АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
представників власника майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ПрАТ «Нафтогазвидобування» ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС управління з розслідування особливо важливих справ ГСУ Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 , погоджене старшим прокурором першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , та, в межах кримінального провадження № 0000077 за ч. 1 ст. 115, ч. 5 ст. 191 КК України, накладено арешт на видаткову частину банківських рахунків ПрАТ «Нафтогазвидобування», а саме:

№ НОМЕР_1 (грн..), відкритий у ПАТ «ВТБ Банк» (МФО 321767);

№ НОМЕР_2 (грн.), № НОМЕР_3 (грн.), № НОМЕР_4 (грн.), № НОМЕР_5 (грн.), № НОМЕР_5 (євро), № НОМЕР_5 (рос.рубль), № НОМЕР_5 (дол.), № НОМЕР_6 (грн.), № НОМЕР_7 (грн.), № НОМЕР_8 (грн.), № НОМЕР_9 (грн.), № НОМЕР_10 (грн.), № НОМЕР_11 (грн.), № НОМЕР_12 (грн.), № НОМЕР_13 (грн.), № НОМЕР_14 (грн.), № НОМЕР_15 (грн.), відкриті в ПАТ «ПУБМ» (МФО 334851);

№ НОМЕР_16 (євро), № НОМЕР_17 (грн.), № НОМЕР_18 (дол.), відкриті у ПАТ «Укрсоцбанк» (МФО 300023);

№ НОМЕР_19 (рос. рубль), № НОМЕР_19 (євро), № НОМЕР_19 (грн.), № НОМЕР_20 (грн.), відкриті в Київська ОФ АКБ «УСБ» м. Київ (МФО 321013);

№ 7101 (грн.), № НОМЕР_21 (дол.), відкриті в ПАТ «Омега Банк» «МФО 300164);

№ НОМЕР_22 (грн.), № НОМЕР_23 (грн.), відкриті в АТ «Брокбізнесбанк» (МФО 300249);

№ НОМЕР_24 (грн.), відкритий у АТ «ОТП Банк» (МФО 300528);

№ НОМЕР_25 (дол.), № НОМЕР_25 (грн.), відкриті у ПАТ «ЮСБ БАНК» (МФО 305987);

№ НОМЕР_26 (дол.), № НОМЕР_26 (грн.), відкриті у ДФ ПАТ «ЄКБ», м. Дніпропетровськ (МФО 307349);

№ НОМЕР_27 (дол.), № НОМЕР_28 (грн.), відкриті в АТ «Сведбанк Інвест» (МФО 320650);

№ НОМЕР_29 (грн.), відкритий в Київська ФПАТБК «Південкомбанк», м. Київ (МФО 320876);

№ НОМЕР_30 (грн.), № НОМЕР_31 (грн.), відкриті в Київська Ф. «Банк Кредит Дніпро», м. Київ (МФО 320898);

№ 8818 (грн.), № 8818 (грн.), відкриті в Перша Київ.Філ. ВАТ «Віейбі Банк» м. Київ (МФО 321637);

№ НОМЕР_32 (грн.), № НОМЕР_33 (грн.), відкриті в ЗАТ «Український кредитний банк» м. Київ (МФО 321701);

№ НОМЕР_34 (дол.), № НОМЕР_34 (євро), № НОМЕР_34 (грн.), відкриті у КМФ ПАТ «УСБ» м. Київ (МФО 322012);

№ НОМЕР_35 (євро), № НОМЕР_36 (грн.), № НОМЕР_37 (дол.), відкриті у ПАТ «Марфін Банк» (МФО 328168);

№ НОМЕР_38 (грн.), № НОМЕР_39 (грн.), № НОМЕР_40 (грн.), відкриті у ПАТ «Віейбі Банк» (МФО 380537);

№ НОМЕР_41 (дол.), № НОМЕР_41 (грн.), відкриті у ПАТ «ТЕРРА БАНК» (МФО 380601);

№ НОМЕР_42 (грн.), відкритий у ПАТ «Укрбізнесбанк» МФО (334969);

