Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4411/26 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-сс/4805/300/26
Категорія ст.422 КПК України Д оповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року. Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №296/4411/26 в межах кримінального провадження №0001363 від 05.08.2025 за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 15.04.2026,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_9 .

Продовжено строк застосування до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 червня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 15.04.2026 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу ОСОБА_8 у виді тримання під вартою без визначення розміру застави до 13.06.2026 включно. Постановити нову ухвалу, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави 80 (вісімдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 266 240 грн або застосувати інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що слідчий суддя не взяв до уваги, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001363 здійснюється вже більше восьми місяців, а з моменту повідомлення про підозру зі ОСОБА_8 будь-яких слідчих дій не проводилося. ОСОБА_8 не має жодного наміру перешкоджати слідству будь-яким шляхом, оскільки особисто зацікавлений у проведенні якнайшвидшого, неупередженого та об`єктивного досудового розслідування з метою доведення своєї непричетності до дій, у якому його підозрюють. Вказує, що ймовірність будь-якого впливу на речові докази виключається, оскільки обшуки виконані, речові докази вилучені, описані та зафіксовані у процесуальних документах і зберігаються за місцем здійснення досудового розслідування. Усі свідки та інші підозрювані у даному кримінальному провадженні допитані або мали бути допитані слідчим на першому етапі досудового розслідування, їх показання зафіксовані і посилання на те, що органом досудового розслідування вживаються заходи, щодо встановлення інших свідків, яким відомі обставини кримінального провадження - є безпідставними. Також, захист вважає, що при застосуванні до підозрюваного ОСОБА_8 будь-якого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, є достатнім для того, щоб запобігти заявленому ризику є покладення заборони на підозрюваного на спілкування із особами, на яких буде наполягати слідчий, що буде достатнім і співмірним для запобігання заявленому ризику. Зазначає про те, що зважаючи на особу підозрюваного, який характеризується виключно позитивно, має міцні соціальні зв`язки, має на утриманні непрацездатних батьків похилого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не є схильним до вчинення протиправних дій - ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження вчинення правопорушення є надуманим та необґрунтованим. Наведене у сукупності підтверджує випадковість кримінального переслідування ОСОБА_8 і конкретних доказів про кримінальний характер його особистості або схильність до протиправної поведінки слідчим не здобуто. Крім того посилається на те, що суд має право об`єктивно врахувати підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу та визначити розмір застави, оскільки прямої заборони у визначенні застави за підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України не встановлено. Оскільки досудове слідство триває, не всі докази зібрані, тому, на думку захисника, виправданим є необхідність визначити підозрюваному заставу у встановленому п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України у розмірі - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 266 240 грн. Саме такий розмір буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не буде завідомо непомірним для нього.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу слідчого судді в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із ч.3 ст.199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На переконання апеляційного суду, слідчий суддя, вирішуючи клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_8 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, СУ ГУНП в Житомирській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001363 від 05.08.2025 року, за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 307, ч.1 ст. 263 КК України.

Згідно клопотання старшого слідчого поліції, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючись єдиним злочинним умислом, з корисливих мотивів направлених на отримання неконтрольованого державою прибутку від дій пов`язаних із незаконним обігом психотропних речовин, у невстановлений точно досудовим розслідуванням день та час, однак не пізніше 17.02.2026, у порушення вимог Законів України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» від 15.02.1995, зі змінами та доповненнями, «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995 зі змінами та доповненнями, вирішили реалізувати діяльність пов`язану із незаконним виготовленням, зберіганням, пересиланням з метою збуту психотропних речовин, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.

Так, з метою реалізації свого спільного злочинного умислу, ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_8 , у достовірно невстановлений день та час, однак не пізніше 17.02.2026, знаходячись за місцем свого проживання, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно виготовив психотропну речовину обіг якої обмежено амфетамін, що становить особливо великі розміри, частину якої у невстановлений точно досудовим розслідуванням період часу, користуючись послугами приватної поштово-кур`єрської компанії ТОВ «Нова пошта», надіслав ОСОБА_8 з метою збуту, а решту психотропної речовини зберігав за місцем свого проживання до моменту її виявлення та вилучення о 17 год 23 хв 17.02.2026 під час проведення обшуку.

У свою чергу ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_10 , користуючись послугами приватної поштово-кур`єрської компанії ТОВ «Нова пошта», отримав від останнього психотропну речовину обіг якої обмежено амфетамін, яку переніс до місця свого проживання, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , де продовжив зберігати з метою збуту, до моменту її виявлення та вилучення о 12 год 15 хв 17.02.2026 під час проведення обшуку.

В рамках даного кримінального провадження 17.02.2026 року о 14 год 05 хв ОСОБА_8 та ОСОБА_10 затримано у порядку ст. 208 КПК України.

17.02.2026 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчинені у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Приймаючи рішення про продовження підозрюваному ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, належним чином врахував ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу підозрюваного, а також інші матеріали кримінального провадження, і навів у своїй ухвалі належні та достатні мотиви прийнятого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З урахуванням того, що у поданій апеляційній скарзі захисник не оспорює обґрунтованість підозри, колегія суддів вважає, що її обґрунтованість була належним чином перевірена слідчим суддею під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою і не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

В той же час, перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання підозрюваного під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу підозрюваного з огляду на таке.

Рішенням Європейського суду з прав людини «Клоот проти Бельгії» (Cloot v. Belgium, § 40) визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Так, на переконання колегії суддів, з моменту обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і до часу розгляду відповідного клопотання істотних змін у обставинах, які стали підставою для його застосування, не відбулося. Наведені прокурором у судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтованими та вмотивованими, а ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на цей час не зменшилися та продовжують існувати.

Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на інших учасників провадження, а також вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна. Вказане кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування підозрюваного ОСОБА_8 від органів досудового розслідування та/ або суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчим суддею та апеляційний судом не зменшився.

Правильним є й висновок слідчого судді щодо наявності ризику знищення, приховування або спотворення речових доказів, оскільки з урахуванням характеру інкримінованого кримінального правопорушення та способу його вчинення існує реальна можливість впливу на джерела доказової інформації. Крім того, слідчим суддею обґрунтовано було враховано обставини проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного, під час якого останній протягом тривалого часу не відкривав вхідні двері до помешкання, що об`єктивно могло надати можливість вжити заходів щодо приховування або знищення окремих предметів чи слідів, які можуть мати значення для кримінального провадження. Також у ході проведення обшуку у приміщенні виявлено значну кількість порожніх зіп-пакетів у вбиральні кімнаті, що у сукупності з іншими обставинами може свідчити про знищення речових доказів, які мають значення для досудового розслідування. Всупереч апеляційним доводам захисника, ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, не є абстрактним, а підтверджений конкретними обставинами.

Не заслуговують на увагу й доводи захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження. Факт допиту свідків на певному етапі досудового розслідування сам по собі не виключає можливості подальшого незаконного впливу на них, у тому числі з метою зміни або відмови від наданих показань. Запропонований стороною захисту альтернативний захід у вигляді покладення обов`язку не спілкуватися з певними особами не може вважатися достатнім запобіжником, з огляду на встановлені обставини та характер інкримінованих дій.

Доводи про відсутність ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином є голослівними та спростовуються сукупністю встановлених обставин, зокрема поведінкою підозрюваного, характером кримінального правопорушення та необхідністю проведення подальших слідчих дій. Зазначений ризик є логічним продовженням вже встановлених ризиків та випливає з реальної можливості впливу підозрюваного на хід досудового розслідування.

Колегія суддів також враховує встановлений слідчим суддею факт самовільного залишення підозрюваним військової частини під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, що підтверджується матеріалами іншого кримінального провадження. Така поведінка об`єктивно свідчить про схильність підозрюваного до ухилення від виконання покладених на нього обов`язків та підтверджує реальність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи захисника ОСОБА_7 про те, що підозрюваний не має наміру перешкоджати досудовому розслідуванню та зацікавлений у його якнайшвидшому, неупередженому й об`єктивному завершенні, оскільки зазначені твердження носять оціночний характер і самі по собі не спростовують висновків слідчого судді щодо необхідності продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 . Вказані доводи не є беззаперечними гарантіями належної процесуальної поведінки підозрюваного та за встановлених обставин кримінального провадження не виключають існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Посилання захисника на тривалість досудового розслідування та відсутність, на його думку, активних слідчих дій не можуть бути підставою для висновку про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Сам по собі перебіг часу не нівелює наявність ризиків, якщо вони об`єктивно підтверджуються матеріалами кримінального провадження. Більше того, з урахуванням характеру інкримінованого кримінального правопорушення, стадії досудового розслідування та необхідності перевірки причетності інших осіб, така обставина не свідчить про безпідставність подальшого застосування запобіжного заходу.

Колегія суддів також звертає увагу, що саме сторона обвинувачення відповідно до вимог КПК України визначає обсяг, послідовність та необхідність проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій, виходячи з потреб формування достатньої сукупності доказів для доведення винуватості особи у встановленому законом порядку. Отже, оцінка захистом «активності» чи «пасивності» слідства не може підміняти дискреційні повноваження органу досудового розслідування і не є критерієм для визначення наявності чи відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Посилання сторони захисту на практику Європейського суду з прав людини є формальними, оскільки наведені правові позиції не заперечують можливість застосування тримання під вартою за наявності конкретних та достатніх підстав, які у даному випадку встановлені. Навпаки, практика ЄСПЛ виходить із необхідності оцінки сукупності обставин, що й було здійснено слідчим суддею. Твердження про «автоматичність» продовження запобіжного заходу не відповідає дійсності, оскільки ухвала містить детальне обґрунтування наявності кожного із ризиків.

Матеріали кримінального провадження не містять інших даних про наявність обставин, які б виключали можливість перебування підозрюваного під вартою. Посилання сторони захисту на наявність постійного місця проживання, позитивну характеристику, а також на утримання батьків похилого віку, з урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, характеру та тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, а також встановлених ст. 177 КПК України ризиків, які на цей час не зменшилися, є недостатніми для доведення як відсутності таких ризиків, так і можливості належного виконання підозрюваним процесуальних обов`язків у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, апеляційний суд враховує, що зазначені захистом обставини існували і до моменту вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, однак не стали для підозрюваного стримуючим фактором та не запобігли його ймовірній протиправній поведінці, що додатково підтверджує їх недостатність для зміни запобіжного заходу.

Доводи захисника щодо можливості визначення застави також не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону, з урахуванням категорії інкримінованого кримінального правопорушення та встановлених ризиків, суд має дискреційні повноваження щодо вирішення питання про визначення або невизначення розміру застави. При цьому наведені стороною захисту обставини не містять даних, які б свідчили про наявність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу або для висновку про можливість належного забезпечення процесуальної поведінки підозрюваного саме шляхом застосування застави як альтернативного запобіжного заходу, з огляду на характер та ступінь встановлених ризиків.

Апеляційний суд також враховує, що досудове розслідування до цього часу не завершено, виконується значний обсяг слідчих та процесуальних дій.

Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи підозрюваного, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження слідчим суддею при продовженні підозрюваному строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не встановлено.

За таких обставин, суд обґрунтовано продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому законних підстав для скасування ухвали і ухвалення нової ухвали, відповідно до викладеного в апеляційний скарзі доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 15.04.2026, якою продовжено строк застосування до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 червня 2026 року включно, без визначення розміру застави, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :