ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 676/6539/24

Провадження № 11-кп/820/199/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційні скарги прокурора та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 грудня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000791, внесеногодо ЄРДР 12 червня 2024 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Артемівськ Донецької області, фактично проживаючого АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , громадянина України раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 307 ч.ч. 1, 2 КК України, та призначено йому покарання за:

- ст. 307 ч. 1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- ст. 307 ч. 2 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією усього майна, крім житла.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією усього майна, крім житла,

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 , будучи наркозалежною особою, перебуваючи з 22.04.2023 року на програмі замісної підтримувальної терапії для хворих з опіоїдною залежністю, де отримував один раз на тиждень для самостійного приймання у її рамках замісний препарат - «Метафін ІС», який у своєму складі містить наркотичний засіб - метадон (фенадон), у КНП «Кам?янець-Подільська міська лікарня» Кам?янець-Подільської міської ради, що розташована за адресою: вул. Івана Мазепи, 31, м. Кам?янець-Подільський Хмельницької області, вирішив з корисливих мотивів здійснювати збут частини отриманого наркотичного засобу іншим особам у місцях масового перебування громадян.

Так, ОСОБА_7 , 11.06.2024 близько 11 год. 40 хв., діючи умисно, всупереч вимогам ст.ст. 2, 7, 12, 15, 25, 27 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995, Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» від 15.02.1995, згідно яких діяльність з обігу наркотичних засобів і психотропних речовин на території України дозволяється лише в цілях і в порядку, встановлених цим Законом, а в передбачених ним випадках - у порядку, що встановлюється нормативно - правовими актами Кабінету Міністрів України та Порядку проведення замісної підтримувальної терапії хворих з опіоїдною залежністю, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров?я України №200 від 27.03.2012, згідно якого визначено організаційні засади проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів, перебуваючи на стежці, що проходить біля річки Смотрич, а саме між територією «Єврейського кладовища», що розташоване по вул. Миколи Гордійчука в м. Кам?янець-Подільський та вулицею Набережна, с. Зіньківці, Кам?янець-Подільського району Хмельницької області, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з корисливих мотивів, незаконно збув особі із зміненими анкетними даними « ОСОБА_8 », за 200 грн., 1 (один) блістер із вмістом 1 (однієї) таблетки білого кольору, яка містить у своєму складі наркотичний засіб метадон (фенадон), маса якого у вказаній таблетці, складає 0,0245 г., який згідно з таблицею II списку №1 «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770, віднесено до наркотичного засобу, обіг якого обмежено.

Крім того, ОСОБА_7 , 13.08.2024 близько 09 год. 58 хв., діючи умисно, всупереч вимогам визначеного вище законодавства, згідно якого діяльність з обігу наркотичних засобів на території України дозволяється лише в цілях і в порядку, встановлених цими Законами, а в передбачених ним випадках - у порядку, що встановлюється нормативно - правовими актами Кабінету Міністрів України та визначено організаційні засади проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів, перебуваючи на території «Єврейського кладовища», що по вул. Миколи Гордійчука, м. Кам?янець-Подільський Хмельницької області, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з корисливих мотивів, повторно, незаконно збув особі із зміненими анкетними даними « ОСОБА_8 », за 200 грн., 1 (одну) таблетку білого кольору, яка містять у своєму складі наркотичний засіб метадон (фенадон), маса якого у вказаній таблетці, складає 0,0246 г., який згідно з таблицею ІІ списку №1 «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770, віднесено до наркотичного засобу, обіг якого обмежено.

