Справа №592/1569/26 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/208/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді - доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження №0000245 за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання,

учасників кримінального провадження:

підозрюваного - ОСОБА_7 (в режимі ВКЗ),

захисника - адвоката ОСОБА_8 (в режимі ВКЗ),

прокурора - ОСОБА_6 ,

УСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про застосування ОСОБА_7 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосовано йому запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням на строк два місяці, тобто до 27 березня 2026 року включно, обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Не погодившись з таким судовим рішенням, прокурор Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року та ухвалити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк досудового розслідування до 28 березня 2026 року без визначення розміру застави.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що вказана ухвала підлягає скасуванню у зв`язку з необгрунтованістю, невмотивованістю та невідповідністю висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження. Апелянт вказує, що слідчим суддею при винесенні ухвали не прийнято до уваги обґрунтування слідчого і прокурора щодо неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 3 до 10 років, є тяжким злочином і у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування, а в подальшому і суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності. Слідчим суддею визнано доведеним наявність ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, при цьому не конкретизовано яким саме чином. Визнаючи вказаний ризик доведеним, слідчим суддею не враховано, що у клопотанні слідчого про обрання запобіжного заходу даний ризик взагалі відсутній, а прокурор під час судового розгляду на нього не посилався. Вказує, що слідчий суддя у мотивувальній частині ухвали належним чином не обґрунтував недоведеність прокурором ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім того, не враховано, що підозрюваний ОСОБА_7 проживає поза межами Сумської області, а саме у м. Черкаси, та підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, який вчинено особливо небезпечним способом, є довірливою особою, що свідчить про можливість вчинення ним у подальшому аналогічних злочинів, в тому числі на території м. Суми, та вказує на наявність підвищеного ризику вчинити інші кримінальні правопорушення. Неврахування вказаних обставин призвело до невідповідності висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу, доводи підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити ухвалу слідчого судді без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

30 січня 2026 року до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшло клопотання слідчого СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_10 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, відомості про які внесені до ЄРДР за №0000245. Під час здійснення досудового розслідування встановлена наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти яким можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року у задоволенні клопотання слідчого про застосування підозрюваному ОСОБА_7 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовлено. ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено на нього такі обов`язки на строк два місяці, тобто до 27 березня 2026 року включно, а саме: прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (за наявності). Підозрюваного ОСОБА_7 письмово повідомлено про покладені на нього обов`язки та роз`яснено, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати. Контроль за виконанням особистого зобов`язання покладено на слідчого.

Своє рішення слідчий суддя умотивував тим, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні умисного злочину проти власності, має постійне місце реєстрації ( АДРЕСА_1 ) та постійне місце проживання ( АДРЕСА_2 ), має професійно-технічну освіту, постійне місце роботи, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи, а тому можливо припустити, що він може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України. При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор не довів обставини, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, тобто надані слідчим докази не доводять обставини, що свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні. Посилаючись на викладені обставини, слідчим суддею вирішено за доцільне, можливе та необхідне застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, що буде забезпечувати належну процесуальну поведінку останнього, а також запобігати вчиненню ним дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Із таким висновком слідчого судді колегія суддів не погоджується, враховуючи таке.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1, 2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

Так, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, і слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на приведені у клопотанні органу досудового розслідування докази, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав вважати, що підозра у причетності ОСОБА_7 до інкримінованого кримінального правопорушення є обґрунтованою.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені слідчим суддею за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних підозрюваної особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що невідворотність покарання у разі доведеності вини, підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26 липня 2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96)).

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї (ст. 178 КПК України).

Згідно з частинами 1-4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

Європейський суд з прав людини під час вирішення справи «Медведев та інші проти Франції» зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у «демократичному суспільстві» у значенні, передбаченому Конвенцією.

Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи.

Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».

Зазначених вимог закону слідчий суддя не дотримався.

Дійшовши висновку про недоведеність підстав для застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та можливість застосування щодо нього запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання з покладенням на ньго обов`язків, слідчим суддею установлено, що матеріали провадження містять достатні дані, які підтверджують існування обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з цим, слідчим суддею зазначено, що при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор не довів обставини, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Також слідчим суддею установлено, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що на його думку свідчить про існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України. Хоча у клопотанні про обрання запобіжного заходу слідчий дійсно не вказував на даний ризик взагалі, а прокурор під час судового розгляду підтримав клопотання слідчого з підстав, зазначених у ньому.

Зокрема, оцінюючи доведеність наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України (переховування від органів досудового розслідування та/або суду), колегія суддів виходить із того, що інкриміноване ОСОБА_7 діяння відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину, відповідальність за яке передбачено у виді позбавлення волі строком від трьох до десяти років, у зв`язку з чим є всі підстави вважати, що тяжкість покарання у разі визнання його винуватим сама по собі може бути обставиною, яка може обумовити ризик переховування останнього від органів досудового розслідування, суду.

Водночас, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «W. проти Швейцарії» небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати, зокрема, з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

Також що стосується ризику втечі підозрюваного, то Європейський суд з прав людини вказує, що він не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня «Панченко проти Росії». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню «Бекчиєв проти Молдови».

Наявність у підозрюваного місця проживання, роботи, а також позитивна характеристика з місця роботи хоча й мінімізують ризик переховування ОСОБА_7 від органу досудового розслідування та суду, однак повністю його не виключає.

Наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України (ризик незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні), вбачається із того, що підозрюваний в ході виконання слідчих дій отримає ряд копій документів, котрі дадуть йому можливість фізично та психологічно вплинути на свідків та інших осіб, що може призвести до зміни показів вже допитаних осіб та відмови давати показання установлених у ході досудового слідства можливих очевидців події злочину.

Колегія суддів також враховує вік та особу підозрюваного, майновий стан, обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, характер їх вчинення, а також вчинення тяжкого злочину, який має високий ступінь суспільної небезпеки, наявність у кримінальному провадженні реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, що в своїй сукупності з іншими характеризуючими ознаками підтверджує ймовірність свідомої поза процесуальної поведінки підозрюваного та існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу (ч. 1 ст. 183 КПК України).

Колегія суддів не погоджується з висновком слідчого судді про те, що стороною обвинувачення не доведені обставини, які дають підстави для висновків, що з урахуванням даних про особу підозрюваного та конкретних обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення, запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання зможе запобігти ризикам, наведеним слідчим у клопотанні, забезпечать виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Крім того, колегією суддів установлено, що, прийнявши рішення про застосування щодо підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, слідчий суддя не в повній мірі оцінив порушення цінностей суспільства в даному кримінальному провадженні, ступінь суспільної небезпеки, не врахував тяжкість інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення та конкретні обставини його вчинення, не порівняв існуючі у справі ризики, характер кримінального правопорушення та його наслідки, з реальною можливістю забезпечити запобіжним заходом у виді особистого зобов`язання впевненості у тому, що ОСОБА_7 , який фактично проживає у м. Черкасах, що знаходиться поза межами Сумської області, не буде порушувати покладені на нього процесуальні обов`язки, та які б виправдовували обмеження права підозрюваного на свободу, окрім тримання під вартою.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (ч. 2 ст. 183 КПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті, відповідно до якої під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109 114-2, 258 258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК.

Розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України).

Ураховуючи вищенаведені обставини у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 66560 грн, оскільки запобіжний захід зможе запобігти ризикам, на які посилається слідчий у клопотанні та прокурор в апеляційній скарзі.

За таких обставин, виходячи з положень п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання слідчого та застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 66560 грн, у межах строку досудового розслідування.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2026 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду міста Суми від 30 січня 2026 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Сумського РУП ГУНП у Сумській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 задовольнити частково.

Застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 запобіжній захід у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування, тобто до 29 березня 2026 року включно.

Визначити ОСОБА_7 заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 66560 грн, яку необхідно сплатити за такими реквізитами: код отримувача (код ЄДРПОУ) 42267878, банк отримувача ДКСУ, м. Київ, код банку отримувача (МФО) 820172, рахунок отримувача UA0084439.

У разі внесення застави ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти звільнити та покласти на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

- прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду по першому виклику; не відлучатися з населеного пункту за місцем фактичного проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду (в залежності від стадії провадження);

- повідомляти слідчого (прокурора), суд (залежно від стадії провадження) про зміну свого місця проживання, місця служби (роботи) та засобів зв`язку;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт(и), або інший документ(и), що дає право на виїзд за межі України;

- утриматись від спілкування зі свідками в провадженні.

Роз`яснити заставодавцю та підозрюваному, що у разі невиконання обов`язків застава звертається в дохід держави, а після звернення застави в дохід держави, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч. 7 ст. 194 цього Кодексу.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_11 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_12 ОСОБА_13