ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря: ОСОБА_4

учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001171 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та прокурора Герцаївського відділу Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , гр. України, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працюючого, не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,

У С Т А Н О В И Л А:

Вироком Герцаївського районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, і йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на три роки з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з наданням логістичних послуг та перевезення громадян в прикордонних районах України на строк 1 рік та з конфіскацією всього майна, за виключенням житла.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту його затримання та звернення вироку до виконання.

У строк відбуття покарання обвинуваченому зараховано строк тримання його під вартою з 01 по 02 червня 2022 року.

До набрання вироку законної сили запобіжний захід ОСОБА_7 залишено у вигляді застави.

ЄУНСС 714/1443/22 НП 11кп/822/51/26 головуючий у 1 інстанції ОСОБА_8 .

Після набрання вироку законної сили заставу в розмірі 124050 грн вирішено повернути заставодавцю ОСОБА_9 .

Грошові кошти: 3000 форинтів, 25 леїв, 8000 грн, вилучені під час обшуку за

місцем проживання ОСОБА_7 конфісковано в дохід держави.

Вирішено долю речового доказу автомобіля Ауді А6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було повернуто ОСОБА_9 залишено законному володільцю.

Згідно з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 , будучи обізнаним з тимчасовими обмеженнями щодо виїзду за кордон чоловіків віком від 18 до 60 років з України через воєнний стан встановлений Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та затвердженим Законом України № 2102-IX, переслідуючи корисливу мету направлену на отримання грошової винагороди з приводу незаконного переправлення осіб через державний кордон України, за попередньою змовою з невстановленою особою, організував незаконне переправлення ОСОБА_10 , мешканця міста Мелітополя, через державний кордон України за наступних обставин.

Так, з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого в організації незаконного переправлення ОСОБА_10 через державний кордон України, обвинувачений ОСОБА_7 , в період часу з 14 по 18 квітня 2022 року вступив у злочинну змову із невстановленими досудовим розслідуванням особами, які б забезпечили незаконне переправлення ОСОБА_10 через державний кордон України, після чого ОСОБА_7 зустрів ОСОБА_10 у м. Чернівці та на автомобілі марки «Mercedes Спринтер 316 CDI», державний номерний знак НОМЕР_2 , привіз та поселив його до готелю «Валерія», що у м. Новоселиця за для подальшого незаконного переправлення через державний кордон.

При цьому, ОСОБА_7 завчасно обумовив із ОСОБА_10 порядок незаконного переправлення через державний кордон України, якому повідомив що вартість такого переправлення буде становити 7 000 Євро.

Далі, 18 квітня 2022 року в період часу з 14.00 год. до 21.40 год., ОСОБА_7 організував доставку ОСОБА_10 з м. Новоселиця до м. Герца, використовуючи при цьому автомобіль марки «Audi A6», державний номерний знак НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_9 - дружині обвинуваченого, де по прибуттю ОСОБА_10 пересів до автомобіля «Mercedes Benz Vito 109 CDI», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_11 , засудженого вироком Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23 березня 2023 року за ч. 2 ст. 332 КК України, в якому також перебував ОСОБА_12 , засуджений вироком Герцаївського районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2022 року за ч. 2 ст. 332 КК України, та ОСОБА_13 .

У подальшому, ОСОБА_10 і ОСОБА_13 було доставлено до державного кордону в напрямку 895-897 прикордонного знаку до КПП «Герца», де згодом їх було затримано прикордонним нарядом ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На цей вирок захисник ОСОБА_6 та прокурор ОСОБА_5 подали апеляційні скарги.

Адвокат в своїй скарзі просив скасувати оскаржуваний вирок і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що сам обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та вказав, що він на прохання сина його знайомої ОСОБА_14 з м. Маріуполь зустріти та поселити в готель його знайомого, який втікав від війни, погодився та зустрів останнього в м.Чернівці біля готелю ОСОБА_15 , відвіз його в м. Новоселиця, де той поселився в готель. Через кілька днів після цього йому знову подзвонив ОСОБА_14 і сказав, що ОСОБА_10 втік з готелю, бо туди навідались працівники ТЦК і йому ніде переночувати. Йому стало шкода хлопця і порадившись з дружиною, він вирішив поселити ОСОБА_10 в своїй квартирі на деякий час. Після цього 18.04.2022 р. він сам поїхав в Італію. Через деякий час того ж дня йому зателефонувала дружина і повідомила, що ОСОБА_10 просить відвезти його в м. Герца, де він хоче з кимось зустрітись, на що він відповів, щоб вона попросила сусіда ОСОБА_16 відвезти Вінника в м. Герца, що і було зроблено. Про те, що ОСОБА_10 було затримано при спробі незаконного перетину державного кордону, він дізнався в травні 2022 року, коли до нього прийшли проводити обшук.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 заперечив причетність ОСОБА_7 до незаконного переправлення через кордон двох осіб, жодних домовленостей і розмов з цього приводу між ними не було.

Також свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні заперечив причетність ОСОБА_7 до організації незаконного переправлення осіб через державний кордон та вказав, що його не знає і вперше побачив того в суді.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні підтвердив показання ОСОБА_9 та вказав, що навесні 2022 року на її прохання відвезли незнайомого чоловіка у м. Герци та залишили його біля АЗС, а самі повернулися в Новоселицю.

Апелянт також зазначав, що суд не прийняв до уваги покази цих свідків, а показання свідка ОСОБА_12 визнав перекрученими, оскільки він, нібито, змінив свої покази, надані ним при розгляді справи щодо нього в Герцаївському районному суді Чернівецької області в 2022 році.

Звертає увагу, що вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від 17.11.2022 р. по обвинуваченню ОСОБА_12 був ухвалений на підставі угоди про визнання винуватості, під час якого той не давав показання. Обставини, вказані в обвинувальному акті, ОСОБА_12 визнав в цілому, без зазначення деталей.

Вказував, що допит свідка ОСОБА_10 є недопустимим доказом, оскільки під час досудового розслідування сторона обвинувачення не зверталась, в порядку ст. 225 КПК України, до слідчого судді із клопотанням про здійснення допиту цього свідка. З часу початку судового розгляду січня 2023 року по лютий 2025 року прокурор не забезпечив явку свідка ОСОБА_10 . В судовому засіданні за клопотанням прокурора був досліджений відеозапис допиту свідка ОСОБА_10 , який був проведений 29.04.2022 року.

Апелянт наголошував, що відповідно до вимог КПК України, суд досліджує показання безпосередньо. Стаття 615 КПК України в редакції, яка діяла на момент проведення допиту свідка ОСОБА_10 29.04.2022 року, не передбачала можливості використання як доказу в суді показань, отриманих слідчим під час допиту свідка з використанням технічних засобів відеофіксації. Зазначене узгоджується з положеннями ч.4 ст. 95 КПК України.

Законом №2201-ІХ, який набрав чинності 01.05.2022 року, статтю 615 КПК України було викладено в новій редакції та доповнено її частиною 11, яка надає можливість використовувати як доказ в суді, показання свідка надані в кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану. А тому, на думку апелянта, показання свідка ОСОБА_10 , отримані слідчим до набрання Закону №2201-ІХ, не можуть бути використані судом.

Вказував, що в протоколі огляду телефону ОСОБА_10 зафіксовані дзвінки, листування та інструкції з приводу незаконного перетину кордону з Денисом, який зазначений як « ОСОБА_18 ». Листування з ОСОБА_7 виявлені не були.

Також суд не врахував відповідь Держприкордонслужби України, згідно якої 18.04.2022 року о 08.14 год. ОСОБА_7 по паспорту громадянина Румунії виїхав з України через МПП «Порубне» та повернувся 21.04.2022 року, що, на його думку, спростовує пред`явлене обвинувачення ОСОБА_7 .

Прокурор в апеляційній скарзі, не заперечуючи правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст. 332 КК України, доведеності його вини у скоєнні цього кримінального правопорушення, просив скасувати оскаржуваний вирок в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з наданням логістичних послуг та перевезеннями громадян в прикордонних районах Чернівецької області на строк 1 рік та з конфіскацією всього майна, за виключенням житла.

Зазначав, що суд першої інстанції при призначенні покарання лише перерахував обставини, що пом`якшують покарання, однак не обґрунтував яким чином сукупність таких обставин істотно знижує тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України.

Вважає, що висновок суду про можливість застосування положень ст. 69 КК України не відповідає, в даному випадку, загальним засадам призначення покарання, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізіції покарання.

Стверджує, що суд лише формально вказав, однак фактично не врахував, що ОСОБА_7 за попередньою змовою вчинив умисний тяжкий корисливий злочин у сфері недоторканості державних кордонів, забезпечення призову та мобілізації. Також у період воєнного стану, за грошову винагороду сприяв військовозобов`язаному чоловіку у протиправному, незаконному перетині державного кордону України, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність скоєного діяння, а застосування судом вимог ст. 69 КК України не буде сприяти попередженню вчинення іншими особами аналогічних злочинів у майбутньому.

Заслухавши доповідь судді, ОСОБА_7 та його захисника, які просили задовольнити подану апеляційну скаргу захисника та відмовити в задоволенні апеляційних вимог прокурора, прокурора, який просив задовольнити подану апеляційну скаргу, посилаючись на обставини, що наведені в ній та відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апелянта, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, чи доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, та чи містить це діяння склад кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

За змістом ст. 374 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку суд зобов`язаний зазначити формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із зазначенням, зокрема, мотиву кримінального правопорушення, а також навести докази, якими підтверджуються встановлені судом обставини.

Як вбачається із обвинувального акту (зі зміненим обвинуваченням) (а.к.п.1-4, т.2), органом досудового розслідування ОСОБА_7 інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а саме незаконне переправлення осіб через державний кордон України, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України та керівництво такими діями, вчинені за кваліфікуючими ознаками: за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що для кваліфікації дій особи за ч.3 ст.332 КК України обов`язковим є встановлення обов`язкової кваліфікуючої ознаки цього кримінального правопорушення, яка входить до змісту обвинувачення та підлягає обов`язковому доказуванню стороною обвинувачення на загальних підставах.

Відповідно до ст. 91, 92 КПК України, мотив кримінального правопорушення належить до предмета доказування, а обов`язок доказування покладається на сторону обвинувачення.

Разом з тим, хоча у зміненому обвинуваченні формально зазначено про корисливу мету та вказано суму 7000 євро, однак фактичний зміст цієї кваліфікуючої ознаки належним чином не конкретизовано.

Так, у формулюванні обвинувачення не наведено чітких відомостей про те, коли, де, у який спосіб, у якій сумі, кому та за яких обставин відбулася передача коштів, а також не розкрито, яким саме чином ці обставини підтверджують наявність корисливого мотиву саме у ОСОБА_7 .

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та формулювання обвинувачення, а відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд здійснюється лише в межах висунутого обвинувачення.

Отже, обвинувачений має бути чітко та однозначно поінформований про те, від яких саме фактичних тверджень сторони обвинувачення він захищається. Невизначеність або формальність викладення істотної обставини обвинувачення, якою в даному разі є корисливий мотив, обмежує можливість ефективної реалізації права на захист.

Разом з тим, районний суд на вказані порушення увагу не звернув та дійшов поспішного висновку про наявність у діях ОСОБА_7 складу цього кримінального правопорушення, чим, на думку колегії суддів, істотно порушив право обвинуваченого на захист.

Крім цього, як вбачається із вироку, висновок районного суду про причетність ОСОБА_7 до організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України та про наявність у нього корисливого мотиву фактично ґрунтується на показаннях свідка ОСОБА_10 , якого за версією сторони обвинувачення ОСОБА_7 незаконно переправляв через державний кордон України.

Тобто ОСОБА_10 є ключовим свідком сторони обвинувачення, а тому належна процесуальна форма отримання, дослідження та перевірки його показань має визначальне значення для оцінки допустимості доказів і доведеності обвинувачення.

Водночас під час судового розгляду в суді першої інстанції, незважаючи на тривалий розгляд справи та на неодноразові повідомлення сторони обвинувачення про наявність зв`язку зі свідком, останній безпосередньо допитаний не був, що у свою чергу позбавило сторону захисту можливості поставити свідкові запитання, з`ясувати причини та зміст суперечностей у його показаннях, а також реалізувати своє право на перехресний допит.

Поряд з цим, районний суд поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_10 , надані слідчому 29.04.2022 року з відеофіксацією, пославшись на ч.11 ст. 615 КПК України.

Однак такий висновок суду першої інстанції про допустимість зазначених показань із посиланням на ч. 11 ст. 615 КПК України є помилковим, оскільки ґрунтується на неправильному застосуванні кримінального процесуального закону.

Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, допит свідка ОСОБА_10 слідчим із відеофіксацією проведено 29 квітня 2022 року (а.к.п.53- носій інформації, т.1 досудове провадження).

Водночас Закон України № 2201-IX від 14.04.2022 «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення порядку здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», яким статтю 615 КПК України доповнено частиною 11 та внесено зміни до ч. 4 ст. 95 КПК України, набрав чинності 01 травня 2022 року.

Відповідно до ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а допустимість доказу визначається за законом, чинним на момент проведення такої дії.

Отже, на момент проведення допиту 29.04.2022 р. положення ч. 11 ст. 615 КПК України ще не діяли та не могли бути застосовані як правова підстава для допустимості цього доказу, на що неодноразово звертала увагу сторона захисту.

За таких обставин показання ОСОБА_10 , надані слідчому 29.04.2022 р., не могли бути покладені в основу обвинувального вироку відповідно до вимог ст. 23, ч. 4 ст. 95 КПК України.

Окрім наведеного, колегія суддів звертає увагу на істотні недоліки процесуального оформлення матеріалів допиту ОСОБА_10 від 29.04.2022 року, що унеможливлює однозначну ідентифікацію джерела та змісту відповідного доказу.

Так, матеріали провадження містять два протоколи допиту свідка ОСОБА_10 від 29.04.2022 року (а.к.п. 33-38, 50-52, т.1 досудове провадження), при цьому на одному з них рукописно зазначено, що він є додатковим, однак у матеріалах справи не відображено підстав проведення додаткового допиту, не конкретизовано, які саме неточності первинних показань підлягали усуненню, які обставини потребували уточнення чи деталізації та з яких причин відповідні питання не могли бути з`ясовані в межах первинного допиту.

Крім того, у провадженні міститься додаток до протоколу допиту свідка від 29.04.2022 року, однак його належність до конкретного процесуального документа оформлена суперечливо.

Так, зі змісту додаткового протоколу від 29.04.2022 р. (а.к.п. 5-52, т.1- досудове провадження), вбачається, що носій відеофіксації долучено саме до нього, тоді як на самому додатку зазначено, що він є додатком до протоколу допиту свідка від 29.04.2022 року.

За таких обставин неможливо достовірно встановити, які саме показання свідка зафіксовані на відповідному носії та який із двох протоколів від 29.04.2022 року вони підтверджують.

Колегія суддів також враховує, що на стадії апеляційного розгляду свідок ОСОБА_10 сам звернувся з клопотанням про його допит. Разом з тим ця обставина не усунула допущених під час розгляду справи судом першої інстанції порушень, оскільки належного допиту свідка у процесуальному порядку, передбаченому КПК України, фактично забезпечено не було.

Відповідно до ч. 5 ст. 336 КПК України учасники кримінального провадження беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та кваліфікованого електронного підпису згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС.

Згідно з ч. 7 ст. 336 КПК України допит свідка може здійснюватися у судовому засіданні в режимі відеоконференції виключно у приміщенні суду, визначеному судом, а в умовах воєнного або надзвичайного стану поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів - лише у виключних випадках та з дотриманням порядку, передбаченого частинами четвертою - шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 6 ст. 336 КПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів несе учасник кримінального провадження, який подав відповідне клопотання.

Отже, саме на ОСОБА_19 у даному випадку покладалися ризики належного технічного та процесуального забезпечення своєї дистанційної участі у судовому засіданні, у тому числі забезпечення участі у спосіб, передбачений КПК України, який дає суду можливість належно встановити особу учасника.

Разом з тим, участь свідка ОСОБА_10 не була забезпечена у порядку, визначеному наведеними вимогами закону, оскільки свідок вийшов на зв`язок із використанням власних технічних засобів через месенджер «Telegram», без застосування підсистем ЄСІТС та без кваліфікованого електронного підпису, що унеможливило встановлення його особи та перевірку процесуального статусу у спосіб, передбачений законом.

При цьому, демонстрування свідком паспорту громадянина України не може бути визнане належною процесуальною ідентифікацією його особи, оскільки не замінює процедури, встановленої ст. 336 КПК України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що за інформацією сторони обвинувачення свідок ОСОБА_10 незаконно перетнув державний кордон України, при цьому свідок не зміг повідомити адресу свого проживання, що унеможливлює його належний судовий виклик і перевірку анкетних даних.

Апеляційний суд також враховує, що свідок ОСОБА_10 виходив на зв`язок із прокурором, а фактичне ініціювання та технічне забезпечення такого з`єднання здійснювалося стороною обвинувачення, оскільки технічні засоби були представлені прокурором у судовому засіданні, що за відсутності процесуально належної ідентифікації свідка ставить під сумнів дотримання засад змагальності та безпосередності.

Поряд з цим, обвинувачений ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції повідомив, що під час відеоз`єднання особу свідка він не бачив, а відтак не може підтвердити, що на зв`язок вийшов саме ОСОБА_10 .

За таких обставин отримані у такий спосіб відомості не можуть бути використані як доказ, а спроба допиту свідка у суді апеляційної інстанції не усунула допущених порушень та не забезпечила стороні захисту ефективної реалізації права на допит ключового свідка обвинувачення.

Поряд з цим, апеляційний суд позбавлений можливості виправити встановлені порушення на стадії апеляційного перегляду з огляду на повноваження суду апеляційної інстанції та межі апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування судового рішення є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Заважаючи на те, що районним судом допущені істотні порушення, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, при цьому такі порушення не можуть бути усунуті шляхом переоцінки наявних матеріалів без проведення нового повного судового розгляду з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, тому вирок районного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду слід забезпечити безпосередній допит свідка ОСОБА_10 з дотриманням вимог КПК України, надати належну правову оцінку допустимості та достовірності його показань, усунути суперечності щодо процесуального оформлення матеріалів допиту від 29.04.2022 року та перевірити доведеність кваліфікуючих ознак інкримінованого діяння, зокрема корисливого мотиву у діях ОСОБА_7 , після чого ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення відповідно до вимог ст. 370, 374 КПК України.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора ОСОБА_5 та апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 та прокурора Герцаївського відділу Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 року у кримінальному провадженні №0001171 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, скасувати та призначити новий судовий розгляду суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

Копія. Згідно з оригіналом: суддя