ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі

судового засідання ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 лютого 2024 року у кримінальному провадженні №0002938 від 06.08.2023 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , не одруженого, не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 369 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 лютого 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень 00 копійок.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно з вироком районного суду, 06 серпня 2023 року близько 07 год. 19 хв. ОСОБА_7 прибув на МПП «Порубне», що розташований в с. Тереблече Чернівецького району Чернівецької області, з метою перетнути державний кордон України на виїзд з України. Знаючи, що відповідно до Постанови КМУ №57 від 27.01.1995 року уповноважені службові особи Державної прикордонної служби проводять опитування водіїв, які внесені у базу «Шлях» під час перетину ними кордону з метою підтвердження мети поїздки, їдучи у ЄУНСС: 715/3476/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_10

НП: 11-кп/822/31/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_1

якості водія вперше та розуміючи, що не зможе належним чином підтвердити мету своєї поїздки, що призведе до відмови йому у перетині державного кордону України, ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вирішив вплинути на працівників Державної прикордонної служби України.

Так, діючи умисно, незаконно, розуміючи, що ОСОБА_11 , яка на той час була одягнена у формений одяг, є працівником ДПС України та здійснює виконання свої службових обов`язків, є відповідальною за дотримання правил перетину Державного кордону України та уповноважена надати йому дозвіл на перетин державного кордону України, з метою схилення останньої до вчинення дій всупереч її службовим обов`язкам, надав останній грошові кошти у сумі 50 євро (згідно курсу НБ України 1999 гривень 57 копійок) як неправомірну вигоду за прийняття рішення щодо дозволу йому перетнути державний кордон України, тобто виїхати з України.

На вказаний вирок надійшли апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 .

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати оскаржуваний вирок і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 події і складу кримінального правопорушення

Уважає, що висновки районного суду щодо винуватості ОСОБА_7 за ч.1 ст. 369 КК України є хибними та не відповідають встановленим фактичним обставинам справи, що призвело до порушення вимог кримінального процесуального закону.

Наголошує, що матеріали кримінального провадження не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність в ОСОБА_7 умислу на надання неправомірної вигоди. При цьому, суд не врахував позицію обвинуваченого про відсутність умислу та належним чином не проаналізував суперечливі докази, у тому числі відеозаписи та документи, що підтверджують право його підзахисного безперешкодно перетинати державний кордон.

Вказує, що грошові кошти у паспорті були виявлені службовою особою, проте обвинувачений не робив жодних пропозицій, обіцянок чи прохань щодо отримання неправомірної вигоди, а покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не встановлюють факту надання неправомірної вигоди.

Захисник ОСОБА_9 у поданій ним апеляційній скарзі також просить вирок скасувати та кримінальне провадження закрити.

На думку апелянта, суд першої інстанції неправильно оцінив докази, не врахував відсутність пропозиції неправомірної вигоди з боку ОСОБА_7 , а також не дав належну оцінку обставинам, що спростовують факт злочину, зокрема обставині передачі купюри через паспорт службовим особам.

Стверджує, що покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 не встановлюють елементів складу злочину, а обвинувачений не надавав кошти службовій особі і не вчиняв дій, що передбачені ч.1 ст. 369 КК України.

На вказані апеляційні скарги надійшло заперечення прокурора Герцаївського відділу Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_6 , у якому він просить залишити апеляційні скарги захисників без задоволення, а вирок районного суду щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 369 КК України без змін.

Уважає, що апеляційні скарги захисників є безпідставними та необґрунтованими.

Зазначає, що суд першої інстанції дав повну, всебічну та об`єктивну оцінку всім доказам, належним чином мотивувавши свої висновки щодо наявності складу кримінального правопорушення.

Вказує, що покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 узгоджуються з іншими матеріалами справи, зокрема відеозаписами, на яких зафіксовано їх комунікацію з ОСОБА_7 , що спростовує версію захисту про випадковість коштів.

Стверджує, що обвинувачений умисно поклав грошові кошти у паспорт, знаючи, що інспектор прикордонного контролю зрозуміє їх призначення для прийняття відповідного рішення щодо безперешкодного пропуску через державний кордон.

Вказує, що факт надання неправомірної вигоди полягає у передачі або врученні коштів службовій особі, а злочин за ч.1 ст. 369 КК України вважається закінченим з моменту їх прийняття службовою особою.