Крім того, ОСОБА_7 , 27.08.2024 близько 11 год. 27 хв., діючи умисно, всупереч вимогам визначеного вище законодавства, згідно якого діяльність з обігу наркотичних засобів на території України дозволяється лише в цілях і в порядку, встановлених цими Законами, а в передбачених ним випадках - у порядку, що встановлюється нормативно - правовими актами Кабінету Міністрів України та визначено організаційні засади проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів, перебуваючи на грунтовій стежці поблизу території «Єврейського кладовища», що по вул. Миколи Гордійчука, м. Кам?янець-Подільський Хмельницької області, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з корисливих мотивів, повторно, незаконно збув особі із зміненими анкетними даними « ОСОБА_8 », за 200 грн., 1 (одну) таблетку білого кольору, яка містить у своєму складі наркотичний засіб метадон (фенадон), маса якого у вказаній таблетці, складає 0,02484 г., який згідно з таблицею ІІ списку №l «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770, віднесено до наркотичного засобу, обіг якого обмежено.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 просить вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 грудня 2025 року скасувати та ухвалити виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Зазначає, що у даному кримінальному провадженні мала місце провокація злочину з боку прокурора Окружної прокуратури та слідчого СВ Кам`янець-Подільського РУП ГУНП в Хмельницькій області, оскільки ними було проведено три оперативні закупівлі наркотичного засобу шляхом залучення легендованої наркозалежної особи - ОСОБА_8 , який, у свою чергу, випросив у обвинуваченого одну таблетку, що містить у своєму складі наркотичний засіб (метадон). Зазначену таблетку ОСОБА_7 отримав у КНП «Кам`янець-Подільська міська лікарня» в межах програми замісної підтримувальної терапії для хворих на опіоїдну залежність. Проте, суд не перевірив доводи сторони захисту щодо провокації, не аналізував ініціативи передачі препарату, не дав оцінку ролі легендованої особи а також працівників поліції.

Наголошує на тому, що суд безпідставно визнав допустимими докази, отримані з порушенням ст. 271 ч. 3 КПК України, а саме протоколи оперативних закупівель, які, за твердженням сторони захисту, є єдиними доказами збуту наркотичної речовини. На думку захисту, зазначені докази були отримані в умовах активного втручання правоохоронних органів та містять беззаперечні ознаки провокації на вчинення злочину, що виключає їх допустимість та належність як доказів у кримінальному провадженні.

Окрім того, судом проігноровано покази легендованої особи ОСОБА_8 , який у судовому засіданні підтвердив, що саме він був ініціатором звернення до ОСОБА_7 , діяв після пропозиції та за погодженням із працівниками поліції та звертався до обвинуваченого із наполегливими проханнями.

Сторона захисту зазначає і про те, що ОСОБА_7 не мав умислу на збут наркотичних засобів, а його дії слід розцінювати як надання допомоги іншій наркозалежній особі. У зв`язку з цим, на думку сторони захисту, у діях обвинуваченого відсутня суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 307 КК України, а відтак - і склад цього злочину в цілому.

Звертає увагу суду і на те, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, поклавши в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_8 , отримані під час його допиту у режимі телефонного зв`язку. Водночас норми КПК України не передбачають можливості допиту свідка по телефону. Єдиною формою дистанційної участі особи у судовому засіданні, прямо передбаченою КПК України є відео конференція (ст.232), яка передбачає обов`язкову візуальну ідентифікацію особи, безперервність зв`язку та фіксацію процесу.

На думку захисника, під час проведення телефонного допиту свідка ОСОБА_8 суд був позбавлений можливості належним чином ідентифікувати його особу, а також перевірити, чи не перебував свідок під стороннім впливом, і чи були його показання надані добровільно та самостійно.

Крім того, сторона захисту була позбавлена можливості ефективно реалізувати своє право на перехресний допит, що, на переконання захисника, призвело до порушення принципу змагальності та права на захист.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду в частині призначеного покарання із застосуванням ст.69 КК України у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання: за ст.307 ч.1 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за ст.307 ч.2 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до ст. 70 ч.1 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. В решті вирок суду залишити без змін.

Зазначає, що відповідно до положень ст. 69 ч. 1 КК України перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання або призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, можливий лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. Вважає, що визнання ОСОБА_7 вини у даному провадженні є єдиною обставиною, яка пом`якшує його покарання, однак суд безпідставно не зважив, що визнання вини обвинуваченим носить формальний характер та не обґрунтовано призначив покарання з застосуванням ст. 69 ч.1 КК України в порушення вимог кримінального закону.

Сторона обвинувачення зауважує, що протягом усього досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_7 не визнавав свою винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів. Лише в останньому судовому засіданні, під тиском усі зібраних стороною обвинувачення доказів та дослідження їх в судовому засіданні, він підтвердив обставини здійсненні трьох епізодів збуту наркотичного засобу. Обвинувачений неодноразово повідомляв, що вину свою не визнає у зв`язку із провокуванням його на вчинення злочину з боку залегендованої особи та правоохоронців. Такі обставини, на думку прокурора свідчать про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого.

На думку прокурора, обставини встановлені судом - визнання вини та мета допомогти іншій наркозалежній особі, відсутність неконтрольованого поширення наркотичного засобу - не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим умисних тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів. Вважає, що суд при призначенні покарання не врахував те, що обвинувачений не надав відомостей на підтвердження легального джерела доходів, про працевлаштування, умисні тяжкі злочини вчинив з корисливих мотивів.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційні доводи, викладені в апеляційній скарзі захисту, просили вирок суду скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку із не встановленням достатніх доказів доведення винуватості обвинуваченого у суді. Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти апеляційної скарги захисту, підтримала апеляційну скаргу прокурора, просила скасувати вирок в частині призначення покарання.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників апеляційного перегляду провадження на підтримання та спростування доводів апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисту не підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, та виходить з наступного.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.404 ч.1 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до положень ст. 62 Конституції України винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка ж доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналогічну позицію займає й Європейський суд з прав людини, який, зокрема, в рішенні від 1 грудня 2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії» зазначив, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

Така ж гарантія збережена і у кримінальному процесуальному законі, зокрема згідно з ст. 94 ч. 1 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 за ст.307 ч.1 та ч. 2 КК України цих вимог закону дотримався та ухвалив обґрунтоване рішення. Відповідно доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо неналежності та недопустимості доказів, отриманих у результаті проведення негласних розшукових (слідчих) дій, показання свідка ОСОБА_8 та інші докази, які є наслідком провокації з боку правоохоронців, колегія суддів вважає неспроможними.

При здійсненні апеляційного перегляду провадження за апеляційними доводами сторони захисту щодо провокації та підбурювання ОСОБА_7 на вчинення кримінальних правопорушень з боку працівників правоохоронних, колегія суддів серед іншого керується Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.06 року, ст.2, 17 якого передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права, норми Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінально процесуального законодавства мають узгоджуватися з нормами Конвенції та рішеннями ЄСПЛ.

В рішенні ЄСПЛ від 5 лютого 2008 року у справі «Раманаускас проти Литви», Суд висловив правову позицію про те, що Конвенцією не заборонено використовувати на стадії попереднього розслідування такі джерела, як анонімні інформатори, відомості надані особами, що причетні до злочинної діяльності та перебувають під контролем правоохоронців, якщо це виправдано характером злочину. Однак використання надалі таких джерел інформації судом для обґрунтування обвинувального вироку буде правомірним тільки в тому разі, коли є належні й достатні гарантії недопущення зловживань, зокрема коли встановлена чітка та прозора процедура надання дозволу на застосування таких оперативно-розшукових заходів, їх здійснення та контролю за цими діями (аналогічні правові позиції викладені в рішеннях від 26 жовтня 2006 р. у справі «Худобін проти Росії», № 59696/00, п. 135; рішення від 6 вересня 1978 р. у справі «Клаас та інші проти Німеччини», № 15473/89, пункти 52-56). Суд, розбираючи таку правову проблему, неодноразово зазначав, що діяльність негласних агентів можлива за наявності чітких обмежень та гарантій від зловживань. Використання доказів, отриманих унаслідок підбурювання з боку поліції, не можна виправдати суспільним інтересом, оскільки в такому випадку обвинувачений із самого початку може бути позбавлений права на справедливий судовий розгляд справи (див. зазначені рішення у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії», пункти 35, 36; «Худобін проти Росії», п. 128; рішення від 15 грудня 2005 р. у справі «Ванян проти Росії», № 53203/99, пункти 46, 47). Судом у рішеннях визначено, що підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений, провокація злочину має місце, коли дії правоохоронців, чи осіб які перебувають під їх контролем, виходять за межі функцій негласних агентів і стосуються випадків, коли без їх втручання не було підстав вважати, що злочин дійсно було б вчинено особою.

