ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/436/26 Справа № 203/345/26 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді - доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора

в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника

в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника

ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Дніпра від 10 лютого 2026 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002376, щодо

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Підгороднє

Дніпропетровської області, військовослужбовця,

проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 ,

в силу ст.89 КК України не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Дніпра від 10 лютого 2026 року клопотання старшого слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_9 , погоджене прокурором Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, ОСОБА_10 , задоволено частково та застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 10 квітня 2026 року. Визначено заставу у вигляді 30 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 99 840 (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок) гривень 00 копійок, одночасно з покладенням на підозрюваного обов`язків згідно з ст.194 КПК України на строк дії ухвали до 10 квітня 2026 року.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що наявні на даний час докази у кримінальному провадженні свідчать про об`єктивний зв`язок підозрюваного із вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України. Слідчий суддя дійшов висновку про доведеність ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши в судовому засіданні в сукупності обставини за ст. 178 КПК України, з урахуванням тяжкості повідомленої підозри, яка допускає застосування тримання під вартою згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, для забезпечення належної поведінки підозрюваного відповідно до ст. 177 цього Кодексу, з метою запобігання наявним процесуальним ризикам втечі, а також вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, в якому підозрюється, слідчий суддя дійшов висновку про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інший більш м`який запобіжний захід, зокрема, у вигляді домашнього арешту чи особистого зобов`язання, в умовах воєнного стану не забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного. Слідчий суддя вказав, що вірогідні відомості про медичні протипоказання чи про неможливість підтримувати стан здоров`я підозрюваного в умовах попереднього ув`язнення відсутні. Визначаючи розмір застави і обсяг обов`язків, виконання яких має бути нею забезпечене, слідчий суддя виходив з підозри особи в тяжкому злочині без визначення розміру заподіяної шкоди, а тому вважав достатнім обмежитись заставою у 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а саме 99 840 грн., оскільки необхідність застосування запобіжного заходу без визначення розміру застави ні слідчим, ні прокурором не доведена.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання. В якості альтернативи зменшити розмір застави до 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі та доповненнях до неї вимоги захисник посилається на те, що суд першої інстанції формально підійшов до перевірки обґрунтованості підозри, оскільки в матеріалах справи міститься повідомлення про підозру від 24.12.2025 року, яке нібито було направлено засобами поштового зв`язку. Проте слідством не надано, а судом не досліджено жодного доказу отримання цього повідомлення ОСОБА_8 . Вказує, що суд в ухвалі не усунув суттєві розбіжності у доказах обвинувачення, а саме слідство одночасно стверджує про самовільне залишення частини 26.04.2024 року (згідно Витягу з ЄРДР) та 27.04.2024 року о 20:20 год. (згідно тексту підозри). Неможливість сторони обвинувачення навіть через півтора року розслідування встановити точну дату інкримінованого діяння свідчить про відсутність стандарту доказування «обґрунтована підозра». Суд мав дати цьому оцінку, але проігнорував даний факт. Зазначає, що при обранні виняткового запобіжного заходу суд не врахував дані медичної характеристики, наявної в матеріалах. Зокрема, той факт, що 07.04.2024 року (за два тижні до інкримінованої події) ОСОБА_8 отримав закриту черепно-мозкову травму (струс головного мозку), а наслідки такої травми могли безпосередньо впливати на здатність особи керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення в момент подій кінця квітня 2024 року. Вважає, що утримання особи з такими діагнозами в умовах СІЗО без належного обстеження порушує ст. 3 Конвенції. Зауважує, що висновки суду про ризики переховування та впливу на свідків ґрунтуються на припущеннях, так як ОСОБА_8 має постійне місце проживання, має стійкі соціальні зв`язки, свідки у справі є військовослужбовцями, підпорядкованими командуванню, а не підозрюваному, і вони вже допитані, тому ризик впливу на них відсутній. Крім того вказує, що суд не з`ясував фактичне місце проживання ОСОБА_8 , оскільки в ухвалі суду та в документах, наданих слідчим органом, зазначені різні назви вулиць та номер будинку. Також зазначає, що визначена судом застава у 99 840 грн. є непомірною для підозрюваного (вдівець, військовий із призупиненими виплатами), до того ж слідчий суддя застосував до підозрюваного шкалу застави для особливо тяжких злочинів, що призвело до встановлення непомірного розміру застави, у той час як ч.5 ст.407 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та підозрюваного, які просили задовольнити вимоги апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника підозрюваного та просив ухвалу слідчого судді залишити без зміни, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного.

В силу ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Судове рішення стосовно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст. 370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що в провадженні Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві перебуває кримінальне провадження №0002376 від 08.01.2026 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

24 грудня 2025 року складене письмове повідомлення про підозру ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, що вручене в порядку ст.ст. 276-278 КПК України з урахуванням положень ст. ст. 111, 135, 136 КПК України за місцем проходження служби військовій частині НОМЕР_1 та після затримання 10 лютого 2026 року на підставі ухвали слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпра від 19 січня 2026 року повідомлено особисто самому ОСОБА_8 про підозру в тому, що за версією з`ясованих стороною обвинувачення і викладених письмово у цьому повідомленні обставин, він, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, перебуваючи на посаді курсанта навчального взводу начальної роти 2 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 у військовому званні солдата, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів, начальників та без поважних причин, 26 квітня 2024 року близько 20:20 год. самовільно залишив місце служби військову частину НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану), та проводив час на власний розсуд за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби, та незаконно відсутній на службі, що органом досудового розслідування кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

З наданих матеріалів вбачається, що обґрунтованість повідомленої ОСОБА_8 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, підтверджується зібраними під час досудового розслідування належними та допустимими доказами у їх сукупності.

В межах даного кримінального провадження слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 .

Як слідує з наданих матеріалів, слідчим суддею належним чином і в повній мірі досліджені у сукупності наявні докази у провадженні, долучені до клопотання, які є достатньо вагомими на підтвердження обґрунтованості підозри й дають достатньо вагомі підстави зробити об`єктивний висновок про можливу причетність ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Слідчий суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість підозри щодо ОСОБА_8 в обсязі, достатньому для застосування у відношенні нього запобіжного заходу, з яким колегія суддів погоджується.

При цьому враховується, що, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що судом не досліджено жодного доказу отримання ОСОБА_8 повідомлення про підозру спростовується журналом судового засідання Центрального районного суду м. Дніпра, згідно якого у судовому засіданні 10.02.2026 року ОСОБА_8 пояснив, що 10.02.2026 року о 14:40 год. його було затримано та вручено повідомлення про підозру, а також клопотання про застосування запобіжного заходу.

Доводи апеляційної скарги захисника, що слідчий суддя в ухвалі не усунув суттєві розбіжності у доказах обвинувачення щодо встановлення точної дати інкримінованого діяння (згідно Витягу з ЄРДР 26.04.2024 р., а згідно тексту підозри 27.04.2024 року о 20:20 год.), суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки наведене твердження спростовується матеріалами справи, так як і у Витязі з ЄРДР, і у повідомленні про підозру зазначено про самовільне залишення місця служби 26 квітня 2024 року.

Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про необґрунтованість ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Слідчий суддя у відповідності до вимог ст.178 КПК України належним чином врахував тяжкість та обставини вчиненого злочину, а також дійшов правильного висновку про наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки суворість міри покарання, яка загрожує на випадок можливого засудження в межах повідомленої підозри є суттєвим елементом при оцінюванні ризику втечі, який сукупно з обставинами способу вчинення інкримінованого злочину, відсутності утриманців, міцних соціальних зв`язків за місцем мешкання, наявності судимостей, зокрема за корисливі злочини, а також обставин оголошеного в країні воєнного стану, проведення воєнних дій на кордонах Дніпропетровщини, та часткової окупації військами російської федерації територій на сході та півдні України, збільшує ризик переховування з переходом лінії фронту, а сама по собі наявність у підозрюваного зареєстрованого місця мешкання, де він фактично не мешкає, не виключає вказаного ризику і не переважає над обставинами суворості міри покарання, що загрожує підозрюваному у вигляді реального позбавлення волі до 10 років.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

В розумінні практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, прокуратури та суду, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 (п`яти) до 10 (десяти) років,то існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Є правильними також висновки слідчого судді щодо наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки у разі повернення ОСОБА_8 до розташування військової частини, останній може, як у спосіб погроз, так і умовляннями впливати на свідків вчиненого кримінального правопорушення, які проходять з підозрюваним службу в одній військовій частині, спонукати співслужбовців та/або службових осіб військової частини НОМЕР_1 до надання завідомо неправдивих показів.

