У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

Колегія суддів Судової палати у кримінальних
справах

Верховного Суду України

у складі:

головуючого-судді

Паневіна В.О.,

суддів

Глоса Л.Ф. і Кліменко М.Р.,

розглянувши
в судовому засіданні в м. Києві 27 травня 2008 року кримінальну справу
за касаційним поданням
прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої та
апеляційної інстанції, на судові рішення щодо ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

встановила:

вироком Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 грудня 2006 року

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1народження,
уродженця та жителя м. Львова, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 146 КК України на 2 роки і 6
місяців позбавлення волі.

ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2народження, уродженця та жителя м. Львова,
раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 146 КК України на 1 рік і 6 місяців
позбавлення волі.

ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_3народження,
уродженця та жителя м. Львова, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 146 КК України на 1 рік і 6 місяців
позбавлення волі.

За ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 147, ч. 5 ст. 186 КК України
засуджених виправдано за відсутністю в їх діях складу злочинів.

За ч. 3 ст. 358 КК України засуджених виправдано за
недоведеністю їх участі у вчиненні даного злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15
травня 2007 року вирок щодо засуджених залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 ОСОБА_2та ОСОБА_3визнано
винуватими та засуджено за те, що вони 16 березня 2006 року близько 11 години,
за попередньою змовою між собою та з особою, щодо якої матеріали виділені в
окреме провадження, з корисливих мотивів, біля АДРЕСА_1вчинили викрадення
потерпілої ОСОБА_4 та незаконно позбавили її волі на 7 днів.

У касаційному поданні прокурор просить судові рішення щодо засуджених скасувати з направленням справи на
новий судовий розгляд у зв'язку з невідповідністю призначеного покарання
тяжкості злочину та особі засуджених через м'якість та з підстав неправильного
застосування кримінального закону. Вважає, що суд безпідставно виправдав
засуджених за ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 147, ч. 5 ст. 186 КК України за
відсутністю в їх діях складу злочинів та за ч. 3 ст. 358 КК України у зв'язку з
не доведеністю їх участі у вчиненні цього злочину. Посилається на те, що суд не
взяв до уваги зібрані у ході досудового слідства докази про наявність у
засуджених єдиного умислу, спрямованого на реалізацію заздалегідь узгодженого
плану злочинних дій з розподілом ролей, тобто про вчинення ними злочину у
складі організованої групи, та безпідставно виключив кваліфікуючу
ознаку-незаконне позбавлення волі, здійснене протягом тривалого часу.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у касаційному поданні
доводи, колегія суддів вважає, що воно не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_1
ОСОБА_3та ОСОБА_2 у вчиненні злочину, за який їх засуджено, підтверджені
дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є
обґрунтованими.

Дії засуджених за ч. 2 ст. 146 КК України кваліфіковано
правильно.

Твердження прокурора про те, що засуджені вчинили злочин
у складі організованої групи, є безпідставними.

Суд, виправдовуючи засуджених за ч. 1 ст. 255 КК України,
урахував ч. 4 ст. 28 КК України,
оскільки злочинною організацією за раніше чинним законодавством визнавалось стійке ієрархічне об'єднання
трьох і більше осіб, члени якого або структурні частини якого за попередньою
змовою зорганізувалися для спільної діяльності. Метою такої діяльності є
безпосереднє вчинення самими членами об'єднання тяжких або особливо тяжких
злочинів.

Як правильно встановив суд, зібрані органом досудового
слідства та наявні в матеріалах справи докази не давали підстав зробити
висновок про те, що ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5створили злочину організацію, а
ОСОБА_2 та ОСОБА_3брали участь у злочинній організації, створеній з метою
вчинення особливо тяжкого злочину, та участь у злочинах, вчинюваних такою
організацією.

Крім того, відповідно до Закону України “Про внесення
змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо
гуманізації кримінальної відповідальності” від 15 квітня 2008 року ч. 4
ст. 28 КК України передбачено, що злочинною організацією визнається
стійке ієрархічне об'єднання п'яти і більше осіб, члени якого або структурні
частини якого за попередньою змовою зорганізувалися для спільної діяльності.
Отже, і за кількісним критерієм, група у складі ОСОБА_1а, ОСОБА_5, ОСОБА_2а та
ОСОБА_3 на даний час не може вважатись злочинною організацією.

Колегія суддів вважає, що суд прийняв обґрунтоване рішення про
відсутність у діях засуджених складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК
України. При цьому суд
обґрунтовано визнав, що засуджені вчинили злочини за
попередньою змовою групою осіб.

Суд правильно вказав у вироку, що досудовим слідством не
здобуто переконливих доказів того, що метою викрадення потерпілої ОСОБА_4 та її
незаконного тримання було отримання ОСОБА_1ом, ОСОБА_2им та ОСОБА_3, як умови
звільнення потерпілої винагороди від її батька ОСОБА_4 у розмірі 10 000 доларів
США.

Із показань потерпілої, які вона давала на досудовому
слідстві та під час судового розгляду справи, убачається, що після її викрадення вона пропонувала
засудженим грошову винагороду за своє звільнення, але останні від цього
відмовлялися.

Крім того, батько потерпілої-свідок ОСОБА_4 стверджував,
що за весь період утримання його доньки до нього ні засуджені, ні інші особи не
зверталися із пропозиціями щодо виплати грошових коштів.

Самі засуджені під час досудового слідства і судового
розгляду справи заперечували свою винуватість у скоєнні злочину, передбаченого
ч. 2 ст. 147 КК України, та пояснювали, що ні самої потерпілої, ні її родичів
вони раніше не знали, наміру спонукати ОСОБА_4 до передачі їм грошей за
звільнення його доньки не мали, дії з її викрадення, вчинили на замовлення
іншої особи, намірів якої вони не знали. Як видно зі справи, щодо цієї особи
справа виділена в окреме провадження.

Виходячи із наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано
виправдав засуджених за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2
ст. 147 КК України, за відсутністю в їх діях складу цього злочину.

Виправдовуючи
засуджених у скоєнні злочину,
передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України, суд першої інстанції докладно
мотивував своє рішення, обґрунтовано визнав, що у ОСОБА_1а, ОСОБА_2а та ОСОБА_3
змови на відкрите заволодіння мобільним телефоном потерпілої не було, вони не
мали наміру обернути його в свою користь, а телефон був відібраний ними у
потерпілої лише з метою перешкодити їй скористатися ним та повідомити про
своє місце перебування.

Також суд дійшов правильного висновку про недоведеність
участі засуджених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України,
оскільки ні в постанові про притягнення в якості обвинуваченого, ні в
обвинувальному висновку не зазначено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
використовували довіреність, в якій були вказані неправильні відомості щодо
прізвища ОСОБА_2а та його адреси. Жодних доказів вчинення цього злочину не було
здобуто.

Колегія суддів вважає, що призначене засудженим
за ч. 2 ст. 146 КК України покарання відповідає
вимогам ст. 65 КК України, є справедливим та достатнім для їх виправлення та
попередження нових злочинів, а тому вважає, що відсутні підстави для скасування
судових рішень внаслідок м'якості призначеного засудженим покарання.

Перевіркою матеріалів кримінальної справи не встановлено
істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б давали підстави для
скасування чи зміни судових рішень по справі.

Не вбачаючи підстав для призначення справи до касаційного
розгляду з повідомленням осіб, зазначених у ст. 384 КПК України, та керуючись
ст. 394 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

відмовити у задоволенні касаційного подання прокурора,
який брав участь у розгляді справи судом першої та апеляційної інстанції.

Судді:

Паневін В.О. Кліменко М.Р. Глос Л.Ф.