Ухвалаіменем україни

09 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_9,

суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11,

за участю прокурора ОСОБА_12,

захисників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

секретаря Шапули В.В.

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000017, за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та захисників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 12 листопада 2014 року щодо ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

в с т а н о в и л а:

вироком Бережанського районного суду від 01 вересня 2014 року,

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1, раніше не судимого,

визнано винним за ч. 2 ст. 355 КК України та призначено покарання 3 роки позбавлення волі.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця та мешканця АДРЕСА_2, в силу ст. 89 КК України такого що немає судимості,

визнано винним за ч. 2 ст. 355 КК України та призначено покарання 3 роки позбавлення волі.

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця м. Прага, Чехія, мешканця АДРЕСА_3, в силу ст. 89 КК України такого що немає судимості,

визнано винним за ч. 2 ст. 355 КК України та призначено покарання 3 роки позбавлення волі.

Стягнуто солідарно з засуджених ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь державного бюджету 1247 грн. 50 коп. судових витрат.

Вирішено долю речових доказів.

Вироком Апеляційного суду Тернопільської області від 12 листопада 2014 року вирок районного суду Тернопільської області від 01 вересня 2014 року щодо ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 355 КК України скасовано.

Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_4 визнано винним за ч. 3 ст. 355 КК України та призначено покарання 4 роки позбавлення волі, ОСОБА_5 визнано винним за ч. 3 ст. 355 КК України та призначено покарання 4 роки позбавлення волі, ОСОБА_6 визнано винним за ч. 3 ст. 355 КК України та призначено покарання 4 роки позбавлення волі.

Ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 23 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання за вироком Бережанського районного суду від 01 вересня 2014 року на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію в 2014 році» скасовано.

В задоволенні клопотання ОСОБА_4 про застосування до нього Закону України «Про амністію в 2014 році» відмовлено.

Ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 23 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання за вироком Бережанського районного суду від 01 вересня 2014 року на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» скасовано.

В задоволенні клопотання ОСОБА_6 про застосування до нього Закону України «Про амністію в 2014 році» відмовлено.

В решті вирок суду щодо ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без зміни.

У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_4 та захисники ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ставлять питання про зміну вироку апеляційного суду в зв'язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального кодексу України. Зокрема, вважають, що справу в суді апеляційної інстанції розглянуто незаконним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_13 вже приймав участь у цьому кримінальному провадженні. Стверджують, суд апеляційної інстанції без проведення судового слідства дав неправильну оцінку доказам у справі, необґрунтовано взяв до уваги судово-медичний висновок від 19 березня 2013 року, перекваліфікував дії засуджених на ч. 3 ст. 355 КК України. Пославшись у своїх висновках на застосування щодо потерпілого насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров'я особи, апеляційний суд вийшов за межі пред'явленого обвинувачення засудженим. Незаконно, без поновлення строку на апеляційне оскарження разом із вироком суду також скасовано рішення суду щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_6, якими їх звільнено від покарання за вироком суду на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році». Засуджений ОСОБА_4 та захисники ОСОБА_3 і ОСОБА_2 просять змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_6, перекваліфікувати дії засуджених на ч. 2 ст. 355 КК України, призначити за цим законом покарання та звільнити від покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році». Захисник ОСОБА_1 ставить питання про зміну вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_7, перекваліфікацію його дій на ч. 2 ст. 355 КК України та звільнення засудженого від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.

У запереченнях на подані касаційні скарги потерпілий ОСОБА_8 вважає скарги необґрунтованими, а вирок апеляційного суду таким, що зміні не підлягає.

За вироком суду ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на виконання цивільно-правового договору із ОСОБА_8 протягом березня 2011 року здійснювали ремонтні роботи його квартири. За виконану роботу ОСОБА_8 не розрахувався.

У лютому 2013 року ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_6 та ОСОБА_4 пред'явив вимогу ОСОБА_8 за його місцем проживання в АДРЕСА_4, повернути до 09 лютого 2013 року кошти в сумі 2 000 доларів США за проведений ремонт квартири.

09 лютого 2013 року з аналогічною вимогою ОСОБА_5 звернувся до потерпілого за місцем його роботи в магазині «Скло-дзеркала», за адресою м. Бережани, вул. Шевченка, 55 А.

14 лютого 2013 року ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_5 прийшли до потерпілого на роботу з вимогою повернути кошти. Після того, як ОСОБА_8 повідомив, що грошей він нікому не винен, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заламали йому руки, а ОСОБА_6 намотав скоч-стрічку навколо шиї та обличчя, що заважало потерпілому вільно дихати. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повалили на підлогу потерпілого, продовжували утримувати за руки, а ОСОБА_6 наніс удари ногами по його тулобу, після чого продовжував намотувати навколо шиї та обличчя потерпілого скоч-стрічку, чим спричинив йому біль та удушення, наніс удари по обличчю потерпілого. Внаслідок дій засуджених потерпілий отримав тілесні ушкодження легкого та середнього ступеню тяжкості.

У період з 14 лютого по 19 березня ОСОБА_6 та ОСОБА_4 із погрозою застосувати фізичне насильство, неодноразово телефонували до ОСОБА_8 із вимогою повернути грошові кошти.