При встановленні наявності вказаного ризику апеляційний суд враховує встановлений КПК України порядок отримання показань, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. За таких обставин ризик впливу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Надаючи оцінку ризику, передбаченому п.5 ч.1 ст.177 КПК України, апеляційний суд погоджується з доводами слідчого судді суду першої інстанції щодо можливості вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, враховуючи, що тривалий час жодних намірів для повернення у розташування військової частини підозрюваний не вживав та як військовослужбовець військової служби за мобілізацією може самовільно покинути військову частину або місце служби, вчинити дезертирство та ухилення від військової служби шляхом самокалічення або іншим способом, та, не має законних джерел доходів для існування.

При цьому, зазначені ризики об`єктивно збільшуються з урахуванням введення в Україні військового стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Дані висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Також колегія суддів зауважує, що КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний поза всяким сумнівом здійснюватиме відповідні незаконні дії, проте вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Доводи захисника про недоведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання слідчим та прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують тримання під вартою ОСОБА_8 ,та встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, стороною захисту не наведено.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду провадження дійшов висновку, що слідчим суддею правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України, і тримання підозрюваного під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що зміст апеляційної скарги захисника спрямований на незастосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції щодо вказаних доводів наголошує, що відповідно до ч. 8 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.402-405,407,408,429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Наведена вище вимога закону передбачена змінами до КПК України, внесеними ЗУ «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо обрання запобіжного заходу до військовослужбовців, які вчинили військові злочини під час дії воєнного стану» №2531-IX від 16.08.2022 р.

Законодавче обґрунтування таких змін безпосередньо викладено у пояснювальній записці до вказаного закону, яку слід розглядати як роз`яснення до таких законодавчих змін та визначення повноважень суду у справах даної категорії.

Так, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст.30-34,38,39,41-44,53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану. Нормативне регулювання у сфері здійснення кримінального провадження щодо особи і позбавлення її у зв`язку з цим свободи повинне базуватися на засадах, передбачених ст.ст.1,3, ч.1,2 ст.8 ч.1,2 ст.29, ч.1 ст.64 Основного Закону України. Відповідно до ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є суттєвим обмеженням права на свободу. Проте, у тій самій статті Конституції України йдеться про можливість такого обмеження за неухильного дотримання порядку і процедури такого обмеження. Тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом, процесуальний механізм застосування якого постійно перебуває у центрі уваги як фахівців, так і суспільства в цілому. Під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою тяжкість злочину має розглядатися з двох позицій: тяжкість злочину як формальна підстава обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та тяжкість злочину як обставина, врахування якої свідчить про більшу доцільність застосування взяття під варту порівняно з іншими запобіжними заходами. Законодавець вважає, що не може до військовослужбовця, який вчинив військовий злочин під час дії правового режиму воєнного стану, застосовуватися будь-який інший запобіжний захід, крім як тримання під вартою. Військовий злочин, вчинений військовослужбовцем під час дії правового режиму воєнного стану, свідчить про максимальний ступінь суспільно-небезпечного діяння, а відтак до такого військовослужбовця може бути застосовано виключно запобіжний захід тримання під вартою. Отже, до військовослужбовців, які вчинили найбільш суспільно-небезпечні військові діяння під час дії правового режиму воєнного стану, повинен бути застосований запобіжний захід тримання під вартою.

Метою наведених законодавчих змін є унеможливлення застосування будь-яких інших запобіжних заходів, крім як тримання під вартою, до військовослужбовців, які вчинили окремо визначені військові злочини під час дії воєнного стану.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника підозрюваного про надмірний розмір застави, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з урахуванням встановлених на даний час ризиків, характеру та обставин інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, в якому він підозрюється, та інших обставин, що мають значення, а тому на переконання колегії суддів, визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 30 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 99 840 (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок) гривень 00 копійок, визначений в межах п.2 ч.5 ст.182 КПК, є цілком достатнім для виконання підозрюваним процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від органів досудового слідства чи суду або вчинити інші протиправні дії.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім, забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Відомостей щодо протипоказань для перебування підозрюваного в умовах слідчого ізолятора підозрюваним та його захисником не було надано, як під час розгляду клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції.

Приймаючи рішення про обрання підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу підозрюваного, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд вважає необхідним ухвалу слідчого судді залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника підозрюваного залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого суддіЦентрального районного суду м. Дніпра від 10 лютого 2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ _________________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4