Стверджує, що сторона захисту не оскаржувала належність та допустимість доказів у вигляді грошової купюри 50 євро та протоколу огляду місця події, що підтверджує законність висновків суду першої інстанції щодо складу злочину.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку, доводи апеляційних скарг та заперечення на них, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційні скарги, міркування прокурорів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, надавши учасникам кримінального провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав наведених в апеляційних скаргах та обговоривши наведені у них доводи, колегія суддів доходить наступного.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано повною мірою.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, ґрунтується на сукупності належних, допустимих та достовірних доказів, які були безпосередньо досліджені судом і яким надано належну оцінку.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , як і під час розгляду справи судом першої інстанції, вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що грошові кошти в сумі 50 євро належали йому, однак як саме вони опинилися в паспорті, він пояснити не зміг, вважаючи це випадковістю. Також зазначив, що мав необхідні документи для перетину державного кордону, а тому не мав мотиву для надання неправомірної вигоди.

Однак такі пояснення обвинуваченого спростовуються сукупністю досліджених доказів.

Так, свідок ОСОБА_11 у суді апеляційної інстанції, як і у суді першої інстанції, показала, що під час перевірки документів, наданих ОСОБА_7 , у його паспорті було виявлено купюру номіналом 50 євро. На її запитання, з якою метою ці кошти були покладені до паспорта, обвинувачений не заперечував факту їх належності та пояснив, що так йому порадили зробити інші особи. Сприйнявши такі дії як надання неправомірної вигоди за сприяння у безперешкодному перетині державного кордону, свідок доповіла про подію старшому зміни.

Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції показав, що під час спілкування з ОСОБА_7 останній не пояснював наявність коштів у паспорті випадковістю, а також не зміг чітко повідомити мету поїздки. Крім того, зі слів обвинуваченого вбачалося, що за працевлаштування водієм ним було сплачено грошові кошти, що викликало обґрунтовані сумніви у дійсності мети виїзду.

Показання зазначених свідків є послідовними, логічними, взаємно узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі, а тому підстав не довіряти їм колегія суддів не вбачає. Більше того, свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Винуватість ОСОБА_7 , окрім показань свідків, підтверджується і сукупністю наявних у матеріалах провадження належних та допустимих доказів, наданих стороною обвинувачення.

Так, із повідомлення про ознаки кримінального правопорушення від 06.08.2023 №16/5-408 вбачається, що 06.08.2023 року близько 07:20 на виїзд з України прибув мікроавтобус марки «Mercedes» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 . Офіцером ВВВБ по 31 прикз задокументовано факт надання неправомірної вигоди у розмірі 50 (п`ятдесят) євро з боку ОСОБА_7 п/н «ПД» штаб-сержанту ОСОБА_11 за безперешкодний пропуск через державний кордон України. Прикордонним нарядом було попереджено даного громадянина про кримінальну відповідальність, вжито заходів відеодокументування події (т.1 а.с.5).

Із відеозапису з нагрудного відеореєстратора ОСОБА_11 убачається, що після виявлення коштів у паспорті обвинувачений не заявляв про випадковість їх знаходження, а пояснив, що так йому «сказали зробити хлопці» (т.1 а.с.68).

Аналогічні обставини зафіксовані і на відеозаписі з нагрудної камери ОСОБА_13 , де ОСОБА_7 також пояснює, що вчинив так, оскільки вперше перетинав кордон через систему «Шлях», і визнає, що «не подумав».

Наведені відеозаписи спростовують версію сторони захисту про випадкове потрапляння коштів до паспорта, оскільки з поведінки та висловлювань обвинуваченого вбачається, що він усвідомлював як сам факт наявності коштів у паспорті, так і обставини, за яких вони були туди поміщені.

Ці докази узгоджуються з протоколом огляду місця події від 06.08.2023 р. з фототаблицею до нього, відповідно до якого у службовому приміщенні пункту пропуску серед документів, наданих ОСОБА_7 для перевірки, було виявлено його паспорт для виїзду за кордон, усередині якого знаходилася купюра номіналом 50 євро, надалі вилучена в установленому законом порядку (т.1 а.с.6-16).

Крім того, з протоколу огляду мобільного телефону ОСОБА_7 від 07.08.2023 р. та доданої до нього фототаблиці вбачається, що обвинувачений листувався з іншими особами щодо порядку перетину державного кордону, а після виявлення грошових коштів повідомляв їм про те, що у працівників прикордонної служби «виникли питання щодо грошей» (т.1 а.с. 45-55).

Отже, сукупність наведених доказів дає підстави для висновку, що ОСОБА_7 умисно помістив грошові кошти до паспорта та передав його службовій особі для перевірки документів, усвідомлюючи, що остання виявить ці кошти та сприйме їх як неправомірну вигоду за сприяння у безперешкодному перетині державного кордону України.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений мав усі необхідні документи для виїзду за кордон, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки наявність відповідних документів і внесення даних до системи «Шлях» самі по собі не гарантують перетину державного кордону, так як уповноважені службові особи під час здійснення прикордонного контролю перевіряють також мету поїздки та інші обставини, що мають значення для прийняття рішення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до подорожнього листа № 002007 виїзд був запланований через МПП «Дякове», а не через МПП «Порубне» (т.1 а.с.19). Водночас трудовий договір між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 укладено безпосередньо напередодні поїздки, що підтверджується його копією, наявною в матеріалах провадження (т.1 а.с.18). Крім того, під час опитування ОСОБА_7 не надав належних і достатніх пояснень щодо маршруту та мети виїзду. У сукупності ці обставини свідчать про те, що обвинувачений усвідомлював ризик відмови у перетині державного кордону, що й зумовило його подальші дії.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянтів про те, що відсутність прямої словесної пропозиції, обіцянки чи відкритого вручення коштів виключає склад кримінального правопорушення. Сам по собі такий спосіб поведінки не спростовує наявності умислу на надання неправомірної вигоди, зважаючи на те, що з установлених обставин убачається, що кошти були умисно передані службовій особі разом із паспортом з метою схилення її до вчинення дій в інтересах обвинуваченого.

Не спростовує правильності такого висновку і те, що службова особа грошові кошти не прийняла та повідомила про подію, оскільки зазначене не виключає спрямованості дій обвинуваченого на надання неправомірної вигоди.

Не заслуговують на увагу і посилання сторони захисту на відсутність події кримінального правопорушення та неналежність доказів, оскільки такі доводи спростовуються показаннями свідків, відеозаписами з нагрудних камер, протоколами слідчих дій та іншими матеріалами кримінального провадження, які були отримані, досліджені й оцінені відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Поряз з цим, за клопотанням сторони захисту в суді апеляційної інстанції також було допитано свідка ОСОБА_12 , який показав, що 06 серпня 2023 року він підібрав ОСОБА_7 біля одного з готелів на об`їзній дорозі, після чого вони попрямували до МПП «Порубне». Під час проходження прикордонного контролю ОСОБА_7 передав свої документи працівниці Державної прикордонної служби України, однак грошових коштів у документах свідок не бачив. Надалі працівниця ДПС України відійшла до службового приміщення, а згодом повернулася; при цьому між нею та ОСОБА_7 відбулася розмова, змісту якої свідок не чув. У подальшому обвинувачений також прослідував до службового приміщення. Будь-яких висловлювань ОСОБА_7 про надання неправомірної вигоди за перетин державного кордону свідок особисто не чув. Також йому не були відомі деталі поїздки та точний маршрут.

Разом із тим показання свідка ОСОБА_12 не спростовують висновків місцевого суду, оскільки він не бачив вмісту документів, не чув розмови між обвинуваченим і працівницею прикордонної служби та не був обізнаний із деталями поїздки.

Відеозаписи та протокол огляду місця події підтверджують, що виявлена купюра належала ОСОБА_7 та була використана ним з метою надання неправомірної вигоди. Саме по собі місце виявлення коштів не змінює правової оцінки його дій.

Підстав для визнання наведених доказів недопустимими колегія суддів не вбачає.

Істотних суперечностей у доказах, які ставили б під сумнів правильність висновків місцевого суду, також не встановлено. Обставини, на які посилається сторона захисту, були предметом перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані такими, що не спростовують доведеності вини обвинуваченого.

Інші доводи апелянтів також були перевірені апеляційним судом, однак свого підтвердження не знайшли і висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни вироку.

Отже, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 369 КК України як надання службовій особі неправомірної вигоди за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої влади чи службового становища.

Покарання обвинуваченому призначено відповідно до вимог ст. 50, 65 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного та відсутності обтяжуючих обставин.

На думку колегії суддів, саме покарання у виді штрафу є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено. Доводи апеляційних скарг не містять даних, які б давали підстави для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 369 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3