№ НОМЕР_43 (грн.), відкритий у ПАТ «Комерційний банк «Даніель» МФО (380980);

№ НОМЕР_44 (грн.), відкритий в АТ «Сбербанк Росії» (МФО 320627);

№ НОМЕР_45 (грн.), відкритий у Казначейство України (електронне адміністрування податку) (МФО 899998);

та на свердловини №№ 1,2,3,4,5,51 Мачухського і №№ 1,3,4,6,7,9,10,16,51,60,62,63,64 Семиренківського родовищ в Полтавській області, на яких товариством проводиться дослідно-промислова і промислова розробка, шляхом заборони використовувати або відчужувати видобуті вуглеводні.

Відповідно до ухвали, слідчий суддя наклав арешт на вказане майно, як на таке, що є предметом розслідуваного злочину.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «Нафтогазвидобування» просить скасувати ухвалу слідчого судді, направити її для виконання до Генеральної прокуратури України та зобов`язати слідчого повідомити установи і організації, в які було надіслано ухвалу про арешт майна.

Представник зазначає, що ухвала слідчого судді винесена з порушенням норм матеріального, процесуального права та є необґрунтованою. Зокрема, апелянт вказує на те, що фабула справи, викладена у клопотанні, не відповідає правовим підставам для накладення арешту на майно та рахунки товариства і стверджує, що немає жодних очевидних причин, які б створювали необхідність через три роки після вчинення злочину вживати відповідні заходи забезпечення кримінального провадження. Апелянт також стверджує, що слідчим не доведено у клопотанні обставин, що арештоване майно здобуто товариством злочинним шляхом та що воно є предметом розслідуваного злочину. Також апелянт посилається на те, що слідчим суддею при розгляді клопотання не враховано тих обставин, що у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, не встановлено розмір майнової шкоди, яка б підлягала відшкодуванню, не враховано, що товариство несе чисельні збитки, внаслідок арешту майна, оскільки не може здійснювати виробничу діяльність, виконувати цивільні зобов`язання, сплачувати заробітну плату і податки. Крім того, посилається апелянт на ті обставини, що слідчим суддею не встановлено співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, оскільки рішенням суду фактично заблоковано господарську діяльність товариства, внаслідок чого Україна недоотримає до 1 млрд. куб природного газу і ці обсяги доведеться імпортувати; державний бюджет втратить понад 2,2 млрд. гривень несплачених податків; більш ніж 1000 співробітників підрядних організацій втратить роботу і товариство не зможе виконати свої зобов`язання з реалізації соціальних проектів, в той час як слідством навіть не встановлена сума збитків, завданих розслідуваним злочином та не доведено тих обставин, які б підтверджували зв`язок майна товариства із вчиненими злочинами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників апелянта, які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити та скасувати ухвалу слідчого судді про накладення арешту, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін ухвалу слідчого судді, вивчивши матеріали судового провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання слідчого, виходячи з наступного.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України, та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню (ст. 3 КПК України).

Для досягнення зазначеної мети слідчий суддя під час розгляду клопотання про арешт майна в першу чергу повинен перевірити наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину (п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України).
Тобто зазначена норма закону зобов`язує слідчого суддю для правильного вирішення питання щодо арешту майна переконатися в тому, що обставини вчинення злочину, про які йдеться в клопотанні, підтверджуються достатніми даними, приєднаними до матеріалів клопотання і вказані дані надають можливість застосування такого заходу державного примусу як арешт майна.

Разом з тим, слідчий суддя вказаних вимог закону не дотримався.

Як вбачається з матеріалів судової справи, Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000077 за ч. 1 ст. 115, ч. 5 ст. 191 КК України.

