Номер провадження: 11-кп/813/1926/26
Справа № 516/407/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Теплодарського міського суду Одеської обл. від 30.03.2026, якою під час судового розгляду к/п № 0000635 від 37.01.2025 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Теплодар Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 28.05.2026 включно, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_7 та стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 28.05.2026 включно, із визначенням йому застави в розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 133 120 грн. Водночас суд відмовив в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну йому запобіжного заходу на домашній арешт.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились на цій стадії к/п та унеможливлюють застосування більш м`якого запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , що водночас не є для нього безальтернативним.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважає її необґрунтованою та незаконною, оскільки його дії неправильно кваліфіковані органом досудового розслідування, адже в клопотаннях прокурора від 02.02.2026 та від 30.03.2026 прямо зазначено, що потерпілий добровільно передав йому телефон, натомість він скористався довірою потерпілого. Водночас, останній в судовому засіданні підтвердив факт добровільної передачі майна. При цьому, вартість майна складає 4082,50 грн.

Окрім того, він не мав умислу викрадати майно, намагався відшукати потерпілого та видав телефон слідчому при першій же зустрічі. При цьому, працівники органу досудового розслідування застосували до нього фізичну силу при допиті, в зв`язку із чим він звернувся із відповідною заявою до ДБР, натомість місцевий суд інстанції ці обставини проігнорував.

Також, він вказує на непомірний розмір застави в контексті неправильної кваліфікації діяння, вартості майна та співпрацю зі слідством, що мало бути враховано судом при визначенні йому розміру застави.

За таких обставин обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу та змінити йому запобіжний захід на особисте зобов`язання чи цілодобовий домашній арешт, або ж зменшити йому розмір застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Учасники апеляційного провадження в судове засідання не з`явились, клопотань про розгляд справи за їх участі не заявляли, в зв`язку із чим та з врахуванням приписів ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, колегія суддів вирішила апеляційний розгляд здійснити за відсутності учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, ретельно перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, місцевий суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Частиною 1 ст. 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

За обставинами цього к/п ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 України за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно в умовах воєнного стану.

При цьому, за вчинення інкримінованого злочину передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, що є тяжким злочином за класифікацією ст. 12 КК України.

Відтак, ОСОБА_6 інкримінується вчинення тяжкого злочину та йому загрожує суворе покарання, що не може залишатися без належної уваги суду при вирішенні питання про продовження йому строку дії запобіжного заходу.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на специфіку інкримінованого злочину, вчиненого з корисливих мотивів та в умовах воєнного стану, при цьому потерпілим від якого стала неповнолітня особа, а крім того враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово судимий, в тому числі за вчинення корисливих злочинів, що в сукупності з вище наведеним підтверджує існування в цьому к/п ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, актуальність яких зберігається на теперішній час, в зв`язку із чим існує потреба продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , що зможе гарантувати його належну процесуальну поведінку та відповідає потребам та завданню цього к/п, а також унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо неправильності кваліфікації інкримінованого діяння, а також невірного тлумачення істотних обставин справи стороною обвинувачення, оскільки вирішення вказаних питань належить виключно до компетенції суду, на розгляді якого перебуває обвинувальний акт стосовно обвинуваченого. Натомість, предметом апеляційного перегляду являється ухвала про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу, в межах чого апеляційний суд перевіряє її законність та обґрунтованість та при цьому не наділений правом надавати оцінку правильності кваліфікації дій обвинуваченого, зібраним доказам, наявності/відсутності умислу тощо.

Питання щодо перевірки обставин застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 фізичної сили під час допиту вирішувались судом 1-ої інстанції та на теперішній час суд доручив здійснення перевірки вказаних фактів уповноваженим органам, що спростовує доводи апелянта стосовно відсутності реагування на його звернення щодо вказаного.

Аналізуючи доводи обвинуваченого щодо непомірності розміру застави для нього, апеляційний суд зауважує, що вимогами ч. 4 ст. 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Апеляційний суд звертає увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями - серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі та ін. (рішення ЄСПЛ в справі «Істоміна проти України»).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010 суд вказав, «що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого».

Водночас, апеляційний суд додатково зауважує на тому, що запобіжні заходи є попереджувальними, і їх метою є забезпечення виконання обвинуваченими покладених на нього процесуальних обов`язків в разі, якщо є побоювання здійснення обвинуваченим будь-яких дій, що заважають встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, на переконання колегії суддів, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки.

За обставинами цього к/п, злочин, який інкримінується обвинуваченому є тяжким та п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України визначено, що розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В системному взаємозв`язку із вище викладеними обставинами цього к/п та характеристиками особи обвинуваченого, на переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції визначив обґрунтований розмір застави обвинуваченому в 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що узгоджується з особливістю інкримінованого злочину, а також неодноразового притягнення обвинуваченого ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів. При цьому, визначений розмір не перевищує встановлений законом розмір застави для злочинів відповідної тяжкості, а будь-яких належних обґрунтувань та вагомих обставин, які б стали підставою для перегляду визначеного розміру застави апелянтом наведеного не було.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом 1-ої інстанції оскаржуваної ухвали не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, тому оскаржувану ухвалу суду 1-ої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Теплодарського міського суду Одеської обл. від 30.03.2026, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 28.05.2026 включно, із визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4