УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року

м. Київ

справа № 766/2671/24

провадження № 51-496 ск 26

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 08 жовтня 2025 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 12 січня 2026 року і

встановила:

за вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 08 жовтня

2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Актюбінськ республіки Казахстан, працюючого на посаді водія в ПП «Корнет-стиль», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири )роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту його затримання після набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у виді «особистого зобов`язання», застосований стосовно ОСОБА_5 , залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь держави витрати на залучення експертів в розмірі 4275 (чотири тисячі двісті сімдесят п`ять) гривень 36 (тридцять шість) коп.

Вказаним також вирішене питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 12 січня 2026 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_5 08 вересня 2023 року близько 13:00, керуючи технічно справним автобусом марки «БАЗ» модель А081.10, реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходячись на зупинці громадського транспорту «Залізнична», розташованої по Миколаївському шосе в м. Херсон, поруч з будинком №13, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалася, порушуючи вимоги п.п.2.3(б), 21.4, 21.9 Правил дорожнього руху України, не переконавшись, що створено умови для безпечного перевезення пасажирів, почав рух керованого ним автобусу до повного зачинення дверей, та допустив затискання дверцятами ноги пасажира ОСОБА_6 , який стояв на першій сходинці центрального проходу, далі, продовжуючи рух, відчинив двері до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого відбувся наїзд правого заднього колеса автобусу на вищевказаного пасажира.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної події пасажиру ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження, які ускладнилися травматичним шоком важкого ступеню, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Вказані наслідки знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_5 , які суд кваліфікував за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, доводи якої аналогічні доводам його апеляційної скарги в цій частині, захисник засудженого ОСОБА_4 зазначає про те, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд. На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що на переконання сторони захисту, суд належним чином не урахував принцип індивідуалізації призначення покарань, характеристику особи засудженого, його вік, стан здоров`я (хвороба на цукровий діабет) й те, що він активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, надавав першу медичну допомогу, особисто викликав карету швидкої допомоги, є водієм з тридцятирічним стажем, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, критично ставиться до вчиненого, щиро розкаявся у скоєному.

Вважає, що суд безпідставно не застосував до засудженого ОСОБА_5 ст. 75 КК України та призначив надмірно тяже покарання.

У своїй касаційній скарзі також звертає увагу суду касаційної інстанції на те, що при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції порушено право на захист засудженого, що залишилося поза увагою апеляційного суду, чим порушено вимоги Кримінального процесуального законодавства України (далі - КПК України). Ухвала суду апеляційної інстанції є не вмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Мотиви Суду

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення злочинів, встановлених судами нижчих інстанцій.

Висновок суду щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України за обставин, установлених у вироку місцевого суду, у тому числі, доведених показаннями засудженого інкримінованого йому діяння, в касаційній скарзі не оспорюються.

Щодо доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 участині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони не заслуговують на увагу.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанцій дотримались.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування до засудженого закону України про кримінальну відповідальність, зокрема незастосування положень ст. 75 КК України при призначенні йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, не можуть вважатися обґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі ст. 75 КК України у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, під час призначення покарання засудженому цим судом було враховано суспільну небезпечність вчиненого ним злочину, ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке є тяжким, особу винного, який раніше не судимий, водночас неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху України (перевищення швидкості, порушення правил проїду перехрестя, керування транспортним засобом, що має несправності), також притягувався до адміністративної відповідальності за розпивання алкогольних напоїв в громадських місцях, дрібне хуліганство. На обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також характер, мотиви, обставини вчиненого злочину, та обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, судом не встановлені. Обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлені.

Обставин, які б суттєво знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та являлись передумовою для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, судом не встановлено.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок, урахував наявність зазначених обставин разом та вказав, що судом першої інстанції була надана вірна оцінка, місцевий суд повністю дотримався чинного законодавства, врахував наведену практику Верховного Суду та призначив обвинуваченому необхідне, відповідно до критеріїв пропорційності, розумності, справедливості та достатності, покарання в межах санкції інкримінованої частини статті КК України з обов`язковим додатковим покаранням.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку доводів сторони захисту, зауважив, що з наведених підстав пом`якшення призначеного покарання не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення мети такого покарання, не буде співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів також уважає, що з урахуванням викладеного та дотримуючись принципу індивідуалізації,обраний засудженому розмір та вид покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним кримінальним законом.

Слід зазначити, що аналогічні за змістом доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув апеляційну скаргу захисника і вмотивовано відмовив у її задоволенні. За змістом копії ухвали апеляційного суду від 12 січня 2026 року, у ній із посиланням на матеріали кримінального провадження та норми права, якими врегульовано порядок призначення покарання, надано вичерпні відповіді на всі аргументи сторони захисту.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про істотне порушення вимог КПК України, а саме порушення права на захист під час розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів уважає їх неспроможними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 20 КПК України підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Разом із тим, за змістом ч. 1, 2 ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні лише у випадках, прямо передбачених законом.

Як убачається із копій судових рішень, кримінальне порушення, у вчиненні якого засуджено ОСОБА_5 не належить до категорії проваджень, у яких участь захисника є обов`язковою.

Убачається, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції участь захисника була забезпечена, при цьому в апеляційній скарзі стороною захисту не було наведено доводів щодо порушення права на захист або необхідності обов`язкової участі захисника під час розгляду справи судом першої інстанції.

Правова позиція про те, що відсутність захисника під час судового розгляду не є безумовною підставою для скасування судового рішення, якщо участь захисника не була обов`язковою та особі було забезпечено можливість реалізувати право на захист, неодноразово висловлювалася у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, де Суд наголосив, що саме по собі неприбуття або відсутність захисника за відсутності підстав для обов`язкової участі адвоката не свідчить по порушення права на захист.

Доктринальний аналіз даної норми свідчить, що забезпечення права на захист передбачає три форми реалізації цього права: - самостійна реалізація підозрюваним, обвинуваченим, виправданим, засудженим права на захист, а саме право надавати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні; - користуватися правовою допомогою захисника; - наявність у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду обов`язку сприяти підозрюваному, обвинуваченому, виправданому, засудженому в реалізації права на захист шляхом роз`яснення йому прав та забезпечення права на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

Наведене відповідає міжнародним стандартам, викладеним у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, п. «d» ч. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З матеріалів за касаційною скаргою вбачається, що засудженому були надані всі передбачені законом можливості для реалізації його права на захист.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження місцевим судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , поданою в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 08 жовтня 2025 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 12 січня 2026 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3