Справа № 760/6027/25
Провадження № 1-кс/760/3806/25
У Х В АЛ А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна в кримінальному провадженні №0000993 від 11 квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Представник власника майна ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва з клопотанням, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року у справі №760/29093/24 на мобільний телефон марки «IPHONE», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , який поміщено до пакету з маркуванням №СК1039813, який належить ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ).

В обґрунтування клопотання покликається на те, що ухвалою Солом?янського районного суду міста Києва від 04.12.2024 року у справі №760/29093/24 задоволено клопотання прокурора Солом?янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 від 12.11.2024 року та накладено арешт на мобільний телефон марки «IPHONE», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , який поміщено до пакету з маркуванням № CK1039813. Мобільний телефон марки «IPHONE», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , який поміщено до пакету з маркуванням № CК1039813 належить ОСОБА_3 .

Заявник вважає, що арешт було накладено з порушенням норм КПК України, а також необґрунтовано. Зі змісту ухвали вбачається, що клопотання прокурора Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 про арешт розглянуто без участі ОСОБА_3 . Обґрунтовуючи потребу у накладенні арешту на мобільний телефон прокурор зазначає, що мобільний телефон є речовим доказом у кримінальному провадженні та з метою збереження речових доказів просив накласти арешт на мобільний телефон. При цьому прокурором у клопотанні не обґрунтовано та не наведено жодних обставин з якими КПК України допускає накладення арешту на майно, не вказано яким критеріям речових доказів відповідає вилучене майно. Прокурором у клопотанні не зазначено будь-яких даних, які б вказували на те, що мобільний телефон ОСОБА_3 набув кримінально протиправним шляхом, зберіг на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження №0000993 від 11.04.2024 року.Під час обшуку ОСОБА_3 добровільно надав мобільний телефон для огляду, про що зазначено у протоколі обшуку від 11.11.2024 року. Також зі змісту протоколу обшуку вбачається, що ОСОБА_3 не приховував своє майно під час обшуку, а тому слідчий мав можливості скопіювати та отримати усю необхідну інформацію. Крім того, ОСОБА_3 не оголошено про підозру.

У судове засідання власник майна та його представник не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, представник подав до суду заяву про розгляд клопотання без його участі, вказав, що вимоги клопотання підтримує в повному обсязі, просив його задовольнити. До заяви долучив копію розписки про отримання на відповідальне зберігання речових доказів від 27 травня 2025 року.

Прокурор Солом`янської окружної прокуратури м. Києва в судове засідання також не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд клопотання без його участі, в якому вказав, що проти скасування арешту не заперечує, оскільки все вилучене в ОСОБА_3 майно повернуто власнику під розписку.

Дослідивши клопотання та додані до нього копії документів, слідчий суддя дійшов висновку про задоволення даного клопотання з наступних підстав.

Слідчим суддею встановлено, що 11 листопада 2024 року на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2024 року (справа №760/27533/24) проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон марки «IPHONE», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 .

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року у справі №760/29093/24, накладено арешт на тимчасово вилучене майно під час проведення обшуку 11 листопада 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , з метою збереження речових доказів, а саме на мобільний телефон марки «IPHONE», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , який поміщено до пакету з маркуванням №СК1039813.

Представник власника майна звернувся до слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва з клопотанням, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року у справі №760/29093/24 на мобільний телефон марки «IPHONE», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , який поміщено до пакету з маркуванням №СК1039813, який належить ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ч. 2 ст. 174 КПК України).

Також, вирішуючи питання про скасування арешту майна, слідчий суддя зобов`язаний урахувати відповідну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), в якій напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно суспільний інтерес; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям та з дотриманням принципу справедливої рівноваги. ЄСПЛ констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення

Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя врахував, що існує можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, адже воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Водночас, положення кримінального процесуального закону не визначають переліку обставин, які дозволяють констатувати, що відпала потреба у застосуванні арешту майна, - як засобу забезпечення кримінального провадження. Однак логічне тлумачення відповідної норми, - дає підстави зробити висновок, що вказане може мати місце у випадку, коли перестануть існувати підстави, з огляду на які було накладено арешт.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.6 ст.132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Прокурор не заперечував щодо скасування арешту майна, зазначив, що в подальшому застосуванні такого заходу забезпечення відпала потреба.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, передбачено, що при розгляд справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини при здійсненні правосуддя неодноразово звертав увагу на: структуру статті 1 Першого протоколу, а саме «три норми»: Ця стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій.

Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, Суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм. Рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 року, заяви №№7151/75; 7152/75, серія А, №52.

Крім того, Європейський суд з прав людини наголошує, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

Суд також наголошує на тому, що втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статті 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення цієї рівноваги відбивається в структурі статті 1 загалом, а отже, й у частині другій. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.

Все вищенаведене свідчить про відсутність у кримінальному провадженні відомостей, які б виправдовували подальше втручання у правомірне володіння ОСОБА_3 належним йому на праві власності майном, а також про відсутність правомірних підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

З огляду на наведене, арешт на майно, який накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року у справі №760/29093/24 у кримінальному провадженні №0000993 від 11 квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, необхідно скасувати, оскільки в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Керуючись статтями 98, 131, 132, 170-173, 174, 309 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт, який накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року у справі №760/29093/24 у кримінальному провадженні №0000993 від 11 квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, а саме на мобільний телефон марки «IPHONE», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , який поміщено до пакету з маркуванням №СК1039813.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Солом`янського

районного суду м. Києва ОСОБА_1