Номер провадження: 11-кп/813/1039/26
Справа № 495/9053/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_7 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 серпня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000171, внесеного до ЄРДР 09 лютого 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеною ухвалою суду було задоволено клопотання прокурора та закрито кримінальне провадження №0000171, внесене до ЄРДР 09 лютого 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Рішення суду мотивоване тим, що у зв`язку зі змінами до Кодексу України про адміністративні правопорушення(Закон №3886-IX), діяння, інкриміноване ОСОБА_8 , не містить складу крадіжки (ч. 4 ст. 185 КК), що є підставою для закриття кримінального провадження.

Вимоги апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_7 просить ухвалу скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції, оскільки судом неправильно застосовано закону України про кримінальну відповідальність та істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд закрив кримінальне провадження у зв`язку із втратою чинності законом, яким установлювалася кримінальна відповідальність за ст. 185 КК з урахуванням ст. 5 цього Кодексу, оскільки вартість викраденого майна не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що діяв на час вчинення кримінального правопорушення, однак не перекваліфікував діяння обвинуваченого за вказаним епізодам крадіжки, яке вчинене з проникненням до іншого приміщення (гаражу) особи, на ч. 1 ст. 162 КК.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_9 у судове засідання не з`явились, будучи належним чином сповіщеними про дату та час апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.401 КК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Положеннями ч.4 ст.405 КК України встановлено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Приймаючи до уваги той факт, що в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, а апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для повідомлення обвинуваченого про час та місце судового засідання та з урахуванням того, що в апеляційній скарзі прокурора не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого та потерпілої.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Положеннями ст.370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до статей 8, 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.

Законодавець передбачив у кримінальному процесуальному законі відповідні правові інститути, зокрема: оскарження прийнятих рішень, їх скасування та зміну, що у свою чергу, є гарантіями дотримання засади законності, оскільки дають змогу своєчасно виправити допущені порушення норм процесуального і матеріального права.

Порушення, які перешкоджають суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження і постановити судове рішення, яке відповідає вимогам, встановленим КПК, визнаються істотними та тягнуть за собою його зміну або скасування.

У своїй апеляційній скарзі прокурор вказував на те, що судовий розгляд проводився з порушенням вимог кримінального процесуального закону, крім того судом неправильно застосовано закону України про кримінальну відповідальність.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Як убачається із оскарженої ухвали, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 , діючи в умовах воєнного стану, 16.02.2023 в нічний час доби, більш точний досудовим розслідуванням не встановлений, переслідуючи корисний мотив, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, скориставшись, що за його діями ніхто не спостерігає і вони носять таємний характер для оточуючих, шляхом вільного доступу проник на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , де, шляхом зламу навісного замка, проник до приміщення гаражу, розташованого на території вказаного домоволодіння, звідки здійснив крадіжку ланцюгової електричної пили марки «MINSК PRO MCS/E-2600», вартістю 1760 гривень, яка належить ОСОБА_9 . Після цього ОСОБА_8 місце злочину покинув і розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальної шкоди на вищевказану суму.

Так, 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України від 18 липня 2024 року №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону №3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Правилами ч. 2 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону №3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на наведене, аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Положеннями ч. 1 ст. 3 КК України унормовано, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК України).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч. 1 ст. 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 479-2 КПК України суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Відповідно до п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

З огляду на зміни до ст. 51 КУпАП, внесені Законом України від 18 липня 2024 року № 3886-IX, вартість викраденого майна на час вчинення інкримінованого обвинуваченому діяння, не перевищувала 2 НМ, з урахуванням розміру НМ, що діяв на час скоєння кримінального правопорушення. Через це суд першої інстанції дійшов висновку про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК, у зв`язку з втратою чинності законом, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння, вчиненого особою, з урахуванням згоди обвинуваченого.

За змістом апеляційної скарги прокурор не оспорює, що у зв`язку зі змінами до закону України про кримінальну відповідальність, внесеними вказаним вище Законом, діяння, інкриміноване ОСОБА_8 не містить складу крадіжки (ч. 4 ст. 185 КК). Водночас він не погоджується з рішенням про закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки вважає, що діяння необхідно було перекваліфікувати на ч. 1 ст. 162 КК.

Приписами ч. 1 ст. 162 КК передбачено кримінальну відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян.

Отже, у розвиток конституційних положень про недоторканність житла та іншого володіння особи (ст. 30 Конституції України) у ст. 162 КК встановлено кримінальну відповідальність за незаконне проникнення не лише до житла, а й до іншого володіння фізичної особи.

Хоча положення КК й не містять нормативного визначення поняття «іншого володіння особи», однак на законодавчому рівні вказане питання унормовано, зокрема у ст. 233 КПК, де під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які перебувають у володінні особи.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 24 березня 2016 року (справа № 5-299кз15) наголосив на тому, що, виходячи з принципу недоторканності житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в ч. 2 ст. 233 КПК, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них.

Для визначення предмета кримінального правопорушення, передбаченого ст. 162 КК України, має значення лише встановлення, чи підпадає цей об`єкт під ознаки житла чи «іншого володіння».

Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанці при ухваленні оскарженого судового рішення, тому його не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Також колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги прокурора та звернути увагу на наступні обставини.

Так, 31.08.2023 року на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000171, внесеному до ЄРДР 09 лютого 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України.

Частинами 1, 2 ст. 314 КПК України визначено, що після отримання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру або клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності суд не пізніше п`яти днів з дня його надходження призначає підготовче судове засідання, в яке викликає учасників судового провадження.

Підготовче судове засідання відбувається за участю обвинуваченого (крім випадків, коли здійснювалося спеціальне досудове розслідування), прокурора, захисника, потерпілого, його представника та законного представника, цивільного позивача, його представника та законного представника, цивільного відповідача та його представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом для судового розгляду. Після виконання вимог, передбачених статтями 342-345 цього Кодексу, головуючий з`ясовує в учасників судового провадження їх думку щодо можливості призначення судового розгляду.

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.07.2025 року було призначено судовий розгляд обвинувального акту у вказаному кримінальному провадженні (а.с. 36-37).

Відповідно до змісту вказаної ухвали, обвинувачений та прокурор висловили думку щодо можливості призначення судового розгляду, в той час як потерпіла звернулась до суду із заявою про проведення паідготовчого судового засідання за її відсутності (а.с. 19).

Разом з тим, вказаним обставинам суперечить довідка секретаря судового засідання від 21.07.2025 року, згідно якої учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явились, що також підтверджується відсутність технічного запису судового засідання на долученому до матеріалів справи диску (а.с. 35).

Процедура судового розгляду встановлена Главою 3 КПК України.

Частиною 2 ст. 347 КПК України регламентовано, що судовий розгляд починається з оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта.

Разом з тим, відповідно до журналу судового засідання від 19.08.2025 року, прокурором не було оголошено обвинувальний акт, натомість суд першої інстанції одразу перейшов до розгляду клопотання прокурора про закриття кримінального провадження (а.с. 43-44).

Таким чином, апеляційний суд встановив, що судовий розгляд в суді першої інстанції фактично не проводився та відбувся з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що, в свою чергу, впливає на законність прийнятого рішення.

Частиною 1 ст.412 КПК України встановлено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Апеляційний суд зазначає, що обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства в процесі судового розгляду.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 був здійснений судом першої інстанції з істотним порушенням вимог кримінального процесуального Закону, що у відповідності до статей 409, 412 КПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційним судом були встановлені такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом першої інстанції, які не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає, що вирок суду підлягає безумовному скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 23.09.2020 року у справі №728/2724/16-к зробила висновок про те, що, перевіривши обґрунтованість відповідних доводів апеляційних скарг, апеляційний суд, крім випадку, якщо знайде їх безпідставними, при скасуванні оскарженого судового рішення з підстав істотних порушень кримінального процесуального закону і призначенні нового розгляду в суді першої інстанції, повинен указати на неправильність чи передчасність висновків суду в судовому рішенні, яке скасовується, про застосування чи незастосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність чи призначення того чи іншого покарання, як на додаткову підставу для скасування судового рішення.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, апеляційний суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

За таких обставин під час нового судового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції, з дотриманням процесуальних прав учасників судового процесу, вимог кримінального процесуального закону необхідно повно, об`єктивно та всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження, проаналізувати всі докази у справі та прийняти законне і обґрунтоване рішення, неухильно керуючись вимогами КПК України, Конституції України та практики Європейського суду з прав людини.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 серпня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000171, внесеного до ЄРДР 09 лютого 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,- скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, в тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4