19 березня 2013 року в ході контролю за вчиненням злочину ОСОБА_8 передав у салоні власного автомобіля ОСОБА_4 грошові кошти 1 000 доларів США на виконання вимог, після чого ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були затримані працівниками міліції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників на підтримку касаційних скарг частково, прокурора, котрий підтримав доводи касаційних скарг та вважав, що вирок апеляційного суду підлягає скасуванню, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Цих вимог апеляційним судом не дотримано.

Як убачається з вироку, апеляційним судом встановлено, що обставини злочину, які визнав суд першої інстанції доведеними, відповідають фактичним обставинам справи, але їм дано неправильну юридичну оцінку.

Одночасно, апеляційним судом визнано доводи прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи обґрунтованими.

Як слідує з вироку районного суду, аналізуючи висновок судово-медичної експертизи від 19 березня 2013 року, суд додатково допитав в судовому засіданні експерта, направив запит до Тернопільської міської лікарні швидкої допомоги, та встановив, що ОСОБА_8 до події злочину, мав перелом кісті руки, а 14 лютого 2013 року, після події злочину звертався за медичною допомогою з приводу травми руки, однак жодних тілесних ушкоджень, які потягли за собою розлад здоров'я та переломів у нього не було виявлено.

Даючи оцінку висновку експерта у сукупності з іншими доказами в справі, суд першої інстанції визнав недоведеним заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Апеляційний суд, у свою чергу, як на докази вини засуджених послався на висновок названої судово-медичної експертизи, констатуючи про заподіяння потерпілому наряду з іншим середньої тілесного ушкодження у виді перелому кінцівки.

Таким чином висновки судів щодо встановлених фактичних обставин справи суттєво різняться.

Підтвердження чи спростування такої фактичної обставини як заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження є суттєвим, оскільки впливає на кваліфікацію злочину та ступінь вини обвинувачених.

Згідно вимог ч. 2 ст. 420 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку належить зазначати формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

У зв'язку із цим, у разі незгоди апеляційного суду з висновком суду першої інстанції щодо обставин справи та встановленням нових фактичних обставин, які більше того, тягнуть за собою іншу кваліфікацію злочину, суду апеляційної інстанції у рішенні належить зазначати, які саме обставини ним встановлено.

На наведене звертає увагу постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» від 15 травня 2006 року № 1.

Перекваліфіковуючи злочинні дії ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 апеляційний суд на порушення вимог закону не спростував висновків суду першої інстанції щодо досліджених доказів, не навів інших фактичних обставин застосування засудженими до потерпілого небезпечного для життя чи здоров'я насильства.

Окрім того Пленум у названій постанові зазначив, що виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо їх не було досліджено під час апеляційного розгляду справи.

Із технічного запису судових засідань в суді апеляційної інстанції та журналу судових засідань слідує, що судове слідство в суді апеляційної інстанції не проводилося, на що обґрунтовано посилаються у касаційних скаргах засуджений та захисники.

Таким чином, без проведення судового слідства, на порушення вимог ст.ст. 84, 94, 404 КПК України суд апеляційної інстанції вдався до іншої оцінки доказів, яку провів без їх безпосереднього дослідження, прийшов до суперечливого та передчасного висновку про перекваліфікацію дій засуджених.

Приймаючи до розгляду доповнення до апеляційної скарги прокурора та скасовуючи ухвали Бережанського районного суду про застосування стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Закону України «Про амністію у 2014 році», апеляційний суд всупереч вимогам ст. 399 КПК України не перевірив дотримання прокурором процесуального строку на апеляційне оскарження таких ухвал.

Окрім того, стверджуючи про незаконність застосування районним судом Закону України «Про амністію у 2014 році» щодо обвинувачених, прийшов до необґрунтованого висновку про порушення судом першої інстанції процесуального законодавства, пославшись на застосування амністії до осіб, вирок відносно яких не набрав законної сили.

Такі висновки апеляційного суду суперечать положенням п. г ст. 9 Закону України «Про амністію у 2014 році», відповідно до яких, застосування цього Закону здійснюється щодо осіб яких судом ухвалено вироки, які не набрали законної сили, - за клопотанням самої особи, її захисника чи законного представника.

Обставин, що виключають участь судді в кримінальному провадженні, які передбачено ст.ст. 75, 76 КПК України касаційним судом не встановлено, тому посилання у касаційних скаргах на незаконний склад суду в суді апеляційної інстанції колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як убачається з матеріалів справи (т. 5, а.с. 76) в суді прокурором було змінено обвинувачення, і підсудним згідно обвинувального акту ставилося в провину вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 355 КК України.

Тому твердження касаційних скарг про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі пред'явленого обвинувачення засудженим не відповідає матеріалами справи.

Разом із тим, належить перевірити доводи скарг про невідповідність висунутому обвинуваченню висновок суду про заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень, що не потягли розлад здоров'я, способом, який є небезпечним для життя чи здоров'я.

Оскільки суд касаційної інстанції відповідно до своїх повноважень і в силу ст. 436 КПК України позбавлений можливості давати власну оцінку доказам у справі, касаційні скарги засудженого та захисників належить задовольнити частково.

Допущені порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону є істотними, вирок апеляційного суду невідповідає вимогам ст. 420 КПК України, що є підставою для скасування цього вироку відповідно до вимог ст. 438 КПК України та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду необхідно розглянути справу відповідно до вимог закону, за необхідності провести судове слідство, встановити фактичні обставини вчиненого злочину, ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 433-438 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та захисників ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 12 листопада 2014 року щодо ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_9