Номер провадження: 11-кп/813/1225/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 , та захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2025 у к/п № 0000306 від 15.05.2025 стосовно:

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Нерубайське Біляївського р-ну Одеської обл., громадянина України, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 4 ст. 186 КК України у виді 7 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 357 КК України у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_9 вирішено рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_9 строк його попереднього ув`язнення, а саме з 15.05.2025 по день набрання цього вироку законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, 14.05.2025 приблизно о 14:45 год ОСОБА_9 перебував за адресою: м. Одеса, вул. Колонтаївська, буд. 2, де побачив потерпілу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Надалі, ОСОБА_9 , діючи умисно, реалізуючи раптово виниклий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, та переслідуючи мету незаконного збагачення, в період дії воєнного стану, двома руками схопив наплічну сумку, бордового кольору, вартістю 3000 грн, що перебувала у лівій руці потерпілої, силою вирвав сумку, в якій перебували особисті речі ОСОБА_7 , а саме: мобільний телефон «Samsung», у чохлі червоного кольору, з сім-картою оператора «Kyivstar» з номером телефону НОМЕР_1 , вартістю 4100 грн, гаманець, з блискавою бежевого кольору, вартістю 800 грн, в якому перебували грошові кошти у кількості 1000 грн та посвідка на постійне проживання на ім`я ОСОБА_10 та на ім`я ОСОБА_11 .

В подальшому, ігноруючи вимоги ОСОБА_7 повернути їй сумку з особистими речами, ОСОБА_9 покинув місце вчинення злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 8900 грн.

Крім того, 14.05.2025 приблизно о 14:50 год ОСОБА_9 одразу після відкритого викрадення майна потерпілої, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , перевіривши вміст викраденої сумки і встановивши, що у ній знаходяться посвідки на постійне проживання на ім`я ОСОБА_10 та на ім`я ОСОБА_11 , що є документом, що посвідчує особу іноземця та підтверджує законні підстави для постійного проживання в Україні, діючи умисно та не вживаючи будь-яких заходів до їх повернення, усвідомлюючи, що ці документи належать потерпілим та засвідчують важливі факти і події в їх житті і втрата яких суттєво утруднює реалізацію прав, свобод і законних інтересів потерпілих, маючи умисел, спрямований на незаконне заволодіння ними, усвідомлюючи протиправність своїх дій і бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, заволодів ними.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не погодилася з оскаржуваним вироком в частині призначеного покарання, оскільки на її думку суд 1-ої інстанції призначив ОСОБА_9 занадто суворе покарання, без врахування характеристик особи обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації і проживання, надавав суду правдиві показання, відшкодував майнову шкоду потерпілій, яка претензій до нього не має.

За таких обставин захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок, застосувати до ОСОБА_9 положення ст.ст. 69, 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, при цьому прокурор ОСОБА_6 заперечувала щодо її задоволення, водночас потерпіла ОСОБА_7 не заперечувала щодо зменшення ОСОБА_9 строку покарання, а також повідомила, що потерпілий ОСОБА_12 помер.

При цьому, учасники апеляційного провадження не заперечували проти розгляду справи за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 , в зв`язку із чим та з врахуванням приписів ст. 405 КПК України, колегія суддів вирішила провести апеляційний розгляд провадження за встановленою явкою.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, ретельно перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваного вироку суду 1-ої інстанції свідчить про те, що він вказаним вимогам відповідає не в повному обсязі з огляду на таке.

Враховуючи те, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а також кваліфікація його дій не оспорюється, апеляційний суд не переглядає оскаржуваний вирок в цій частині та констатує, що суд 1-ої інстанції, належним чином оцінив досліджені під час судового розгляду докази з точки зору належності, допустимості, достовірності та правильно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану та незаконне заволодіння будь-яким способом іншим важливим особистим документом.

Водночас, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи сторони захисту в частині призначення надмірно суворого покарання ОСОБА_9 з огляду на таке.

Призначаючи обвинуваченому покарання суд 1-ої інстанції виходив з того, що ОСОБА_9 раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, неодружений, на утриманні дітей немає, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання характеризується посередньо, при цьому обтяжуючі обставини відсутні, а пом`якшуючими обставинами є щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

В цьому контексті, апеляційний суд зауважує, що за приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В контексті зазначеного, апеляційний суд враховує, що відповідно до абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому законом, обирати між альтернативами за своїм внутрішнім переконанням відповідно до вимог кримінального процесуального закону, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Окрім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ККС у складі ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Згідно із ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Положення ч. 1 ст. 66 КК України містять перелік обставин, які пом`якшують покарання, при цьому визначений перелік не є вичерпним та ч. 2 цієї статті надає суду право визнати такими, що пом`якшують покарання інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

За обставинами цього кримінального провадження ОСОБА_9 визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, а також відшкодував потерпілим завдану шкоду, на що наголошувала потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції та просила призначити йому покарання в меншому розмірі.

В контексті наведеного суд апеляційної інстанції зауважує, що думка потерпілого враховується при призначенні покарання, проте вона не є вирішальною та обов`язковою для суду при визначенні остаточного покарання, а має враховуватись в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження, що узгоджується з правовою позицією ККС у складі ВС в постанові від 28.01.2025 в справі № 158/1422/23.

Окрім того, ККС ВС в постанові від 27.10.2020 у справі № 664/2526/19 виснував, що думка потерпілої особи та висновок органу пробації щодо можливості застосування стосовно особи положень ст. 75 КК України можуть бути враховані судом у сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 цього Кодексу, під час призначення покарання за вчинене кримінальне правопорушення у мінімальних межах, визначених у санкції статті, однак не є вирішальними під час прийняття судом відповідного рішення.

Враховуючи наведене в системному взаємозв`язку з обставинами цієї справи, колегія суддів, вважає необхідним в даному випадку при призначенні ОСОБА_9 покарання врахувати думку потерпілої ОСОБА_7 , яка претензій до обвинуваченого не має, підтвердила факт відшкодування завданої їй шкоди внаслідок кримінального правопорушення та просила зменшити призначене йому покарання.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові ККС ВС від 11.05.2021 по справі №336/4259/18 (провадження №51-6029км20), відповідно до якої при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер та залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень ст.ст. 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Отже, враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого ОСОБА_9 , його молодий вік, відсутність судимостей, наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, відшкодування заподіяної потерпілим шкоди, а також думку потерпілої, апеляційний суд вважає, що покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням положень ст. 69 КК України, за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України в даному випадку буде достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Водночас, вимоги сторони захисну щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

В цьому контексті колегія суддів приймає до увагу правову позицію, викладену в постанові ККС ВС від 20.03.2018 у справі №302/904/16-к, відповідно до якої загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до абз. 2 п. 9 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_9 надавав правдиві показання, відшкодував майнову шкоду потерпілій, яка претензій до нього не має, враховуються апеляційним судом при призначенні покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

При цьому, колегія суддів також враховує, що обвинувачений має постійне місце реєстрації проживання, однак за місцем проживання обвинувачений характеризується посередньо.

Окрім того, ОСОБА_9 хоча й вважається раніше не судимим, проте раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисного корисливого злочину (а.с. 155).

Враховуючи наведене, зазначені захисником обставини беззаперечно не свідчать про їх достатність для висновку про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання та його звільнення від відбування покарання з встановленням іспитового строку

Відтак, з огляду на зазначене, колегія суддів не знаходить підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з встановленням іспитового строку.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що обставини вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, його тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих обставини, викладена вище характеристика його особи, а також позиція потерпілої свідчать про те, що призначення йому покарання, передбаченого санкцією статті у виді позбавлення волі строком на 7 років в даному конкретному випадку є занадто суворим, натомість, останньому можливо призначити більш м`яке покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією зазначеної норми кримінального закону, а саме у виді позбавлення волі строком на 5 років, якого буде достатньо для виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Водночас, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ої інстанції про призначення ОСОБА_9 покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, при цьому будь-яких доводів щодо необґрунтованості вироку суду 1-ої інстанції в цій частині апеляційна скарга не містить.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що доводи захисника знайшли своє часткове підтвердження, а тому вирок суду 1-ої інстанції слід змінити в частині призначеного покарання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно із ч. 1 ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_9 - зміні, в частині призначеного йому покарання.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2025, яким ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України - змінити, в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_9 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років; за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою - у той же строк з моменту вручення її копії.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4