В рішеннях від 2 грудня 2015 року у справі «Таранекс проти Латвії» та від 30.10.2014 року у справі «Носко и Нефедов проти Росії» Європейський суд також відзначав, що негласні операції повинні проводитися пасивним шляхом за відсутності тиску на заявника для вчинення ним злочину за рахунок таких засобів, як прийняття на себе ініціативи в контактах із заявником, наполегливе спонукання, звернення до почуття жалю заявника. Нарешті, Європейський суд зазначив що, якщо обвинувачені висувають аргумент про підбурювання, внутрішньодержавні суди зобов`язані розглянути його в рамках змагальної, ретельної, всебічної і переконливої процедури, при цьому на сторону обвинувачення покладається тягар доведення відсутності підбурювання. Межі судової перевірки повинні включати мотиви прийняття рішення про негласний захід, про ступінь участі правоохоронного органу в скоєнні злочину, а також про характер будь-якого підбурювання або тиску, якого зазнав заявник.

Перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що органи досудового розслідування діяли у пасивний спосіб і не підбурювали ОСОБА_7 до вчинення злочину.

Так, підбурювання мало б місце тоді, коли таємний агент перед тим, як було прийнято рішення про закупку і продаж наркотиків, неодноразово б заохочував обвинуваченого до вчинення злочину або сприяв утвердженню у прийнятті такого початкового рішення обвинуваченим. Втім, докази ясно показують, що така пропозиція була лише загальним абстрактним виразом готовності таємного агента заплатити певну суму грошей за поставлені наркотики, після чого ОСОБА_7 добровільно продовжував спілкуватися з ним, щоб отримати особисту користь від абстрактної готовності «покупця» купувати наркотики. Звернення таємного агента у цьому випадку не було обов`язковою умовою для злочинної діяльності обвинуваченого, тобто дії, якої в іншому випадку він би не вчинив.

З огляду на встановлені обставини вчинення кримінальних правопорушень та зібрані докази, колегія апеляційного суду приходить до висновку, що особа, щодо якої здійснювалися заходи забезпечення безпеки, ОСОБА_8 діяв під контролем співробітників поліції з метою викриття фактів збуту наркотичних засобів обвинуваченим ОСОБА_7 , але це не впливало на можливість останнього відмовитись від продажу психотропних речовин. Обвинувачений був вільний у виборі своїх дій. Закупник не допомагав обвинуваченому вчиняти злочини, не впливав на його дії ні шляхом умовлянь, ні шляхом завищення вартості заборонених речовин, при цьому жодних заходів примусу до обвинуваченого не вчинялося, він не був поставлений у такі несприятливі умови, які би спонукали його до вчинення кримінальних правопорушень.

В контексті доводів апеляції адвоката про провокацію злочину, колегія суддів також виходить з результатів аудіо-контролю вчинення злочину, отриманих органом досудового розслідування в результаті НСРД. Зміст цих протоколів учасниками апеляційного перегляду провадження, зокрема стороною захисту не оспорював ся, на їх дослідженні під час апеляційного перегляду провадження в порядку ст. 404 КПК України захист питання не ставив, наполягав лише на недопустимості цих доказів через провокацію.

Зі змісту протоколів за результатами проведення оперативно-розшукового заходу аудіо, відео контролю особи від 11.06.2024 року, від 14.08.2024 року та від 27.08.2024 року (а.с.27-31, 68-72 та 131-135 відповідно) та протоколів огляду до них вбачається, що ОСОБА_7 перебуває у добрих стосунках з ОСОБА_8 , спокійно спілкуєься з ним, повідомляє, що при потребі у нього ще є таблетки а також те, що він знаходиться на замісній терапії. Окрім того, ОСОБА_7 надає упакування для зберігання таблетки (щоб не розтанула), що підтверджує довірітельські стосунки між ними, вільність спілкування та відсутність будь-якого тиску на обвинуваченого з боку закупника.

Проаналізуваши наведені обставини, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 без жодного тиску та примусу, будь-яких умовлянь, переконань, звернень до почуття жалю, добре розуміючись в предметі злочинної оборудки, реалізував залегендованій особі ОСОБА_8 11.06.2024 року, 13.08.2024 року та 27.08.2024 року таблетки, які містять у своєму складі наркотичний засіб метадон (фенадон). Колегія суддів також виходить з того, що обвинувачений жодних заходів щодо відвернення вчинення злочину не вчинив, із зізнанням не з`явився, а навпаки, діяв активно за звичайних для нього обставинах.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку органи досудового розслідування діяли у пасивний спосіб і не підбурювали обвинуваченого до вчинення злочину.

Твердження захисту про те, що ОСОБА_7 передаючи метадон закупнику ОСОБА_8 , насправді бажав допомогти наркозалежній особі, полегшити його стан, колегія суддів вважає обумовленим бажанням пом`якшити відповідальність за вчинене, оскільки суб`єктивно ОСОБА_7 розумів, що ОСОБА_8 , будучі наркозалежною особою має доступ до метадону у законний спосіб за відповідною державною програмою. Однак обвинувачений збув матадон ОСОБА_8 на платній основі за обставин, викладених в обвинуваченні.

Всі негласні оперативно-розшукові заходи були спрямовані виключно на викриття злочинної діяльності обвинуваченого та проводились на підставі відповідних процесуальних рішень, прийнятих із дотриманням вимог КПК України та процесуальних строків. Кримінальна діяльність ОСОБА_7 ґрунтувалась виключно на його волі й не була наслідком провокації з боку працівників поліції чи їх агентів, що також узгоджується з правовими позиціями Європейського Суду з прав людини у справі «Секейра проти Португалії».

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вказані обставини виключають будь-яку провокацію з боку працівників правоохоронних органів і спростовують доводи апеляції захисту про провокацію злочину.

Колегія апеляційного суду відкидає доводи сторони захисту щодо недопустимості показань свідка ОСОБА_8 , отриманих під час його допиту в режимі телефонного зв`язку, а також твердження про наявність у таких діях ознак провокації, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 п. а Закону України у редакції № 2236-IX від 20 травня 2022 року «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» (далі - Закон № 2236-IX) право на забезпечення безпеки шляхом застосування заходів, зазначених у статтях 1 і 7 цього Закону, за наявності відповідних підстав має особа, яка заявила до правоохоронного органу про кримінальне правопорушення або в іншій формі брала участь чи сприяла виявленню, попередженню, припиненню або розкриттю кримінальних правопорушень.

Згідно ст. 7 ч. 1 п. «ж» Закону № 2236-IX заходами забезпечення безпеки, зокрема, є забезпечення конфіденційності відомостей про особу.

Згідно до ст. 352 ч. 9 КПК у виняткових випадках для забезпечення безпеки свідка, який підлягає допиту, суд за власною ініціативою або за клопотанням сторін кримінального провадження чи самого свідка постановляє вмотивовану ухвалу про проведення допиту свідка з використанням технічних засобів з іншого приміщення, у тому числі за межами приміщення суду, або в інший спосіб, що унеможливлює його ідентифікацію та забезпечує сторонам кримінального провадження можливість ставити запитання і слухати відповіді на них. У разі якщо існує загроза ідентифікації голосу свідка, допит може супроводжуватися створенням акустичних перешкод. Перед постановленням відповідної ухвали суд зобов`язаний з`ясувати наявність заперечень сторін кримінального провадження проти проведення допиту свідка в умовах, що унеможливлюють його ідентифікацію, і в разі їх обґрунтованості відмовити у проведенні допиту свідка в порядку, визначеному цією частиною. У ч. 10 цієї статті визначено, що для забезпечення безпеки викривача його допит в якості свідка проводиться з дотриманням Закону України "Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві".

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні 13.11.2025 року прокурором заявлено клопотання про допит свідка ОСОБА_8 в режимі телефонного конференцзв`язку за межами приміщення суду із застосуванням двох мобільних телефонних пристроїв.

11.12.2025 року зазначене клопотання прокурора задоволено, постановлено провести допит свідка ОСОБА_8 із застосуванням заходів безпеки шляхом нерозголошення його дійсних анкетних даних з використанням технічних засобів, в спосіб, що унеможливлює ідентифікацію свідка та забезпечує сторонами кримінального провадження можливість ставити запитання та слухати відповіді на них. В обґрунтування такого рішення суд зазначив, що свідок діє під вигаданим прізвищем, користується гарантіями безпеки та перебуває під державною охороною.

Із змісту журналу судового засідання від 11.12.2025 року (а.с. 199-201 т.1) вбачається, що усі учасники процесу, в тому числі обвинувачений та його захисник, мали реальну можливість ставити запитання свідку ОСОБА_8 та отримувати на них відповіді, що свідчить про дотримання принципу рівності сторін у кримінальному провадженні та забезпечення повноти і всебічності дослідження доказів. Допит проводився у спосіб, який дозволяв зберегти безпеку свідка, водночас не обмежуючи права сторін на участь у процесі, задавання запитань і перевірку достовірності показань. Такий порядок допиту відповідав вимогам ст. 352 ч. 9 та 10 КПК України та Закону № 2236-IX, передбачав заходи щодо конфіденційності та унеможливлював ідентифікацію свідка сторонніми особами.

Аналогічна правова позиція з цього питання міститься в міститься в Постанові Касаційного кримінального суду ВС від 20.11.25 р. справа № 754/4243/23 провадження № 51-3637 км 25.

Враховуючи зазначене, колегія апеляційного суду вважає, що допит свідка ОСОБА_8 було проведено судом у законний спосіб, із забезпеченням його безпеки та дотриманням права сторін на процесуальну участь, що виключає будь-які підстави для висновків про наявність провокації, а також визнання отриманих показань недопустимими.

Крім того, в матеріалах провадження наявні і інші докази, зокрема протоколи про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій - аудіо- та відеоконтролю особи, зміст яких також спростовує версію захисту щодо наявності провокації на вчинення злочину.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку усім доказам у кримінальному провадженні відповідно до вимог ст.ст. 85, 86, 94 КПК України, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, та прийшов до правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ст.307ч.1,2 КК України.

Твердження апеляційної скарги про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не мав наміру збути наркотичні засоби, а лише хотів допомогти іншій наркозалежній особі - ОСОБА_8 , є необґрунтованим і не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 307 ч.2 Кримінального кодексу України враховуючи наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 26.04.2002 «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» встановлено, що про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів може свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так й інші обставини, зокрема: великий або особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх тощо. При цьому слід мати на увазі, що відповідальність за збут таких засобів і речовин настає незалежно від їх розміру.

Під незаконним збутом наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів (ст. 307 КК України) потрібно розуміти будь-які оплатні чи безоплатні форми їх реалізації всупереч Законам України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» (продаж, дарування, обмін, сплата боргу, позика, введення володільцем цих засобів або речовин ін`єкцій іншій особі за її згодою тощо, пункт 4 Постанови).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема з протоколів про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій - аудіо- та відеоконтролю особи, про наявність мети збуту свідчить, зокрема характер домовленостей між обвинуваченим та легендованою особою, спосіб передачі наркотичного засобу, а також отримання грошових коштів.

Зважаючи на наведені обставини, колегія суддів вважає вірною правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 , викладену в обвинуваченні та у вироку суду за ст. 307 ч. 1,2 КК України, як незаконний збут наркотичних засобів та як незаконний збут наркотичних засобів, вчиненому повторно. З наведених підстав доводи апеляційної скарги захисту про те, що ОСОБА_7 передаючи наркотичні засоби легендованій особі не мав наміру їх збувати, а діяв лише із спонукань співчуття, колегія суддів вважає неспроможними.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного застосування при призначенні покарання ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України, та виходить з наступного.

У відповідності до ст.413 ч.1 п.2 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до вимог ст.69 ч. 1 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів кримінального правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку у лікаря-нарколога, характеризується позитивно, компрометуючих матеріалів щодо нього не виявлено, фактично визнав свою вину у вчиненому правопорушенні, не вчиняв активних дій щодо збуту препарату, відсутністю інших зафіксованих епізодів кримінальної діяльності. У якості обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , згідно ст.66 КК України, суд першої інстанції визнав фактичне визнання вини у вчиненому правопорушенні. При цьому, обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Зазначені обставини дали суду підстави для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі за ст. 307 ч.1 та 2 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченої санкціями інкримінованих йому складів злочинів з застосуванням положень ст. 69 КК України із призначенням додаткового покарання у виді конфіскації усього майна, окрім житла.

З такими висновками колегія суддів не погоджується та вважає, що суд першої інстанції не врахував, що для застосування положень ст. 69 КК України потрібно не менше двох пом`якшуючих обставин покарання, які при цьому повинні не лише існувати, а істотно знижувати ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про відсутність у даному провадженні такої пом`якшуючої обставини як щиросердне каяття.

Колегія суддів виходить з того, що відповідно до правової позиції Верховного суду, висвітленої у постанові від 22.03.2018 року у справі №759/7784/15-к розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Разом з тим, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 протягом усього досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, не визнавав свою винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів. Лише в останньому судовому засіданні, під тиском усі зібраних стороною обвинувачення доказів та дослідження їх в судовому засіданні, він підтвердив обставини здійсненні трьох випадків збуту наркотичного засобу. При цьому, обвинувачений неодноразово повідомляв, що вину свою не визнає у зв`язку із провокуванням його на вчинення злочину.

На переконання колегії суддів, наведене вказує на відсутність дійсного та відвертого визнання своєї провини у вчиненні тяжких злочинів.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами прокурора, колегія апеляційного суду також виходить з того, що фактичне визнання вини у вчиненому правопорушенні, наявність мети допомогти іншій особі та відсутність неконтрольованого поширення наркотичного засобу, не є тими обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисних тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів.Наявність таких обставин сама по собі не зумовлює застосування ст. 69 КК України та призначення засудженому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією відповідної статті кримінального закону.

Колегія суддів погоджується з апеляційними доводами прокурора, про те, що судом не надано належної оцінки тому, що обвинувачений ОСОБА_7 на час вчинення інкримінованих правопорушень, не працював і не займався будь-якою суспільно-корисною працею, дані умисні тяжкі злочини вчинив з корисливих мотивів, що також унеможливлює застосування положень ст. 69 ч. 1 КК України при призначенні покарання.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що, виходячи з конкретних обставин цього кримінального провадження, з урахуванням даних про особу обвинуваченого в загальносоціальному аспекті та відсутності обставин, які пом`якшують покарання, підстав для застосування положень ст. 69 КК України не вбачається.

Відповідно ст. 409 ч.1 п.4 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За вимогами ст. 413 ч. 1 п. 2 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Отже, оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання ОСОБА_7 .

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке слід призначити обвинуваченій ОСОБА_7 колегія суддів виходить з положень ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

При призначенні основного покарання ОСОБА_7 , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, обставин їх вчинення, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий (а.с.240 т.2), є внутрішньо-переміщеною особою (а.с.241 т.2), за місцем проживання характеризується позитивно, компроментуючі матеріали щодо нього відсутні (а.с.247 т.2), перебуває на обліку у лікаря нарколога по наркоманії з 22.04.2023 року на програмі замісної підтримувальної терапії для хворих з опоїдною залежністю (а.с. 245 т.2), офіційно не працевлаштований.

Обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, а також обставин, що обтяжують покарання згідно зі ст. 67 КК України, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій ст.307 ч.1,2 КК буде повною мірою сприяти виправленню обвинуваченого та досягненню мети покарання, визначеній ст. 50 ч. 2 КК України та ст. 65 ч. 2 КК України. При призначенні обвинуваченому остаточного покарання за сукупністю злочинів за ст. 70 ч.1 КК України суд також вважає можливим застосувати менш обтяжливий спосіб призначення покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409 ч.1 п.4, ст. 413 ч. 1 п. 2, 420 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 грудня 2025 року ухвалений щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання:

-за ст.307 ч.1 КК України у виді 4 років позбавлення волі;

-за ст. 307 ч.2 КК України у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна крім житла ;

Відповідно до ст. 70 ч.1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна крім житла.

В іншій частині вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 грудня 2025 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Вирок суду набирає законної сили з дня його проголошення та може бути оскаржений протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до Касаційного Кримінального суду Верховного Суду, а особою, що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копії вироку.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3