АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

з участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу прокурора прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_8 , яке погоджене з прокурором прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_5 , про зміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Лизунівка, Новгород-Сіверського району, Чернігівської області, з неповною середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185; ч. 2 ст. 186 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою змінити підозрюваному запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на тримання під вартою. Прокурор зазначає, що слідчий суддя при розгляді клопотання не оцінив тих обставин, що ОСОБА_7 , будучи особою, якій повідомлено про підозру у вчиненні злочину, під час дії застосованого щодо нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, вчинив новий злочин, а також не оцінив тих обставин, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжких злочинів, один з яких вчинено в стані алкогольного сп`яніння. Також прокурор вказує, що підозрюваний не вжив заходів щодо переведення до іншої школи, про що обіцяв під час застосування запобіжного заходу та не має стійких соціальних зв`язків, які б виступали стримуючими факторами у його поведінці. На думку прокурора, вказані обставини свідчать про необхідність застосування більш тяжкого запобіжного заходу, оскільки інші, не пов`язані з триманням під вартою, не в змозі запобігти наявним у справі ризикам.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, позицію підозрюваного та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження за клопотанням слідчого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів провадження, 05 вересня 2014 року СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0065 внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.
07 серпня 2014 року в межах зазначеного кримінального провадження ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного злочину.
Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 12014 року відносно ОСОБА_7 за клопотанням слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
01 вересня 2014 року СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0011473 внесено відомості про вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
03 вересня 2014 року слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Мотивував своє прохання тим, що ОСОБА_9 , будучи особою, якій повідомлено про підозру у вчиненні одного тяжкого злочину, вчинив інший тяжкий злочин, він не навчається, а тому є всі підстави вважати, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам.
Відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту на тримання під вартою, слідчий суддя не погодився із твердженнями слідчого, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам та визнав доводи клопотання недостатніми для застосування щодо неповнолітнього ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу.
При цьому суддя надав оцінку тим обставинам, що ОСОБА_7 , будучи особою, якій повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, вчинив інший злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, проте в сукупності з цими обставинами, для прийняття законного рішення, слідчий суддя врахував вік підозрюваного ОСОБА_7 , якому виповнилося лише 16 років, те, що неповнолітній ОСОБА_7 виховується в неповній сім`ї, вперше притягується до кримінальної відповідальності, від явок до слідчого і прокурора не ухиляється, у судовому засіданні засудив свої протиправні дії та зобов`язався в подальшому виконувати процесуальні обов`язки. Слідчий суддя дійшов висновку, що той ступінь ризиків, який наявний в матеріалах провадження не є критичним, який вимагає застосування виняткового запобіжного заходу.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про доцільність збереження обраного щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, надавши можливість ОСОБА_7 виправити процесуальну поведінку, не обмежуючи його волю триманням під вартою.
Рішення слідчого судді є справедливим, ґрунтується на засадах гуманності, розумності і законності.
Так, відповідно до змісту ст. ст. 183, 492 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується до неповнолітнього виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відправляючи правосуддя у справах щодо неповнолітніх суди повинні керуватися не тільки положеннями КПК України, а й міжнародними правовими актами щодо прав і свобод дитини, такими як: Конвенція про права дитини 1989 р.; Правила ООН щодо захисту неповнолітніх, позбавлених волі, 1990 р.
Зокрема, положення щодо затримання та взяття під варту неповнолітніх, закріплені в Конвенції про права дитини 1989 р, наголошують, що попереднє ув`язнення має бути винятковим заходом, якщо справа стосується дітей.
В Правилах ООН щодо захисту неповнолітніх, позбавлених волі 1990 р., у пункті 17 вказується на необхідність уникати, наскільки це можливо, утримання під вартою до суду і вдаватися до цього у виняткових випадках, усіляко прагнучи застосування альтернативних заходів.
Рішення слідчого судді про відмову у застосуванні щодо неповнолітнього ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повністю узгоджується з вказаними положеннями закону, так як ні характер злочинів, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_7 , ні його вікові і психолого-емоційні характеристики, ні процесуальна поведінка підозрюваного не дають підстав вважати, що тільки тримання під вартою є необхідним у цьому кримінальному провадженні, у якому вже діє наступний за суворістю запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Крім того, орган досудового розслідування, відповідно до положень ст. 181 КПК України, з метою забезпечення дієвості запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту вправі використовувати електронні засоби контролю для запобігання спробам підозрюваного вчинити нове кримінальне правопорушення, а наявність будь-яких інших ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, з боку підозрюваного, прокурором не доведено.
Посилання прокурора на те, що ОСОБА_9 не перевівся до іншої школи та не має стійких соціальних зв`язків з матір`ю, оскільки остання не користується авторитетним впливом на підозрюваного, не можуть слугувати підставами для застосування щодо неповнолітнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Навпаки, при встановлені таких обставин, уповноважені державні органи, в тому числі і прокуратура, яким стало відомо про те, що неповнолітня особа залишилися без повноцінного піклування, має конфлікт із законом та не навчається в школі, повинні вжити всіх передбачених законом заходів для влаштування неповнолітнього до навчального закладу, провести роботу з психологічної підтримки дитини, тобто створити дитині середовище, в якому вона зможе повноцінно розвиватися, визначити себе як особистість і реалізувати свої можливості в безпечних і сприятливих умовах, а не використовувати складну ситуацію в житті дитини, як підставу для поміщення до слідчого ізолятора.

Рекомендація Rec (2003) 20 Комітету Міністрів державам-учасницям щодо нових підходів у вирішенні проблеми злочинності серед неповнолітніх та ролі ювенальної юстиції (стаття 17) зазначає, що „Тримання під вартою ніколи не повинно застосовуватися для покарання та залякування, замість опіки над дитиною».

При цьому слід наголосити, що обов`язок влаштувати дитину до школи лежить саме на державі і її батьках, а не на дитині.
При таких обставинах, застосування до неповнолітнього, який скоїв правопорушення та схильний до делінквентної поведінки запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не надавши належної уваги з боку дорослих, звузить можливості підлітка до виправлення його поведінки, може призвести до зворотних результатів, не тих, які стоять на меті застосування цих заходів.
Колегія суддів вважає, що саме неналежне піклування за неповнолітнім негативно вплинуло на його поведінку та бере до уваги пояснення захисника підозрюваного з приводу того, що навчаючись в школі, ОСОБА_9 не вчиняв злочинів, а почав проявляти делінквентну поведінку після закінчення 9 класів, тому влаштувавшись до школи, ризик вчинення ним протиправних дій зменшиться, так як неповнолітній буде перебуватиме в середовищі, яке позитивно впливатиме на розвиток його особистості. А тому, до моменту вжиття уповноваженими органами державної влади всіх заходів, спрямованих на створення належних умов для нормального розвитку дитини, зокрема першочергове влаштування її до навчального закладу, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є передчасним та не повинно замінювати собою обов`язок держави, піклуватися про нормальну життєдіяльність неповнолітнього.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що у даному кримінальному провадженні відсутні виняткові обставини, які б переважали право неповнолітнього на свободу та свідчили про те, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти ризикам у кримінальному провадженні, про що зазначено в апеляційній скарзі прокурора.
Таким чином, ухвалу слідчого судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу, з викладених у ній доводів, без задоволення.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 184, 193, 194, 200, 309, 376, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_8 , яке погоджене з прокурором прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_5 , про зміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

__________________ ___________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/ 1690/2014 Категорія ст. 200 КПК України.
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_10 .
Доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1