В клопотанні слідчий зазначив, що 03 лютого 2012 року невстановленими особами із застосуванням зброї викрадено голову правління ПрАТ «Нафтогазвидобування» ОСОБА_10 , який володів 10 % акцій вказаного товариства. Власниками акцій товариства на момент викрадення ОСОБА_10 були кіпрські компанії: «Актовент Інвестмент Лімітед», «Алфредо Трейдиінг Лімітед», «Фолукс Консалтинг Лімітед», «Ведістон Менеджмент Лімітед», Вінбург Інвестментс Ліміьед», «Уолфорд Ходінгз Лімітед», які належали ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Між вказаними особами існував розподіл прибутків за схемою: ОСОБА_12 60%, ОСОБА_11 30 %, ОСОБА_10 10 %. Зазначеним розподілом займався безпосередньо ОСОБА_10 . За деякий час до викрадення ОСОБА_10 , останній з дозволу ОСОБА_12 нарахував собі ще 10 % прибутку, зменшивши цим частку ОСОБА_11 до 20 %. Після викрадення ОСОБА_10 між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 була досягнута домовленість щодо розподілу акцій 50% на 50 %. На зустрічі, де була досягнута дана домовленість, як вказано у клопотанні, були присутні ОСОБА_13 , який представляв інтереси ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , який діяв в інтересах ОСОБА_11 , та на якого свідок ОСОБА_15 вказав як на особу, що організувала викрадення ОСОБА_10 . В послідуючому вказані особи продали по 25 % акцій товариства компанії ДТЕК.

Зазначена інформація, на думку органу досудового розслідування, дає підстави вважати, що ОСОБА_10 викрали з метою подальшого «рейдерського» захоплення підприємства, тобто заволодіння тією частиною майна, яке належало потерпілому.

Однак, такі обставини, на які посилається слідство, не знаходять свого належного підтвердження в матеріалах справи, які б не викликали сумнівів у їх достатності для прийняття рішення про накладення арешту на майно ПрАТ «Нафтогазвидобування».

Перш за все звертає на себе увагу та обставина, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_10 взагалі був власником певного пакету акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», тобто в матеріалах справи відсутні документальні дані, які б посвідчували майнові права ОСОБА_10 , що стосуються акціонерного товариства «Нафтогазвидобування», включаючи право на отримання частини прибутку.
Також не має даних у справі, що ОСОБА_10 володів правом розподілу прибутків товариства між фізичними особами, які, згідно матеріалів клопотання, не є акціонерами даного товариства.
Відповідно, не доведення того факту, що ОСОБА_10 мав корпоративні права у цьому товаристві, володів правами щодо розподілу прибутків товариства, не дозволяє дійти ґрунтовного і логічного висновку про те, що викрадення потерпілого було здійснено саме з метою заволодіння частиною прибутку ПрАТ «Нафтогазвидобування», а не з будь-яких інших мотивів.

