УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року

м. Київ

справа № 521/5231/25

провадження № 51-618ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року щодо останнього,

встановив:

За вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Арциза Арцизького району Одеської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК), й призначено покарання із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Також вироком вирішено питання щодо початку обчислення строку відбування покарання,заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат у кримінальному провадженні та долю речових доказів.

За обставин, детально викладених у вироку, 05 грудня 2024 року, приблизно о 18:40 ОСОБА_5 допустив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть потерпілої ОСОБА_6 .

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 указує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Стверджує, що судами враховано значну сукупність обставин, які пом`якшують покарання засудженого, як то відсутність судимості, повне визнання вини, щире каяття, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування шкоди, позитивні характеристики та молодий вік, проте безпідставно не застосовано положення щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням, навіть з огляду на позицію сторони обвинувачення, яка проти цього не заперечувала.

За доводами касаційної скарги, указані вище обставини у сукупності з тим, що засуджений вчинив необережний злочин та не становить підвищеної суспільної небезпеки, давали судам підґрунтя до застосування положень ст. 75 КК при призначенні покарання, що зроблено не було.

На підтвердження указаних доводів посилається на висновки щодо застосування норм ст. 75 КК, викладені у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 290/669/18, від 09 серпня 2022 року у справі № 235/5369/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 711/2273/22, від 03 квітня 2024 року у справі № 137/346/23, від 03 квітня 2024 року у справі № 759/13963/23, від 05 листопада 2024 року у справі № 688/4706/23 та від 14 грудня 2021 року у справі № 307/1605/18.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до неї копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судами положень ст. 75 КК, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Як убачається з вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2025 року, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, ступінь його суспільної небезпечності, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, віком 22 роки, не одружений, врахував характер, мотиви та обставини вчиненого кримінального правопорушення, які встановлені в ході судового розгляду.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставину, яка пом`якшує покарання, всупереч доводам касаційної скарги захисника, суд першої інстанції не враховував, оскільки не встановив.

Обставин, що обтяжують покарання, - не встановив.

За таких обставин суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде основне покарання у виді позбавлення волі в розмірі, який є більш м`яким, ніж передбачено законом, а саме 1 рік, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Підстав до застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК суд не встановив. Мотивував це тим, що в даному випадку ОСОБА_5 грубо порушив правила дорожнього руху, здійснив наїзд передньою частиною кузову автомобіля на пішохода ОСОБА_6 , яка перетинала проїзну частину вказаної дороги по нерегульованому пішохідному переходу, в результаті чого настали наслідки незворотного характеру - смерть людини. Відшкодування завданої шкоди потерпілій та відсутність з боку потерпілої будь-яких претензій майнового характеру до ОСОБА_5 суд взяв до уваги, проте визнав такою обставиною, що не може бути безумовною підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням.

Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.

Питання щодо, серед іншого,незастосування до обвинуваченого ОСОБА_5 при призначенні покарання положень ст. 75 КК, було предметом перевірки суду апеляційної інстанції за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та прокурора.

Реалізація апеляційним судом дискреційних повноважень щодо прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням має межі, визначені статтями 409, 413 КПК. При цьому, суд апеляційної інстанції керується положеннями ст. 404 КПК, у їх взаємозв`язку із приписами п. 4 ч. 1 ст. 91, ч. 2 ст. 92, ст. 22 цього Кодексу в частині врахування обставин, які можуть свідчити про наявність або відсутність підстав до звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив твердження та доводи, викладені сторонами захисту та обвинувачення, на підтвердження їх доводів про незастосування судом закону, який, на їх переконання, підлягає застосуванню, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши відповідні аргументи та підстави до прийняття такого рішення.

Суд апеляційної інстанції перевірив правильність оцінки взятих місцевим судом до уваги даних щодо ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, особи винуватого, відсутності претензій майнового характеру з боку потерпілої сторони, характеристики особи обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований, має неповну вищу освіту, не одружений,щирого каяття та добровільного відшкодування завданого збитку як обставин, які пом`якшують покарання, відсутності обставин, які його обтяжують, в результаті чого дійшов вмотивованого висновку про обґрунтоване призначення місцевим судом покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК, яке є більш м`яке, ніж передбачено санкцією ч. 2 ст. 286 КК, у виді позбавлення волі на строк 1 рік, що є достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Перевіряючи доводи сторін на предмет наявності чи відсутності підстав до звільнення обвинуваченого від відбування покарання, суд апеляційної інстанції таких не встановив.

Зауважив, що захисник в апеляційній скарзі на обґрунтування позиції про необхідність звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням посилався на обставини, які уже були належним чином досліджені та враховані судом першої інстанції при вирішенні питання про призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, й підстав до переоцінки таких обставин суд не встановив.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що ті ж самі обставини, які були враховані судом при визначені виду та розміру покарання, не можуть одночасно слугувати підставою для висновку про можливість звільнення обвинуваченого від реального відбування призначеного покарання, натомість інших умов та підстав до застосування положень ст. 75 КК до ОСОБА_5 суд апеляційної інстанції не встановив.

Також апеляційний суд врахував, що під час апеляційного розгляду представник потерпілої - адвокат ОСОБА_8 , вважав за можливе задовольнити апеляційні скарги сторони захисту та прокурора із призначенням обвинуваченому покарання з іспитовим строком, натомість обґрунтовано зазначив, що така позиція не є ключовою при прийнятті рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

У касаційній скарзі захисник, як на підстави для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, також посилається на сукупність тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та перевірені й оцінені апеляційним судом під час перегляду вироку місцевого суду.

Щодо оцінки таких доводів Верховний Суд виходить із такого.

Насамперед Суд звертає увагу захисника, що звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI цього Кодексу, інституту кримінального права - призначення покарання. Суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу, тобто за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення цілей покарання внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому тяжкість кримінального правопорушення.

За правилами ст. 75 КК (в редакції закону, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.

Положення ст. 75 КК підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому особу та тяжкість кримінального правопорушення.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння (ст. 12 КК). Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Форма реалізації кримінальної відповідальності, зокрема і та, що пов`язана зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, в кожному конкретному випадку визначається судом з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання, а за наявності підстав, встановлених законом, вирішити питання про звільнення особи від покарання чи його відбування.

Водночас суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Як убачається із оскаржених судових рішень, суди дотрималися вимог закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання.

Характер та мотиви допущених ОСОБА_5 порушень правил дорожнього руху, за висновками апеляційного суду, не сприятимуть його виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень іншими особами, породять в них відчуття безкарності, впевненість в тому, що скоєння тяжких злочинів, не матиме наслідком реального покарання. Суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що ОСОБА_5 грубо порушив правила дорожнього руху, що спричинило смерть людини, й призначення покарання із випробуванням із встановленням іспитового строку, з великою вірогідністю, не змінить його ставлення до вчиненого, а кримінальне правопорушення, яке вчинене останнім, зазіхає на суспільну складову безпечного життя та здоров`я, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Посилання захисника в обґрунтування підстав до звільнення від відбування засудженим покарання на обставини, що характеризують його особу, а також враховані як такі, що пом`якшують покарання, колегія суддів не вважає переконливими, оскільки вони вже взяті до уваги судами попередніх інстанцій при визначенні виду та розміру покарання у сукупності і взаємозв`язку з іншими, встановленими судами, серед яких і ті, що визначають тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Посилання захисника на постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 290/669/18, від 09 серпня 2022 року у справі № 235/5369/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 711/2273/22, від 03 квітня 2024 року у справі № 137/346/23, від 03 квітня 2024 року у справі № 759/13963/23, від 05 листопада 2024 року у справі № 688/4706/23 та від 14 грудня 2021 року у справі № 307/1605/18 колегія суддів не враховує як належне підґрунтя до висновків про можливість застосування до засудженого ОСОБА_5 у даній справі й за даних обставин норми щодо звільнення його від відбування покарання з випробуванням, адже правовідносини у тих справах є нерелевантними до даних правовідносин.

Таким чином, на переконання колегії суддів Верховного Суду, з огляду на встановлені фактичні обставини цього кримінального провадження, дані про особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав до застосування приписів статей 75, 76 КК з наведенням достатніх мотивів у цій частині.

З огляду на положення розділу XII Загальної частини КК в касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування до спростування висновку про відсутність підстав до застосування положень ст. 75 КК. Автор скарги посилається на неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки тих обставин, які уже перевірені судами попередніх інстанцій та оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Про інші обставини, які не були враховані судами попередніх інстанцій, в касаційній скарзі не йдеться.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень, за змістом доводів касаційної скарги захисника, судами допущено не було.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, з огляду на що Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та доходить висновку, що у відкритті провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3