печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року м.Київ

Печерський районний суд міста Києва у складі: слідчого судді ОСОБА_1 при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 , діючого в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна за матеріалами кримінального провадження №0002789 від 20.12.2024,

ВСТАНОВИВ:

23.10.2025 до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , діючого в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна за матеріалами кримінального провадження №0002789 від 20.12.2024.

Обґрунтовуючи вказане клопотання, заявник зазначає, що Головним слідчим управлінням НПУ здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР №0002789 від 20.12.2024.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 17.09.2025 у справі №757/44703/25-к було накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_4 , а саме на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 .

Правовою підставою для накладення арешту на вказане вище майно є п.3-4 ч.2 ст.170 КПК України, тобто з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання та забезпечення відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Заявник вказує, що арешт вказаного майна протягом тривалого часу є порушенням права власності ОСОБА_4 . Крім того зазначає, що при вирішенні клопотання про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_4 , не було враховано, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду вже було накладено арешт на грошові кошти подружжя ОСОБА_5 у сумі 125 200 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату звернення з клопотанням про скасування арешту майна становить 5 200 808 грн., в той час як шкода, завдана кримінальним правопорушенням, становить 3 0325 896 грн. Відтак заявник вважає, що в подальшому застосуванні вказаного заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба.

Від адвоката ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності ОСОБА_4 , на задоволенні клопотання про скасування арешту майна наполягає.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання про скасування арешту майна, мотивуючи свою позицію тим, що підозрювані у кримінальному провадженні обґрунтовано підозрюються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

01.09.2025 орган досудового розслідування з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та забезпечення збереження майна для подальшої конфіскації, як виду покарання, звернувся до Печерського районного суду м.Києва з клопотанням про накладення арешту на майно підозрюваного, а саме: транспортних засобів, квартир, будинків, земельних ділянок та корпоративних прав. Розгляд вказаного клопотання було назначено лише на 26.09.2025, про що підозрюваному ОСОБА_6 направлено повістку про виклик до суду.

В той же час підозрюваний ОСОБА_6 та його дружина за період часу з 01.09.2025 по 13.09.2025, з метою уникнення можливої подальшої конфіскації належного їм майна, вчинили ряд дій, спрямованих на переоформлення власного рухомого та нерухомого майна на користь третіх осіб. Так, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , громадянкою ОСОБА_7 була відчужена на підставі договору купівлі-продажу №785 від 09.09.2025 на користь громадянки ОСОБА_4 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 17.09.2025 у справі №757/44703/25-к накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Прокурор звернув увагу, що заявником не наведено нових доказів, які б спростовували доводи, зазначені в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду м.Києва у справі №757/44703/25-к.

16.02.2026 досудове розслідування у кримінальному провадженні завершене та виконуються вимоги ст.290 КПК України, однак доцільність та необхідність у застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна з метою подальшого забезпечення відшкодування шкоди та забезпечення конфіскації майна як виду покарання, не відпала.

Враховуючи викладене, прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання про скасування арешту майна.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання, матеріали, якими воно обґрунтовується, приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням НПУ здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР №0002789 від 20.12.2024.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 17.09.2025 у справі №757/44703/25-к було накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_4 , а саме на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, статтями, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Звертаючись до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, заявник не довів, як того вимагає ч.2 ст.174 КПК України, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Сслідчий суддя доходить висновку, що клопотання сторони захисту є передчасним, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні завершене, триває виконання вимог ст.290 КПК України, відтак судом не було встановлено вину осіб, яким повідомлено про підозру у вказаному кримінальному провадженні, а відтак, існує необіхдність та доцільність у застосуванні арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4 на праві власності.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчим суддею не встановлено.

Виходячи з викладеного, враховуючи що арешт на майно накладено з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також те, що наразі тривають вимоги ст.290 КПК України, при цьому доводи клопотання не містять доказів того, що вищезазначений захід забезпечення втратив свою актуальність, та які б спростували висновки, викладені в ухвалі слідчого судді від 17.09.2025, що дає слідчому судді підстави дійти висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення кримінального провадження, шляхом збереження арешту накладеного на зазначене майно, оскільки актуальність цього заходу до теперішнього часу не відпала.

За таких обставин, керуючись ст. 170, 174, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 , діючого в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна за матеріалами кримінального провадження №0002789 від 20.12.2024, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1