Справа № 192/546/26
Провадження № 1-кс/192/76/26
Ухвала

Іменем України

09 березня 2026 року

Слідчий суддя Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

особи, яка подала скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у селищі Солоному Солонянського району Дніпропетровської області скаргу ОСОБА_3 на постанову дізнавача сектору дізнання Відділення поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції № 1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , прийняту 21 лютого 2026 року, про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000187 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 серпня 2025 року,

встановив:

05 березня 2026 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаною скаргою, у якій вимагає скасувати рішення дізнавача сектору дізнання відділення поліції № 1 (с. Солоне) ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 про відмову у визнанні її потерпілою, згідно Постанови про відмову у визнанні потерпілим від 21 лютого 2026 року, і зобов?язати залучити її, ОСОБА_5 , до даного кримінального провадження № 0000187, внесеного до ЄРДР 30.08.2025 р., в статусі потерпілої.

Скарга обґрунтовується тим, що ОСОБА_5 25.02.2026 р. отримала від дізнавача ОСОБА_4 постанову про відмову їй у визнанні потерпілою від 21 лютого 2026 року по кримінальному провадженню за № 0000187, внесеного до ЄРДР 30.08.2025 р. за ч. 1 ст. 355 КК України.

09.12.2025 р. вона направила до Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра лист із заявою з вимогою про залучення її до провадження як потерпілої у порядку п. 7 ст. 55 КПК України. Але цю заяву, як повідомляє дізнавач ОСОБА_4 , прокуратурою було скеровано 19.02.2026 р. до сектору дізнання відділення поліції № 1 (с. Солоне) ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області для організації розгляду. Було скеровано прокуратурою через більш ніж 2 місяці, тобто порушений п. 1 ст. 220 КПК розгляд клопотань (заяв) під час досудового розслідування. На першому допиті 02.09.2025 р. з?ясували, що прізвище процесуального керівника ОСОБА_6

ОСОБА_3 посилається на те, що 22.08.2025 її чоловік за її проханням повіз бабусю до лікаря офтальмолога у державний комунальний заклад КНП «Солонянська лікарня» задля отримання безкоштовної медичної допомоги. У бабусі єдине зряче око застелила чорна тінь і вона майже повністю втратила зір.

Звернувшись до лікаря-офтальмолога ОСОБА_7 з проханням допомогти бабусі, бо вона майже втратила зір, отримали відмову. ОСОБА_7 подзвонила лікарю-терапевту ОСОБА_8 і та, прийшовши до кабінету, підтвердила відмову у наданні допомоги 86-літній бабусі. ОСОБА_8 вимагала від мого чоловіка спілкуватися з нею на українській мові, чим порушила статтю 10 Конституції України, що несе за собою відповідальність за статтею 161 «Дискримінація» Кримінального кодексу України (що підтвердила пізніше на допиті).

Пояснення, що стаття 49 Конституції України дає право на безкоштовну медичну допомогу у державних і комунальних закладах охорони здоров?я, ОСОБА_8 ніяк не бентежили і вона примушувала або створити декларацію (договір) з лікарем, або сплатити послугу лікаря-офтальмолога (120 грн). Отримавши відмову чоловік звернувся до іншого лікаря-терапевта за паперовим направленням, до якого вони з бабусею ще деякий час посиділи в черзі. Той лікар запевнив, що, навіть якщо він і напише їм направлення від руки, вони (лікарі) без внесення в електронну систему, допомогу бабусі і консультацію не нададуть. Тобто це злочинне угрупування виконує злочинні накази, порушуючи права людини і громадянина, міжнародні зобов?язання України та Конституцію України.

ОСОБА_3 посилається на те, що намагаючись все-таки допроситись допомоги у лікарів, чоловік подзвонив їй, поінформував про те, що відбувається. Вона, в свою чергу, подзвонила на гарячу лінію Міністерства охорони здоров?я 0 800 505 201 і повідомила про порушення законодавства і ненадання безкоштовної медичної допомоги прямо зараз в Солонянському медичному закладі. Їй порекомендували залишити скаргу або зараз дзвонити на гарячу лінію Департаменту охорони здоров?я Дніпропетровської області 0 800 507 250, що вона і вирішила зробити, а скаргу залишити пізніше. В Департаменті охорони здоров?я Дніпропетровської області начальник відділу розвитку первинної, паліативної та екстреної медичної допомоги ОСОБА_9 покривав організовану злочинну групу Солонянського медичного закладу в особах: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , і стверджував, що працівники зобов?язані керуватися постановами і наказами, радив їй звертатись до органів юстиції, стверджував, що без декларації можна отримати лише невідкладну допомогу, знову рекомендував звертатись, але вже до суду, а потім ще посилав до Конституційного суду, поки бабуся сиділа другу годину в Солонянському медичному закладі (як пізніше з?ясувалося з крововиливом у сітківці єдиного зрячого ока (це як інсульт для мозку чи інфаркт для серця) і потребувала екстреної медичної допомоги), стверджував, що, згідно 49 статті Конституції України та Наказу Міністерства охорони здоров?я вони можуть без декларації отримати у сімейного лікаря допомогу, знаходячись лише у невідкладному стані.

08.09.2025 р. вона, ОСОБА_3 , знову зателефонувала на гарячу лінію Департаменту охорони здоров?я Дніпропетровської області 0 800 507 250 саме начальнику відділу розвитку первинної, паліативної та екстреної медичної допомоги ОСОБА_9 , щоб з?ясувати конкретно на які накази чи постанови він спирався, відмовляючи у наданні медичної допомоги. В ході розмови ОСОБА_12 зізнався, що декларація створюється добровільно. Також вона залишала на гарячій лінії Міністерства охорони здоров?я скаргу з вимогою за № НОT12749 від 8.09.2025 р. на злочинні дії лікарів. 23.09.2025 р., коли вона знову зателефонувала до Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської області за номером 0 800 507 250, то той самий диспетчер гарячої лінії № 1 без прізвища, ім?я та по батькові, запевнила, що ніколи не з?єднувала нікого ні з ким і що в неї не має такої можливості.

ОСОБА_3 посилається на те, що 22.08.2025, добавивши до майже втраченого зору бабусі ще й і стрес від порушених прав і нелюдського ставлення, чоловік відвіз бабусю додому. Вдома він розповів докладно про цю подію і вони вирішили поїхати в цей заклад знову, щоб донести свою правову позицію і вислухати пояснення цих лікарів щодо відмови нам у наданні безкоштовної медичної допомоги. Але, звернувшись до лікаря-терапевта ОСОБА_8 , одразу відчули ворожий спротив. Вона почала знову з порушення статті 34 Конституції України, вела себе як самовпевнено і коли зрозуміла, що її шустрим вказівкам одному сісти, другій встати, ніхто не підпорядковується, вибігла з кабінету, почала дзвонити начебто в поліцію, брехала в телефон, що кричать на неї і так далі. Взагалі, продемонструвала таку неадекватну поведінку, що одразу зрозуміло, що службова особа не відповідає якостям, які повинен мати лікар.

Відбулася телефонна розмова з керівником цього закладу ОСОБА_10 , в якій він підтвердив дії своїх співробітників і також відмовив у наданні безкоштовної медичної допомоги, сказав, що «це ваше право» щодо звернення нас з заявою про кримінальне правопорушення.

Усвідомивши, що це змова організованого злочинного угрупування, до відділку поліції нею, ОСОБА_3 , була віднесена заява про кримінальне правопорушення, прийнята черговим ( ОСОБА_13 ) і зареєстрована помічником чергового старшим сержантом відділення поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції № 1 ГУНП в Дніпропетровській області ( ОСОБА_14 ) в ЖЄО за номером 12688 з вимогою відкрити кримінальне провадження за такими статтями Кримінального кодексу України, як стаття 109 «Повалення конституційного ладу» та частина 3 статті 355 «Примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов?язань, вчинене організованою групою». Ця заява була внесена до ЄРДР за ухвалою слідчого судді Солонянського районного суду (Справа № 192/2245/25, провадження № 1-кс/192/279/25).

ОСОБА_3 заявляє, що потерпілими у цьому кримінальному провадження є не тільки бабуся, а й вона та її чоловік, бо поки бабуся сиділа на лавочці в очікуванні, її чоловікові службові особи лікарні відмовляли у наданні безкоштовної медичної допомоги; примушували до цивільно-правових зобов?язань (примушували створити декларацію); примушували надати персональні дані людини, бабусі, без на те її добровільної згоди; примушували сплатити послугу лікаря-офтальмолога у розмірі 120 грн; дискримінували її за мовною ознакою; не надавали направлення; втішали, що, якщо з бабусею щось трапиться, то вони її реанімують. Лікар ОСОБА_15 порушувала їх з чоловіком конституційні права. Заява про кримінальний злочин містила саме факти порушення права на безкоштовну медичну допомогу і повалення конституційного ладу з вимогою внести відомості до ЄРДР саме за статтею ККУ 355 ч. 3 і статтею 109 ККУ.

ОСОБА_3 посилається на те, що вона з самого початку відкриття справи має мати статус потерпілої, так як саме їй відмовляла лікар ОСОБА_16 у відповідях на питання щодо відмови у наданні безкоштовної медичної допомоги, викликала на неї поліцію; головний лікар ОСОБА_10 , як позиціонує себе як в.о. генерального директора, відмовив їй у наданні безкоштовної медичної допомоги згідно ст. 49 Конституції України; саме їй відмовив начальник відділу розвитку первинної, паліативної та екстреної медичної допомоги Департаменту охорони здоров?я Дніпропетровської області ОСОБА_9 , на першому допиті 02.09.2025 р. вони з чоловіком, не будучи ані професійними юристами, ані адвокатами, просто не звернули уваги на призначений їй дізнавачем ОСОБА_4 статус свідків. Тому і не заперечили цей факт у той час. Але в досудовому провадженні з?ясувалося, що свідки мають обмежені процесуальні права, чим і скористався дізнавач ОСОБА_4 згодом, на її особисту думку, розуміючи, що бабусю ми не будемо використовувати для таких процесуальних дій, як ознайомлення з матеріалами справи та іншими задля збереження її здоров?я.

ОСОБА_3 також подала до суду заяву як додаток до звернення з вимогою (скаргою), у якій посилається на те, що посадові особи лікарні і Департаменту охорони здоров?я в Дніпропетровській області своїми неправомірними діями завдали їй значної моральної шкоди, так як порушили норми права, які зобов?язані неухильно додержуватись. Цими неправомірними діями посадові особи лікарні і Департаменту принижували неодноразово її честь і гідність, декілька разів запевняли її у неправдивій інформації, дали усвідомлення, що назва «державний комунальний заклад» - це лише назва, яка не містить в собі дану функцію, що, насправді, зобов?язання України щодо ст. 1 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод не виконуються, грубо порушуються, Загальна декларація прав людини не виконується, ст. 3 Конституції України грубо порушується, ст. 19 Конституції України грубо порушується, ст. 49 Конституції України грубо порушується, не виконуються Рішення Конституційного суду України і грубо порушуються, діяльність даного закладу направлена не на допомогу людям, а на продаж послуг і Департамент це прикриває. Ці дії кваліфікуються як повалення конституційного ладу в Україні і порушення прав людини і громадянина. Саме це маючи на увазі і доводячи фактами, вона вимагала відкрити кримінальне провадження по ст. 109 Кримінального кодексу України. Це змусило мене страждати!

ОСОБА_3 посилається на те, що їй завдано фізичної шкоди, бо вона нервувала від обурення такими діями посадових осіб лікарні і Департаменту, які не виконують покладені на них обов?язки. Відомий факт, що нервовий стрес породжує негативні наслідки для здоров?я людини і це погіршувало загалом атмосферу у родині.

ОСОБА_3 вказує, що їй завдано майнової (матеріальної) шкоди, бо вона витратила багато часу на пошук юридичної інформації, на створення звернень до суду, на дзвінки до чергової частини відділення поліції № 1 (с. Солоне) ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області щодо надання ними інформації, на походи до суду, витратила кошти на папір, на друк, на проїзд до суду і назад, захищаючи права не тільки моєї бабусі, а і всієї її родини.

Їм з чоловіком прийшлось звертатись до платних клінік, в які ми возили бабусю на обстеження у місто, витрачаючи свій час і кошти, як на проїзд, так і на обстеження. Після цього у бабусі погіршилося здоров?я, почав часто підвищуватись тиск, проблеми з серцем. Багато разів вони викликали Швидку допомогу, два рази вже після цього бабуся лежала в лікарні на стаціонарному лікуванні. До цього все було добре зі здоров?ям, жодного разу ми не звертались ні до Швидкої допомоги, ні до лікарні. Ці всі негативні обставини залишили відбиток і на її з чоловіком здоров?ї. Замість того, щоб проводити радісний щасливий дозвілля з родиною, їм довелось і доводиться вже на протязі шести місяців переживати наслідки неправомірних дій як лікарів і Департаменту, так і службових осіб поліції і прокуратури.

Жоден із лікарів не покаявся і не приніс вибачень за свій вчинок і його наслідки, хоча знали, що бабуся лежить у палаті навпроти кабінету ОСОБА_8 , яка і є основною, хто відмовила нам у безкоштовній медичній допомозі згідно ст. 49 Конституції України, дискримінувала, примушувала до створення декларації або оплати послуги.

Якими міркуваннями і якою нормою права користувався дізнавач ОСОБА_4 залучаючи її, ОСОБА_3 , до справи свідком у даному кримінальному провадженні і на що зараз спирався, відмовляючи їй у визнанні потерпілою, їй не зрозуміло із тексту Постанови про відмову у визнанні її потерпілою. На її думку, існує небажання допускати її до ознайомлення з матеріалами справи.

У судовому засіданні ОСОБА_3 скаргу підтримала.

Дізнавач та прокурор у судове засідання не прибули, причини неявки суду не повідомили, відкласти розгляд скарги не просили.

З огляду на правила, визначені ч. 3 ст. 306 КПК України, відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення скаржниці, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя встановив такі обставини та дійшов таких висновків.

Слідчий суддя зазначає, що відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 ЦПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

За змістом п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України мотивувальна частина постанови слідчого, дізнавача, прокурора повинна містити відомостіпро:

зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови;

мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Слідчий суддя звертає увагу, що висновок дізнавача при прийнятті рішення про відмову у визнанні потерпілою особи має ґрунтуватись на проведеній ним діяльності, та може бути зроблений лише після проведення повноцінного аналізу та перевірки фактів, які стосуються завдання шкоди конкретній особі у межах кримінального провадження.

У судовому засіданні встановлено, що у провадженні відділення поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції № 1 перебуває кримінальне провадження № 0000187 від 30.08.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.08.2025 до відділення поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції № 1 ГУНП в Дніпропетровській області надійшла ухвала Солонянського районного суду Дніпропетровської області про внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 355 КК України (ЄО № 13148 від 29.08.2025).

21 лютого 2026 року дізнавач ОСОБА_4 прийняв постанову, якою відмовив у задоволенні заяви про залучення ОСОБА_5 до провадження як потерпілого у кримінальному провадженні № 0000187.

У постанові дізнавач посилається на допити потерпілої ОСОБА_17 , свідка ОСОБА_3 , ст.ст. 55, 65, 66, 60, 93, 110 КПК України та робить висновок про те, що «розглянувши заяву про залучення ОСОБА_18 до провадження як потерпілого, встановлено, що вказана заява не підлягає задоволенню за вище перелічених обставин».

Слідчий суддя звертає увагу, що оскаржувана постанова є необґрунтованою та не вмотивованою, а отже не відповідає вимогам ст.ст. 55, 110 КПК України, а тому підлягає скасуванню.

Щодо вимоги скаржниці про зобов`язання залучити її до кримінального провадження у статусі потерпілої, то слідчий суддя звертає увагу на такі приписи закону.

За приписами ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Слідчий суддя зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 40-1 КПК України дізнавач, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення дізнавача.

Таким чином, слідчий суддя не наділений повноваженнями щодо втручання у процесуальну діяльність дізнавача, тому скарга в іншій частині задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 26, 40-1, 55, 220, 303 307 КПК України,

постановив:

Скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати постанову дізнавача сектору дізнання Відділення поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції № 1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , прийняту 21 лютого 2026 року, про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000187 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 серпня 2025 року.

У задоволенні скарги в іншій частині відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1