Не знайшли свого належного документального підтвердження матеріалами справи і посилання слідчого на те, що кіпрські компанії, які є власниками акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», належали саме ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і що зазначені особи мали право на отримання прибутків від діяльності товариства та на продаж акцій товариства.
Представники ПрАТ «Нафтогазвидобування» в апеляційній скарзі та судовому засіданні вказаних обставин також не підтверджували.
Єдиним доказом, який, на думку слідства, підтверджує вказані обставини, є віднайдена під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_14 угода від 17 жовтня 2012 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , відповідно до змісту якої сторони домовилися між собою про те, що ОСОБА_11 забезпечує отримання ОСОБА_14 частки дивідендів у розмірі 20 % від отриманого прибутку кожної із кіпрських компаній, які належать ОСОБА_11 і в загальному володіють 50 % статутного фонду ПрАТ «Нафтогазвидобування», а при продажу акцій вказаних компаній отримання 20 % від суми прибутку при такому продажі від кожної компанії.
Разом з тим, вказаний документ не має юридичної значення, так як укладений між фізичними особами, відносно яких відсутні дані, що вони є учасниками ПрАТ «Нафтогазвидобування» чи учасниками кіпрських компаній - акціонерів ПрАТ «Нафтогазвидобування», або ж володіють іншими правами у товаристві.
При цьому зі справи вбачається, що жодне із тверджень, які містяться в цій угоді, не було перевірено слідством в ході проведення відповідних слідчих дій, а одразу покладено в основу клопотання, як беззаперечний факт. Більше того, як вбачається з клопотання, вилучення вказаної угоди було здійснено під час проведення слідчих дій в іншому кримінальному провадженні, а саме № 0001003, і в матеріалах клопотання відсутні дані про те, на яких правових підставах вилучений під час обшуку в іншому кримінальному провадженні документ, долучено до матеріалів кримінального провадження № 0000077 та чи взагалі його було долучено.
Всі інші матеріали, які долучені до клопотання, а саме пояснення свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 та листування ОСОБА_17 не містять даних про власників ПрАТ «Нафтогазвидобування», про перехід права власності,про розподіл прибутків товариства та, що злочин щодо ОСОБА_10 вчинено з приводу заволодіння його майном.
З урахуванням викладеного, можна дійти однозначного висновку про відсутність переконливих доказів тих обставин, на які послався орган досудового розслідування при обґрунтуванні клопотання про арешт майна, що не може слугувати законною підставою для застосування відповідних заходів забезпечення кримінального провадження на даному етапі досудового розслідування.
Про відсутність доказів вчинення злочину саме за таких обставин, про які йдеться у клопотанні, свідчать і ті обставини, що у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, незважаючи на те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває понад три роки.
Взагалі є невмотивованим чому питання накладення арешту на майно товариства постало саме на даному етапі кримінального провадження та які обставини зумовили слідство дійти висновку про доцільність застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження з метою запобігання незаконному відчуженню майна товариства. Як вбачається з клопотання, частина акцій товариства вже була відчужена після вчинення злочину, а тому ризик незаконного відчуження майна, про який йдеться в клопотанні слідчого, втратив свою актуальність. Більше того, в матеріалах провадження не має жодних даних про те, що перехід права власності на майно хоч в одному із випадків здійснювався з порушенням вимог закону і відповідне право власності у встановленому законом порядку ніким не оспорюється. Таким чином на даний час відсутні правові підстави вважати, що власники ПрАТ «Нафтогазвидобування» є недобросовісними володільцями, що само по собі виключає застосування таких обтяжливих заходів забезпечення кримінального провадження.
Крім того, звертають на себе увагу також недоліки правової кваліфікації вказаного кримінального провадження.
По-перше, як в клопотанні слідчого, так і витягу з ЄРДР зазначено, що невстановленими особами було викрадено ОСОБА_10 та жодних тверджень про те, що потерпілого було вбито після викрадення в цих документах не міститься. Однак, слідством вказані злочинні дії невстановлених осіб кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, що не відповідає об`єктивній стороні цього злочину та матеріалам кримінального провадження.
По-друге, вказуючи на те, що ОСОБА_10 викрали з метою заволодіння належним йому майном, слідчий взагалі вийшов за межі кримінального провадження, яке розслідується за ч. 1 ст. 115 КК України. Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не містить такої кваліфікуючої ознаки як вчинення злочину з корисливих мотивів, а тому в межах цього кримінального провадження не можна стверджувати, що вбивство вчинено з метою заволодіння чужим майном. Відповідна диспозиція злочину міститься в ч. 2 ст. 115 КК України.

Відповідні недоліки клопотання свідчать про відсутність підстав для накладення арешту, оскільки неправильна кваліфікація злочину є фактично не доведенням підозри вчинення особою того злочину, в межах розслідування якого вноситься клопотання. Це правило поширюється і на випадки вирішення питання про наявність чи відсутність кваліфікуючих ознак відповідного злочину.

При цьому слід також вказати, що норми КК України, не передбачають відповідальності за вчинення таких протиправних дій, як «рейдерське захоплення», а отже злочинні дії осіб слідчим кваліфіковані не у відповідності до положень кримінального закону.

