ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/616/26 Справа № 177/718/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_4

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_9 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 на ухвалу Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року, по кримінальному провадженню №0000007 від 11.01.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року задоволено клопотання прокурора та застосовано до ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 11 грудня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Із вказаною ухвалою не погодився захисник ОСОБА_10 який діє в інтересах ОСОБА_11 та оскаржив її в апеляційному порядку вважаючи її незаконною, постановленою з порушенням вимог КПК та Конституції України, без з`ясування необхідних обставин та з неправильним застосуванням норм права.

В обґрунтування вказує, що прокурор подав клопотання про тримання ОСОБА_11 під вартою без належного повідомлення обвинуваченої та її захисника, що позбавило їх можливості підготуватися до розгляду. Копії клопотання та доданих матеріалів не були надані, а вимоги ч.2 та п.3 ч.3 ст.184 КПК не виконані. Вказує, що суд не мав права розглядати клопотання по суті через його невідповідність процесуальним вимогам, а мав повернути його стороні обвинувачення. Вважає, що суд та прокурор були обізнані про поважні причини неявки ОСОБА_11 , підтверджені медичними документами, та про її стан здоров`я, але ці обставини не були враховані. Вказує, що твердження прокурора про зміну місця проживання та телефону не підтверджуються, оскільки ОСОБА_11 проживає за однією адресою та не змінювала номер телефону; її відсутність була зумовлена лікуванням. Зазначає, що ОСОБА_11 потребує оперативного лікування, яке неможливо отримати в умовах тримання під вартою, і має підтверджені діагнози та рекомендації лікарів щодо ендопротезування. Вважає, що суд не оцінив надані стороною захисту документи щодо стану здоров`я та наміру пройти лікування за кордоном, попри подання відповідних доказів через «Електронний суд». Вказує, що ризики, наведені прокурором, не підтверджені доказами, а доводи про необхідність застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необґрунтовані. Зазначає, що суд не дотримався вимог КПК щодо мотивування ухвали, не встановив достатності доказів ризиків, не оцінив можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу та не навів конкретних мотивів свого рішення. Вважає, що ухвала не відповідає стандартам Конвенції та практиці ЄСПЛ щодо недопустимості свавільного позбавлення свободи та необхідності наведення достатніх мотивів. Просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволені клопотання прокурора про застосування до обвинуваченої ОСОБА_11 запобіжного заходу.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційний суд зазначає, що керуючись ч. 5ст. 4 ЗУ «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005р. № 3262, відповідно до якого суди мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів ЄДРСР.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Як встановлено з матеріалів провадження, до ОСОБА_11 під час судового провадження в суді першої інстанції застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити наявність обґрунтованої підозри, існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також недостатність більш м`яких запобіжних заходів.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно за умови доведеності прокурором неможливості запобігти ризикам іншим шляхом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції повно та об`єктивно досліджені усі обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, та надано їм належну правову оцінку.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення обвинуваченої та її захисника про розгляд клопотання та ненадання копій матеріалів, колегія суддів зазначає, що такі твердження є необґрунтованими та спростовуються матеріалами провадження, оскільки сторона захисту була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду, що підтверджується, зокрема, поданням захисником клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Крім того, обвинувачена та її захисник були присутні у судовому засіданні, що виключає порушення їх права на захист.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції повинен був повернути клопотання прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України, також є безпідставними, оскільки подане клопотання відповідало вимогам ст. 184 КПК України та було розглянуто у встановленому законом порядку.

Посилання сторони захисту на поважність причин неявки обвинуваченої у судові засідання у зв`язку зі станом здоров`я колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки стороною захисту не підтверджено беззаперечних відомостей про неможливість її участі у судових засіданнях, що вже було предметом дослідження суду першої інстанції. Натомість встановлено, що обвинувачена тривалий час починаючи з червня 2023 року не з`являлася до суду, не виконувала покладених на неї процесуальних обов`язків.

Твердження апелянта про відсутність зміни місця проживання та номеру телефону спростовуються матеріалами кримінального провадження, відповідно до яких судові виклики поверталися з відміткою про відсутність адресата, а примусові приводи не виконувалися у зв`язку зі зміною обвинуваченою місця проживання та засобів зв`язку без повідомлення суду та прокурора.

Колегія суддів звертає увагу, що обвинувачена, будучи належним чином обізнаною про розгляд справи, систематично не з`являлася до суду, змінювала місце проживання, регіон перебування та номер телефону, що свідчить про свідоме ухилення від суду. 10 грудня 2025 року обвинувачену оголошено у розшук.

Таким чином, сукупність наведених обставин підтверджує, що ОСОБА_11 переховується від суду, не виконує покладені на неї процесуальні обов`язки та всіляко перешкоджає розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності оперативного лікування та неможливості його проведення в умовах тримання під вартою є необґрунтованими, оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість утримання обвинуваченої під вартою за станом здоров`я, стороною захисту не надано.

Посилання на те, що суд не оцінив подані через систему «Електронний суд» документи, також не знайшли свого підтвердження, оскільки суд першої інстанції надав оцінку усім наданим доказам у їх сукупності.

Аргументи апелянта про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є неспроможними, оскільки встановлені судом фактичні обставини тривала неявка до суду, зміна місця проживання, ухилення від виконання процесуальних обов`язків, оголошення у розшук свідчать про наявність реального ризику переховування від суду.

Доводи про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу також є безпідставними, оскільки саме поведінка обвинуваченої свідчить про відсутність у неї належних стримуючих факторів, а отже, більш м`які запобіжні заходи не забезпечать виконання нею процесуальних обов`язків.

Твердження про невідповідність ухвали суду стандартам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці ЄСПЛ є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції навів достатні та належні мотиви свого рішення, врахував характер і тяжкість інкримінованого злочину, поведінку обвинуваченої та наявність суспільного інтересу.

Інші доводи апеляційної скарги є неспроможними, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновками суду першої інстанції, не підкріплені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим апеляційний суд їх відхиляє.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин справи та не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом першої інстанції колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла обґрунтованого висновку, що застосування до ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є законним, обґрунтованим та необхідним для забезпечення виконання нею процесуальних обов`язків і досягнення мети, визначеної ст. 177 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року якою застосовано до ОСОБА_11 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 11 грудня 2025 року включно, без визначення розміру застави без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді