Справа № 628/261/19
№ 1-кп/183/812/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року м. Самар

Колегія суддів Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт у кримінальному провадженні № 0001617 від 17.08.2018 стосовно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Богуславка Борівського району Харківської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , внутрішньо переміщеної особи, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 2, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 127 КК України,

в с т а н о в и л а :

У провадженні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження № 0001617 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 2, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 127 КК України.

В судовому засіданні прокурор подала клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під ватрою на 60 днів, мотивуючи свою позицію тим, що ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були враховані судом при обранні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися та продовжують існувати, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не з`явилося, тому продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою необхідне для забезпечення розгляду кримінального провадження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 просив суд відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання його під вартою, посилаючись на його необґрунтованість, оскільки жодних об`єктивних даних, які би свідчили про існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається прокурор в своєму клопотанні не надано. Вважає доводи, на які посилається прокурор виключно припущеннями. У зв`язку з чим просив змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Захисник ОСОБА_6 підтримав позицію свого підзахисного, просив змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Колегія суддів, вислухавши думку учасників судового провадження, вирішуючи клопотання прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження в частині необхідній для вирішення цього питання, дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

За положеннями ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання доцільності продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд виходить з того, що останній обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 2, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 127 КК України, тобто проти життя та здоров`я особи, а відтак одних з найбільш суспільно небезпечних кримінальних правопорушень, в результаті вчинення яких настала смерть малолітньої потерпілої. До того ж, кримінальне правопорушення, передбачене п. п. 2, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, у відповідності до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, і за вчинення якого у разі визнання обвинуваченого ОСОБА_7 винуватим, останньому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі. Тому розуміючи наслідки завершення судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_7 може переховуватися від суду з метою ухилення від можливого покарання у виді позбавлення волі.

У зв`язку з цим суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що після закінчення строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою і відсутності стосовно нього інших запобіжних заходів, з жовтня 2022 року і до 10 березня 2025 року останній, будучи обізнаним про перебування стосовно нього кримінального провадження в суді, не вжив заходів для явки до суду, не подав письмових заяв чи інших повідомлень про місце свого проживання, що стало підставою для оголошення його у розшук. Лише в ході оперативно-розшукових заходів працівникам поліції вдалося встановити місце перебування обвинуваченого.

У конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

За таких обставин суд вважає, що на цей час є наявними ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризик переховування обвинуваченого від суду, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання останнього винуватим у пред`явленому обвинувачені; ризик незаконно впливати на свідків та потерпілу у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки свідки ще не допитані судом; та ризик вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки з урахуванням обставин інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, останній може продовжити злочинну діяльність, й надалі вчиняти аналогічні злочини, що свідчить про соціальну небезпечність особи, яка може загрожувати життю чи здоров`ю осіб.

Ці обставини можуть зашкодити вирішенню завдань кримінального провадження.

Суд, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім наявності ризиків, зазначених вище, на підставі матеріалів справи, оцінив у сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме, що підтверджень наявності у ОСОБА_7 захворювань, які перешкоджають йому утримуватися під вартою суду не надано. За таких обставин, суд доходить переконання, що будь-який інший, з передбачених законом більш м`яких запобіжних заходів станом на дату розгляду вказаного питання не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування ОСОБА_7 на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є підставою для продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Колегія суддів бере до уваги відомості про наявність в обвинуваченого ОСОБА_7 місця реєстрації та проживання, однак вказані обставини з урахуванням вищевикладеного, не можуть слугувати достатньою підставою для зміни обвинуваченому ОСОБА_7 раніше обраного запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід.

Захисником ОСОБА_6 будь-яких об`єктивних даних, які би безумовно вказували на зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суду не надано, що є і підставою для відмови у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну раніше обраного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Тому, на переконання суду, оскільки на цей час продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».

Отже, враховуючи всі обставини по справі, суд вважає за необхідне продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою в межах строків, визначених КПК України, а саме на 60 днів.

Розглядаючи питання щодо застосування застави, суд виходить з того, що ч. 3 ст. 183 КПК України покладає на слідчого суддю, суд обов`язок при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Зокрема, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, вчинених із застосуванням насильства, та який спричинив загибель людини (п. п. 1, 2 ч. 4 ст. 183 КПК України).

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 2, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 127 КК України, пов`язаних з насильством та які спричинили загибель людини малолітньої дитини, суд не знаходить підстав для визначення обвинуваченому розміру застави.

Керуючись ст. ст. 176-178, 183, 194, 314, 331, 371, 376 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою задовольнити.

Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою до 24 травня 2026 року.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відмовити.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Оскарження ухвали про продовження строку тримання під вартою, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання та не зупиняє судовий розгляд кримінального провадження.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3