Що стосується злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, за якою також проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, то об`єктивна сторона цього злочину у клопотанні взагалі не викладена і не описана відповідним чином. Тобто зміст клопотання слідчого щодо обставин вчинення цього злочин не характеризуються наявністю сукупності фактів, які б в обов`язковому порядку охоплювали всі істотні обставини кримінального провадження і містили аналітичну прив`язку до конкретних осіб та подій.
Як вказано в ЄРДР, працівники ПрАТ «Нафтогазвидобування» заволоділи чужим майном на суму 160 млн. грн. і, як повідомив в судовому засіданні прокурор, цей злочин безпосередньо пов`язаний з викраденням ОСОБА_10 , оскільки є наслідком його вчинення. Однак, віднайти логічний і правовий взаємозв`язок між обставинами вчинення цього злочину та злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за матеріалами клопотання не видається можливим. В клопотанні слідчого відсутні дані як про подію вчинення цього злочину, так і про те, за яких обставин його було вчинено, кому належали кошти, якими, нібито, незаконно заволоділи працівники товариства, хто конкретно ними заволодів та яким способом; також не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між подією вбивства та заволодінням працівниками ПрАТ «Нафтогазвидобування» коштами на суму 160 млн. грн., з обґрунтуванням тих обставин, що дані про вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, внесено до ЄРДР через два роки після викрадення потерпілого. З клопотання слідчого вбачається, що сума коштів в розмірі 160 млн. грн. в ньому жодного разу не зазначається і з розміром шкоди, завданої злочином, також не пов`язується. Більше того, в клопотанні взагалі не зазначено, який розмір шкоди завдано, внаслідок вчинення розслідуваних злочинів, як того вимагає п. 3 ч. 2 ст. 173 КПК України.
В сукупності з вищезазначеними обставинами, згідно п. 1 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя також повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має відповідати вимогам закону та бути належним чином обґрунтована у клопотанні слідчого.
Правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту, мають співвідноситися з вимогами КПК України та обставинами кримінального провадження.

В цьому контексті слід також зазначити, що КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер. Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати певним вимогам КПК України, то слідчий повинен неухильно їх дотримуватися, оскільки невиконання цих вимог робить юридично нікчемними сам процесуальний документ і зводить нанівець зусилля слідчого судді з розв`язання завдань судового контролю за досудовим розслідуванням.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, уточнивши вимоги клопотання під час судового розгляду, слідчий та прокурор просили накласти арешт на рахунки та свердловини ПрАТ «Нафтогазвидобування» на підставі ч. 2 ст. 170 КПК України, як на майно, на яке було спрямовано злочин.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України.
Зміст ч. 2 ст. 167 КПК України визначає наступні критерії, за наявності яких майно може бути арештоване, а саме, якщо ці речі: є засоби чи знаряддя вчинення злочину або зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення; є предметом злочину; одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Зазначений перелік критеріїв є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З викладеного вбачається, що ч. 2 ст. 170 КПК України, яка визначає підстави для накладення арешту на майно, не містить такої підстави, як арешт майна, «на яке було спрямовано злочин», а тому відповідне формулювання не може бути визнано правовим та таким, що відповідає законній меті. Редакція ст. 167 КПК України, яка передбачала арешт майна із вказаних слідчим підстав, на сьогоднішній день втратила чинність.
Проте, навіть оцінюючи вказані підстави для арешту майна, які наведені слідчим в судовому засіданні, а також правові підстави вказані у клопотанні з приводу того, що арештувати рахунки та свердловини ПрАТ «Нафтогазвидобування» необхідно з метою повернення належного ОСОБА_10 майна, то слід зазначити, що зазначені посилання є повністю безпідставними. В матеріалах справи відсутні дані про те, що арештоване майно ПрАТ «Нафтогазвидобування» коли-небудь належало ОСОБА_10 , відсутні дані про те, що ним незаконно заволоділи та, відповідно, відсутні дані про осіб, які заволоділи цим майном та у який спосіб.

Таким чином, слідчий не навів у клопотанні наявність законної мети (правової підстави) для накладення арешту на майно, а слідчий суддя, в свою чергу, залишив це поза увагою.

Більше того, слідчий суддя, мотивуючи свою ухвалу про накладення арешту, вийшов за межі доводів слідчого та прокурора, вказавши, що майно підлягає арешту як таке, що є предметом злочину. Однак, і такі твердження слідчого судді не ґрунтуються на нормах матеріального права і матеріалах судової справи.

Предметом злочину є речі матеріального світу, з певними властивостями яких закон про кримінальну відповідальність пов`язує наявність у діях особи ознак конкретного складу злочину. Властивостями предмету злочину є ті обставини, з приводу яких чи шляхом впливу на які вчинюється злочин.

Разом з тим, у даному кримінальному провадженні, яке розслідується за фактом умисного вбивства без кваліфікуючих ознак, не можна стверджувати, що злочин вчинено з корисливих мотивів з приводу певного майна, оскільки це виходить за межі відповідної правової кваліфікації. Тим більше, в матеріалах справи відсутні докази про юридичний чи фактичний зв`язок майна товариства із особою, щодо якої вчинено злочин, а тому немає підстав вважати, що вказане майно могло бути предметом даного злочину.

В сукупності з вищезазначеним звертає на себе увагу і та обставина, що вимоги клопотання слідчого про накладення арешту на розрахункові рахунки товариства не узгоджені з положеннями ст. 170 КПК України, яка не передбачає можливості накладення арешту на банківські рахунки. Вказана стаття визначає можливість арешту грошових коштів, які знаходяться на рахунку, однак не самого банківського рахунку.
Слідчий суддя в свою чергу в ухвалі зазначив, що накладає арешт на видаткову частину рахунків, в той час, коли закон взагалі не передбачає такого поняття як «видаткова чи інша частина рахунку».

Також звертає на себе увагу і та обставина, що слідчий просить накласти арешт на свердловини, які використовуються у господарській діяльності товариством, однак, визначаючи спосіб такого арешту, просить заборонити використовувати і відчужувати вже видобуті вуглеводні. Тому, постає питання з яких правових підстав необхідно арештовувати свердловини та повністю блокувати господарську діяльність товариства, якщо метою арешту, по версії слідчого, є необхідність заборонити використовувати і відчужувати видобуті вуглеводні.
Залишились не перевіреними слідчим та слідчим суддею також дані про суму коштів, які знаходяться на рахунках товариства та об`єми видобутих вуглеводнів, що підлягають арешту, як того вимагають ч. 2 ст. 171 та ч. 5 ст. 173 КПК України.

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, постановляючи рішення про арешт майна, також повинен встановити розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Згідно практики Європейського суду з прав людини для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим має бути дотримана розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження в цілому та вимогою захисту основних прав особи.

Як вбачається з матеріалів судової справи, слідчим у клопотанні ставилося питання про накладення арешту на всі розрахункові рахунки ПрАТ «Нафтогазвидобування» та на значну частину свердловин, які використовуються товариством у господарській діяльності. І вказане клопотання було задоволено слідчим суддею в повному обсязі.
Однак, навіть якщо припустити те, що ОСОБА_10 дійсно володів 10% акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», які, на думку слідства були незаконно відчужені, то за таких обставин, накладення арешту на більшу частину майна товариства є явно не пропорційним і обмежує право власності законного володільця не у відповідності до мети кримінального провадження. В такому випадку, слідчий мав ставити питання лише про арешт тієї частини майна, яка, на його переконання, вибула із володіння особи незаконно, а не щодо всього майна товариства.

Обґрунтовано посилається апелянт і на те, що слідчий суддя не оцінив тих обставин, що на сьогоднішній день ПрАТ «Нафтогазвидобування» здійснює законну підприємницьку діяльність та внаслідок арешту майна практично заблоковано роботу товариства, яке несе чисельні збитки, не може здійснювати виробничу діяльність, пов`язану з видобутком дефіцитного для України газу, виконувати цивільні зобов`язання, сплачувати заробітну плату і податки.
Тому, накладаючи арешт, слідчий суддя повинен був з`ясувати чи є співрозмірним мета, яку намагається досягти слідство при розслідуванні даних злочинів, та шкода, яка завдається внаслідок арешту майну. Тим більше, що справа розслідується більше трьох років та в ній не повідомлено про підозру жодній особі, що може призвести до повного припинення діяльності товариства на невизначений період і настання непоправних матеріальних наслідків, які будуть явно не співрозмірними з тими, що по версії слідства, настали внаслідок вчинення даного злочину.

Таким чином, слідчим суддею грубо порушені вимоги п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України та практика Європейського суду з прав людини, а також вимоги ч. 4 ст. 170 КПК України, відповідно до якої у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту, який не призведе до надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльність. Однак слідчий суддею прийнято повністю протилежне рішення.
Враховуючи сукупність вищевикладених обставин, слідчий не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, що свідчить про порушення вимог КПК України при проведенні процедури розгляду клопотання про арешт майна, неповноту та однобічність судового розгляду.

Крім того, мають місце й інші порушення вимог КПК України при розгляді клопотання слідчого.

Так, відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна розглядається за участю власника майна. Клопотання слідчого може бути розглянуто без повідомлення власника майна, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Така необхідність завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду.

Зокрема відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що власник майна в разі повідомлення про наміри накласти арешт на його майно може сховати, знищити чи пошкодити майно.

В будь-якому випадку слідчий повинен мотивувати необхідність розгляду клопотання без повідомлення власника майна, а слідчий суддя переконатися, що таке мотивування є обґрунтованим.

Однак, слідчий суддя прийняв рішення про необхідність розгляду клопотання слідчого про арешт майна без повідомлення власника майна, жодним чином не мотивувавши своє рішення наявністю об`єктивних для цього підстав. В клопотанні слідчого також не міститься належного обґрунтування необхідності розгляду клопотання про арешт майна за відсутності власника майна.

Також містяться суперечності між ухвалою слідчого судді та журналом судового засідання, щодо складу учасників судового розгляду. Як вбачається з ухвали слідчого судді, під час розгляду клопотання брав участь слідчий та прокурор, однак в журналі судового засідання дані про те, що в судовому засіданні був присутній прокурор, немає. Вказані обставини також ставлять під сумнів законність зміни доводів клопотання щодо правових підстав для арешту майна, які були враховані слідчим суддею при прийняті рішення.
На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неповноту, однобічність судового розгляду та істотне порушення вимог КПК України, ухвала слідчого судді як незаконна підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали за наслідками безпосереднього розгляду клопотання слідчого.

Дослідивши клопотання слідчого та матеріали судового провадження, враховуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд вважає, що слід відмовити у задоволенні клопотання, в зв`язку з відсутністю доказів тих обставин, на які міститься посилання в клопотанні слідчого; недоведеністю наявності правових підстав для накладення арешту на майно; недоведеністю підстав вважати, що при накладенні арешту буде дотриманий справедливий баланс між завданням кримінального провадження та вимогою закону щодо захисту прав особи на безперешкодне володіння своїм майном.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ПрАТ «Нафтогазвидобування» ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2015 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС управління з розслідування особливо важливих справ ГСУ Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 , погоджене старшим прокурором першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , та, в межах кримінального провадження № 0000077 за ч. 1 ст. 115, ч. 5 ст. 191 КК України, накладено арешт на видаткову частину банківських рахунків ПрАТ «Нафтогазвидобування» та на свердловини №№ 1,2,3,4,5,51 Мачухського і №№ 1,3,4,6,7,9,10,16,51,60,62,63,64 Семиренківського родовищ в Полтавській області, на яких товариством проводиться дослідно-промислова і промислова розробка, шляхом заборони використовувати або відчужувати видобуті вуглеводні, скасувати.
У задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС управління з розслідування особливо важливих справ ГСУ Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 , яке погоджене старшим прокурором першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , про накладення арешту на видаткову частину банківських рахунків ПрАТ «Нафтогазвидобування» та на свердловини №№ 1,2,3,4,5,51 Мачухського і №№ 1,3,4,6,7,9,10,16,51,60,62,63,64 Семиренківського родовищ в Полтавській області, на яких товариством проводиться дослідно-промислова і промислова розробка, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/1024/2015 Категорія ст. 172 КПК України
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_18
Доповідач ОСОБА_1