АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/170/15 Справа № 705/84/14-к Категорія: ст.286 ч.1 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурорівОСОБА_6 , ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2014 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Умані Черкаської області, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст.286 КК України на 2 роки обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням іспитовим строком 2 роки.

Відповідно до ст.76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_9 покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти вказані органи про зміну місця проживання та періодично з`являтись для реєстрації.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 17947,67 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь держави витрати за проведення судової автотехнічної експертизи в розмірі 244,72 грн.

Вирішено питання про речові докази.

ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за те, що він 23 жовтня 2012 року близько 18 години 00 хвилин, керуючи автомобілем марки «Ореl-Аstra», державний номерний знак НОМЕР_1 , та здійснюючи рух заднім ходом по під`їзній дорозі до будинку АДРЕСА_2 , порушуючи вимоги п.2.3 б (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну); п.10.9 (під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб) Правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку, не забезпечив безпеки для руху пішоходів та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , 1962 року народження.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 , отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому 1-ї плюсневої кістки та головки 2-ї плюсневої кістки лівої ноги, які згідно висновку судово-медичної експертизи №170 мд/84 від 05.03.2013 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Керуючи автомобілем ОСОБА_9 грубо порушив вимоги п.п.2.3 б, 10.9 Правил Дорожнього руху України і його дії знаходяться в причинному зв`язку з наслідками, які виникли в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, просить вирок скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Зазначає, що обвинувальний акт складено та направлено до суду понад установлений законом строк досудового розслідування, тому вважає, що це виключає його правову легітимність, є незаконним. 27.01.2014 р. у підготовчому судовому засіданні він заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору з наведених вище підстав, а також у зв`язку з тим, що йому не було вручено обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, позовної заяви потерпілого, а суд вирішив дане клопотання з порушенням вимог ч.1 п.2 ст. 372 КПК України не зазначивши мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положень закону, яким він керувався.

Вважає, що суд безпідставно поставив під сумнів показання свідка ОСОБА_11 , вказавши, що вона працює з ним на одному підприємстві і перебуває у дружніх відносинах, остання попереджалась про кримінальну відповідальність.

Вказує, що під час руху автомобілем він виконав усі вимоги п.2.3 та п.10.9 Правил Дорожнього руху України, був уважним і стежив за дорожньою обстановкою з урахуванням часу доби та стану дорожнього покриття, рухаючись заднім ходом не створював небезпеку чи перешкоди іншим учасникам руху, з метою забезпечення безпеки руху звернувся за допомогою до іншої особи, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, показами частково як потерпілої Монастирської так і показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , даними на досудовому розслідуванні так і в ході судового розгляду. Відсутність факту наїзду на ногу потерпілої автомобілем під його керуванням підтверджується також і відсутністю будь-яких слідів наїзду транспортного засобу. Дорожнє покриття у вказаний час було мокрим та брудним, однак взуття потерпілої не мало жодних слідів контакту з колесом автомобіля, було чистим і без пошкоджень. Це підтвердили свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які оглядали взуття потерпілої.

Зазначає, що покази потерпілої постійно відрізняються між собою (від 25.10., 1.11.2012, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), є непослідовними під час проведення слідчих експериментів.

Крім того, органами досудового розслідування не вилучалися взуття та одяг потерпілої, не було проведено жодної криміналістичної експертизи (механічних пошкоджень одягу, слідів транспортних засобів, слідів нашарувань, трасологічної), що стверджує про відсутність слідів на одязі, які б вказували на подію кримінального правопорушення.

Вважає акт судово-медичного дослідження (обстеження) №170мд від 26.10.2012 року, висновок експерта № 170мд/184 від 05.03.2013 року та висновок експерта № 170мд/523 від 18.09.2013 р. незаконними, оскільки судово-медична експертиза фактично не проведена, не надано обґрунтованих відповідей на 5 поставлених слідчим питань, відсутні відповіді на питання щодо механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілої.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений вказує на безпідставне та необґрунтоване стягнення з нього на користь потерпілої ОСОБА_8 17947,67 грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди.

Він посилається на те, що позовна заява потерпілої не відповідає вимогам ч.4 ст.128 КПК України, ст.119 ЦПК України, ст.ст. 57,58 ЦПК України про форму і зміст позовної заяви, вимоги про відшкодування шкоди потерпілою не доведені.

ОСОБА_8 подала заперечення на апеляційну скаргу з доповненнями, вважає вирок суду законним і обґрунтованим, просила залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу з доповненнями, пояснення потерпілої, яка заперечувала проти апеляції, пояснення прокурора, яка вважала залишити вирок без зміни, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення за встановлених у вироку обставинах та кваліфікація його дій за ч.1 ст.286 КК України є правильною, підтверджується наданими доказами, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності.

Потерпіла ОСОБА_8 показала, що 23.10.2012 року біля 18 год. вона прогулювалась з онуком, який знаходився в дитячій колясці, по під`їздній дорозі у дворі будинку буд. АДРЕСА_2 . В цей час її ззаду ударив автомобіль Опель білого кольору. В подальшому на цьому автомобілі Мілерсона її доставили в Уманську міську лікарню, зробили операцію. Лікувалась вона чотири місяці амбулаторно за свої кошти, обвинувачений завдану шкоду не відшкодував.

Свідок ОСОБА_11 показала, що в жовтні 2012 року біля 18 год. її співробітник ОСОБА_9 підвіз автомобілем її додому до буд. АДРЕСА_2 . Коли вона вийшла із автомобіля, ОСОБА_9 став рухатись заднім ходом. По під`їздній дорозі рухалася жінка з дитячою коляскою. Вона побачила, що жінка, яка знаходилась позаду руху автомобіля, почала падати, а потім повідомила, що автомобіль переїхав їй ногу. Вони відвезли жінку в лікарню.

Свідок ОСОБА_12 показав, що восени 2012 року, у вечірній час, він на автомобілі ВАЗ-2105 проїжджав біля буд. № 7 по пров.Богуна в м.Умані. попереду нього в зустрічному напрямку стояв автомобіль Опель білого кольору. Коли Опель став рухатись назад, то він помітив жінку, яка сиділа біля автомобіля, стогнала, там була і дитяча коляска. Водій автомобіля Опель міг уникнути наїзду, якщо бачив потерпілу. Свідок ОСОБА_13 дочка ОСОБА_8 показала, що 23.10.2012 року їй подзвонила мати, плакала і говорила, що її збив автомобіль у дворі буд. АДРЕСА_2 . Коли вона прибігла на місце події, водій ОСОБА_9 повідомив, що здавав назад і не помітив чи є хтось позаду.

Судом були досліджені протоколи огляду місця ДТП із схемою та фото таблицями до нього; протокол огляду та перевірки транспортного засобу від 23.10.2012 року; протокол проведення слідчого експерименту від 13.09.2013 року та від 16.10.2013 року, в яких зафіксовані обставини ДТП.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи від 15.11.2013 року в діях водія ОСОБА_9 вбачаються невідповідності вимогам п.10.9 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП (далі Правил).

Цей висновок узгоджується з іншими, дослідженими судом, доказами по справі і сумнівів у колегії суддів не викликає.

Доводи обвинуваченого, що він виконав вимоги п.2.3 та п.10.9 Правил, був уважним, стежив за дорожньою обстановкою, з метою забезпечення безпеки руху звернувся за допомогою до ОСОБА_11 , являються безпідставними, спростовуються самим фактом наїзду на пішохода ОСОБА_14 , а звернення за допомогою до іншої особи під час руху заднім ходом не звільняло водія ОСОБА_9 від дотримання безпеки дорожнього руху.

Що стосується показань свідка ОСОБА_11 , то ці покази в цілому, в сукупності з іншими доказами, підтверджують факт наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_9 на потерпілу ОСОБА_8 .

Колегія суддів не вбачає істотних суперечностей в показаннях потерпілої щодо обставин ДТП.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_9 про відсутність слідів наїзду автомобіля на взутті та одязі потерпілої, а також на кузові автомобіля. Автомобіль рухався заднім ходом, тобто з невеликою швидкістю, контакт відбувся з задньою поверхнею лівої ноги, автомобіль оглядався не на місці ДТП, а по вул.Шевченка 23.10.2012 року о 20 год. 35 хв. 20 год. 50 хв., тобто через значний проміжок часу після наїзду.

Відповідно до висновків судово-медичних експертиз від 28 лютого та 13 вересня 2013 року ОСОБА_8 були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості у вигляді закритого переломо-вивиху 1-ї плюснової кістки та головки 2-ї плюснової кістки лівої стопи, що спричинили тривалий розлад здоров`я, могли утворитись за обставин, вказаних потерпілою.

Із матеріалів провадження видно, що повідомлення про підозру по ст.286 ч.1 КК України ОСОБА_9 вручено 26.09.2013 року. В межах встановленого п.2 ч.1 ст.219 КПК України двохмісячного строку досудового розслідування ОСОБА_9 викликався повісткою до слідчого на 22.11.2013 року для надання йому доступу до матеріалів кримінального провадження. Обвинувачений на цю слідчу дію не з`явився, просив у письмовій заяві перенести ознайомлення його з матеріалами досудового розслідування у зв`язку з хворобою. Постановою слідчого від 22.11.2013 року був оголошений розшук ОСОБА_9 з підстав, що він за місцем проживання відсутній. В постанові слідчий не зазначив про зупинення досудового розслідування. Допитаний слідчий ОСОБА_15 , пояснив це технічною помилкою, т.я. слідство фактично було зупинено. В постанові слідчого від 17.12.2013 року про відновлення досудового розслідування вказано, що 22.11.2013 року слідство було зупинено.

Таке порушення вимог КПК колегія суддів вважає неістотним та таким, що не тягне скасування вироку суду.

Таким чином ОСОБА_9 за вчинення злочину по ст.286 ч.1 КК України визнаний винним і засуджений обґрунтовано, міра покарання обвинуваченому призначена у відповідності з ст.ст. 50, 65 КК України.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду про цивільний позов та відшкодування на користь потерпілої матеріальної шкоди в розмірі 17947,67 гривень і 10000 гривень моральної шкоди.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Ці вимоги закону відносяться і до розв`язання цивільного позову.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Проте вирок суду в частині рішення про цивільний позов не вмотивований. Суд обмежився загальними твердженнями, що матеріальна шкода підтверджена показаннями свідків, потерпілої, матеріалами провадження, а по моральній шкоді послався, що виходить із глибини фізичних та душевних страждань потерпілої.

Обґрунтування про підстави і розмір відшкодування, у чому полягали ці страждання, у вироку відсутнє.

В цій частині суд допустив неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог КПК, що відповідно до ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Оскільки перевірка підстав та розміру цивільного позову і його розв`язання потребують додаткового певного часу, розмір шкоди не впливає на кваліфікацію злочину, в іншій частині вирок залишається без зміни і його необхідно своєчасно звернути до виконання, колегія суддів вважає, що позов слід вирішити в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 412 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовільнити частково.

Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2014 року відносно ОСОБА_9 в частині стягнення з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 17947,67 гривень, моральну шкоду в розмірі 10000 гривень скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без зміни.

Вирок суду та ухвала судової колегії можуть бути оскаржені в касаційному порядку на протязі трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :