АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/822/15 Справа № 189/311/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю обвинуваченого ОСОБА_6
захисника- адвоката ОСОБА_7
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Норильск Красноярського краю, Російська Федерація,-
якою обвинувальний акт повернуто прокурору Мар`їнської міжрайонної прокуратури Донецької області,-
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляції /а.с.42-47/ старший прокурор Мар`їнської міжрайонної прокуратури Донецької області, яка затвердила обвинувальний акт та приймала участь в розгляді справи судом першої інстанції- ОСОБА_9 просить ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2015 року- скасувати, у зв`язку з допущеними судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та направити кримінальне провадження на стадію підготовчого провадження до суду першої інстанції в іншому складі. Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд порушив ч.1 ст.412 КПК України, оскільки під час проведення підготовчого слухання надав оцінку діям обвинуваченого, а саме об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину та ролі у його вчиненні, тобто ті питання які підлягають з`ясуванню під час судового розгляду. Крім того апелянт вказує, що посилання суду на відсутність даних про засудження особи, яка створила непередбачене законами України збройне формування жодним чином не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого та на обставини скоєння ним правопорушення. Також прокурор акцентує свою увагу на те, що у формулюванні обвинувачення за ч.5 ст.260 КК України викладена як об`єктивна сторона злочину- роль обвинуваченого, так і перелічені його конкретні дії. Зокрема, чітко вказана адреса, де ОСОБА_6 вступив до збройного формування, оскільки правопорушення за ч.5 ст.260 КК України носило тривалий характер, місцем його вчинення в обвинувальному акті визначені території міст Донецька та Макіївки. Окрім, прокурор вважає необґрунтовано висновок суду про те, що дії обвинуваченого з придбанням та зберіганням бойових припасів є складовими елементами непередбаченого законом збройного формування, оскільки граната «РГ-42» була придбана обвинуваченим самостійно, з метою подальшої реалізації та власної вигоди, а не отримана від керівництва збройного формування для виконання завдання. Також, сторона обвинувачення зазначає, що помилка в даті затримання ОСОБА_6 з вибуховим пристроєм є суто технічною, що підтверджує правильне визначення цієї дати 07 січня 2015 року, яка зазначена в реєстрі матеріалів досудового розслідування, а наявність цієї помилки на думку апелянта не перешкоджає судовому розгляду справи. Стосовно зауважень суду першої інстанції про порушення прокурором вимог ст.109 КПК в реєстрі матеріалів досудового розслідування, а також відсутність даних захисника обвинуваченого та його засобів зв`язку на думку обвинувачення є безпідставними, оскільки, як вважає апелянт- суд не прийняв до уваги положення п.3) ч.3 ст.314 КПК України, згідно якої обвинувальний акт може бути повернутий прокурору у випадку, якщо саме він, а не реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідає вимогам КПК України.
Повертаючи обвинувальний акт прокурору суд першої інстанції у своїй ухвалі послався на те, що прокурором порушено вимоги п.5) ч.2 ст.291 КПК України, а саме викладені фактичні обставини не відповідають правовій кваліфікації кримінального правопорушення, зазначеній в обвинувальному акті. З тексту обвинувального акту витікає, що органи досудового слідства, кваліфікуючи дії обвинуваченого за ч.5 ст.260 КК України, прямо зазначають прізвище ім`я по батькові іншої особи, яка разом із невстановленими особами створили непередбачену законом України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, але обставини, які б свідчили про те, що особа дана засуджена за вироком суду та вирок набрав законної сили щодо неї, і які б свідчили про винуватість цієї особи у вчиненні конкретного злочину, не навели. Відсутнє у вказаному акті і місце скоєння злочину, тобто не зазначена адреса. Крім того в обвинувальному акті не зазначено на підставі яких даних органи досудового розслідування дійшли до висновку щодо ознак- «…які спричинили масову загибель людей, а також руйнування та пошкодження великої кількості адміністративних та приватних будівель споруд», оскільки згідно того ж таки акту потерпілих по даній справі та матеріальної шкоди від дій обвинуваченого не було завдано, а вищевказані ознаки «… що спричинило масову загибель людей, а також руйнування та пошкодження великої кількості адміністративних та приватних будівель і споруд», взагалі відсутні у диспозиції ч.5 ст.260 КК України. Також, ОСОБА_6 в період часу з серпня 2014 року по 07 січня 2015 року, тобто до моменту затримання, вже перебував у складі непередбаченого законом збройного формування, тому виклад фактичних обставин придбання, зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу не відповідає фактичним обставинам вказаної події кримінального правопорушення, описаної в обвинувальному акті, оскільки, вказані дії останнього є складовими елементами непередбаченого законом України збройного формування. Крім того при викладі фактичних обставин незаконного придбання, зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу обвинуваченим, останній 06 січня 2015 року придбав у невстановленої особи гранату «РГ-42», а 07 січня 2014 року її у нього було вилучено, що є неможливим. Також суд зазначає в ухвалі, що у переліку процесуальних дій взагалі не вказано повідомлення про підозру ОСОБА_6 за ч.5 ст.260 КК України і коли, кому таке повідомлення було вручене. Слідчим всупереч вимогам КПК України, повідомлення про підозру за ч.5 ст.260 КК України включено в перелік процесуальних рішень, хоча повідомлення про підозру є процесуальною дією, а не рішенням, що у відповідності до вимог ст.110 КПК України оформлюється постановою на стадії досудового розслідування. Суд першої інстанції зауважує, що відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, постановою слідчого до участі у справі був допущений в якості захисника підозрюваного адвокат, проте будь-які дані щодо призначення захисника, його засобів зв`язку, у реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні, що унеможливлює виклик останнього до зали суду.
