і :

М.М. Лагнюк Н.Д. Квасневська В.М.
Кульбаба