Прокурор, яка приймала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції прохала скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд, обґрунтовуючи апеляційні вимоги доводами, викладеними в апеляції. Що стосується запобіжного заходу, обраного обвинуваченому, то вважала, що вказаний захід у виді тримання під вартою слід продовжити на два місяці, обґрунтовуючи клопотання тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні в тому числі особливо тяжкого злочину і ризики, які були враховані судом першої інстанції при обранні цього запобіжного заходу на даний час не минули.
Обвинувачений та його захисник прохали апеляцію прокурора залишити без задоволення, а ухвалу суду змінити лише в частині запобіжного заходу, змінивши останній на більш м`який, обґрунтовуючи свої доводи тим, що обвинувачений має постійне місце проживання, на утриманні у нього знаходяться троє неповнолітніх дітей, на даний час не являє небезпеку для суспільства, також просять врахувати те, що кваліфікація дій обвинуваченого невірна.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши доводи апеляції та матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція прокурора не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Так, відповідно до ч.2 ст.291 КПК України встановлено вимоги до обвинувального акту та вказано вичерпний перелік відомостей, які обов`язково він повинен містити.
Зокрема, п.5) ч.2 ст.291 КПК України регламентовано обов`язкове наведення в обвинувальному акті викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Виходячи з системного аналізу вимог вказаних статей кримінального процесуального закону та п.3) ч.3 ст.314 КПК України суд першої інстанції, в підготовчому засіданні, має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам статті 291 КПК України, зокрема, якщо цей документ не містить положення, на які вказує норма кримінального процесуального закону.
При перевірці колегією суддів матеріалів провадження встановлено, що до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт, складений заступником начальника слідчого відділення Мар`їнського РВ ГУМВС України в Донецькій області капітаном міліції ОСОБА_10 і затверджений старшим прокурором Мар`їнської міжрайонної прокуратори Донецької області ОСОБА_9 23 січня 2015 року /а.с.4-7/, який не відповідає вимогам вищенаведеної норми кримінального процесуального закону, а саме п.5) ч.2 ст.291 КПК України, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції в своїй ухвалі, прокурором пред`явлено особі неконкретне обвинувачення, оскільки не вказано місце скоєння кримінального правопорушення, вказуючи ж на наявність шкоди, заподіяної злочином, передбаченим ч.5 ст.260 КК України, в обвинувальному акті сторона обвинувачення не зазначила, на підставі яких даних органи досудового розслідування дійшли до висновку про «…спричинення масової загибелі людей, а також руйнування та пошкодження великої кількості адміністративних та приватних будівель і споруд», при тому, що відповідно до того ж таки акту потерпілих у вчиненні кримінальних правопорушень ОСОБА_6 не має та матеріальної шкоди не завдано /а.с.6/, що вказує в тому числі на те, що виклад фактичних обставин кримінального провадження не відповідає правовій кваліфікації кримінального правопорушення, зазначеній в обвинувальному акті.
Також, як вірно зазначив суд першої інстанції в своїй ухвалі, з чим погоджується і колегія суддів, не можна визнати такими, що відповідають вимогам наведеного вище пункту, частині та статті кримінального процесуального закону встановлені стороною обвинувачення фактичні обставини по епізоду з незаконним поводженням обвинуваченим з бойовими припасами, кваліфіковані за ч.1 ст.263 КК України, оскільки наведені у обвинувальному акті дані суперечать одне одному, так як відповідно до вказаного акту /а.с.4/ ОСОБА_11 придбав боєприпаси- гранату «РГ-42», 06 січня 2015 року, а вилучена остання була 07 січня 2014 року.
Виходячи з підстав повернення вказаного обвинувального акту прокурору, наведених вище, колегія суддів вважає, що інші порушення вимог кримінального процесуального закону, які були допущені стороною обвинувачення і на які вказує суд першої інстанції в своїй ухвалі, хоча й не можуть бути окремо підставою для застосування судом вимог п.3) ч.3 ст.314 КПК України, однак дотримання цих вимог обумовлено загальними засадами кримінального провадження, яких слід дотримуватися стороні обвинувачення при повторному направленні обвинувального акту до суду.
Що стосується клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , то враховуючи тяжкість інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 умисних кримінальних правопорушень, одне з яких, а саме за ч.5 ст.260 КК України, законодавець відносить в тому числі до категорії особливо тяжкого, строк покарання за яке передбачений від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі, даних про особу обвинуваченого, з урахуванням наведених обставин, що підтверджують на даному етапі провадження у справі потребу в подальшому триманні під вартою, колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення запобігання раніше встановлених ризиків у даному кримінальному провадженні, тому обвинуваченому ОСОБА_6 , з урахуванням вимог ст.177 КПК України, ст.178 КПК України, ст.183 КПК України, ст.199 КПК України слід продовжити раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, хоча й у межах розумного строку, тобто до 23 травня 2015 року, задовольнивши клопотання прокурора частково.
З наведених вище підстав колегія суддів не може погодитися з доводами сторони захисту в частині зміни запобіжного заходу обвинуваченому, оскільки посилаючись на певні обставини сторона захисту не обґрунтувала їх жодними доказами.
На підставі наведеного вище, керуючись ч.2 ст.376 КПК України, ст.404 КПК України, ст.405 КПК України, п.1) ч.1 ст.407 КПК України, ст.418 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляцію старшого прокурора Мар`їнської міжрайонної прокуратури Донецької області, яка затвердила обвинувальний акт та приймала участь в розгляді справи судом першої інстанції- ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити у виді тримання під вартою на строк до 23 травня 2015 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4