ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 522/13795/22

провадження № 51-2595 км 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000898 від 20 серпня 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Арцизу Одеської області, без реєстрації та фактичного місця проживання на території України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексуУкраїни (далі - КК України).

Змістсудовихрішеньівстановленісудамипершоїтаапеляційноїінстанційобставини

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

За обставин, детально викладених у вироку цього суду, 20 серпня 2022 року приблизно о 14:00 ОСОБА_6 самовільно відкрив вхідні двері квартири АДРЕСА_1 , дістав із кишені штанів кухонний ніж, наблизився до ОСОБА_7 та умисно завдав їй одного удару лезом ножа в життєво важливу частину тіла, заподіявши колото-різану рану передньої черевної стінки праворуч, що належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, після чого втік із місця скоєння кримінального правопорушення.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 09 квітня 2024 року апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями обвинуваченого ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2023 року - без змін.

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду постановою від 15 січня 2025 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 задовольнила частково, ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасувала й призначила новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 01 жовтня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнив частково, вирок Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2023 року змінив у частині призначеного покарання. Призначив ОСОБА_6 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі на строк 7 років. В іншій частині вирок суду залишив без змін.

Вимогийузагальненідоводиособи, якаподала касаційнускаргу

У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду й невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати судові рішення.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

· судами порушена презумпція невинуватості, а також не встановлено наявність умислу в діях ОСОБА_6 на вчинення злочину, механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій та причинно-наслідковий зв`язок. Стверджує, що докази у справі є неналежними та недопустимими;

· фактичні дані, які повідомив свідок ОСОБА_9 , є неправдивими. Наголошує, що останній державною мовою не володіє і надавав показання без перекладача;

· суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив доньці потерпілої в її допиті як свідка. Звертає увагу, що остання бажала поінформувати суду про те, що її мати самостійно наштовхнулася на ніж, який тримав у руці саме ОСОБА_9 ;

· ОСОБА_10 не міг бути в статусі понятого та свідка, оскільки він перебуває на обліку в Одеській психіатричній лікарні. Разом з тим апеляційний суд не витребував із згаданого закладу відповідних даних й не перевірив їх. Зауважує, що останній є зацікавленою особою, мав з ним неприязні стосунки та надав неправдиві показання;

· у ході слідчого експерименту брали участь як поняті близькі родичі потерпілої. Вказане є грубим порушенням Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) і зумовлює недопустимість даних, отриманих за результатом проведених слідчих дій;

· апеляційний суд не викликав та не допитав експерта з підстав надання 20 серпня 2022 року потерпілій ОСОБА_7 медичної допомоги, а також залишив поза увагою те, що в нього не працюють три фаланги пальців лівої руки;

· не доведено факту перебування його в стані алкогольного сп`яніння на момент вчинення інкримінованого йому правопорушення. Вказує, що відповідної експертизи на стадії досудового розслідування не було проведено;

· він був підданий катуванню з боку працівників правоохоронних органів, однак уповноважені особи належним чином не перевірили цих фактів. Зауважує, що застосування до нього недозволених методів з боку правоохоронців може бути підтверджено свідками;

· несвоєчасно отримав копію оскаржуваної ухвали апеляційного суду. Вказує, що також було порушено його право на ознайомлення з матеріалами справи;

· апеляційний суд проводив розгляд кримінального провадження за участю захисника, повноваження якого не підтверджені, зокрема ордером та/або договором. На думку автора касаційної скарги, це підтверджує фактичну відсутність захисника. Вважає, що за таких обставин було порушено його право на захист;

· поза увагою судів залишися позитивні дані про його особу, зокрема, наявність у нього малолітньої дитини, яка має інвалідність;

· суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст. 439 КПК України, а ухвала цього суду не відповідає положенням статей 94, 370 та 419 КПК України.

Письмових заперечень від інших учасників кримінального провадження на касаційну скаргу сторони захисту до Верховного Суду не надходило.

Позиціїучасниківсудовогопровадження

Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги, просив судові рішення залишити без зміни.

Засуджений підтримав подану касаційну скаргу та просив скасувати судові рішення.

МотивиСуду

Заслухавшидоповідьсудді, обговорившидоводи, наведенівкасаційнійскарзі, перевірившиматеріаликримінальногопровадження, колегіясуддівдійшлатакихвисновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

У ході касаційного перегляду судових рішень Суд керується фактичними обставинами справи, установленими судами попередніх інстанцій.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і суд апеляційної інстанції призначив йому відповідне покарання.

Водночас доводи касаційної скарги засудженого є фактично аналогічними доводам, які сторона захисту наводила в апеляційному суді та які цей суд ретельно перевірив.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, установлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що аби визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів і встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна й безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року в справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року в справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року в справі № 760/23459/17 та ін.).

Відповідно до вимог частин 1 і 2 ст. 439 КПК України після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Водночас, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою сторони захисту, суд апеляційної інстанції врахував наведені вище приписи КПК України та вказівки суду касаційної інстанції, перевірив правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 поза розумним сумнівом, визнав версію подій засудженого неспроможною і за наслідком апеляційного розгляду прийняв законне й обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без змін у частині визнання винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Як убачається з матеріалів провадження, у судовому засіданні ОСОБА_6 винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та пояснив, що він 20 серпня 2022 року приблизно о 14:00 за адресою: АДРЕСА_2 , прийшов до потерпілої ОСОБА_7 , двері від цієї квартири відкрив своїм ключем, а коли зайшов до квартири та побачив потерпілу ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 , які сиділи й розпивали алкогольний напій. ОСОБА_6 запитав у ОСОБА_9 : «Ти знову її споюєш? Їй пити не можна, у неї хвора печінка». Після того почалася словесна суперечка, ОСОБА_9 накинувся на нього, унаслідок чого розпочалася бійка. У ході цієї бійки ОСОБА_9 взяв на кухні ніж, тримаючи його в лівій руці, кинувся на нього, та завдав декілька ударів рукояткою ножа по голові, у результаті чого в останнього вся голова була в крові. У цей час потерпіла ОСОБА_7 стала між ними, спиною - до ОСОБА_6 , а лицем - до ОСОБА_9 , та почала відштовхувати останнього від засудженого, потім похитнулася і натрапила на ніж, який був у лівій руці ОСОБА_9 . Надалі ОСОБА_6 вихопив цей ніж, викинув його на балкон, підійшов до фіранки, витер свою голову від крові та побачив, що з правого боку в потерпілої поріз і кров на футболці, вона попросила його обробити її рану та викликати швидку допомогу. Надалі він сказав ОСОБА_9 викликати швидку медичну допомогу, після чого пішов відчиняти вхідні двері, щоб зустріти працівників швидкої допомоги, яка приїхала разом із працівниками поліції. Разом з тим, стоячи біля під`їзду, був затриманий працівниками поліції. Також у судовому засіданні ОСОБА_6 зауважив, що він не міг завдати удару ножем потерпілій лівою рукою, оскільки в нього колись вона була прооперована й на ній були перерізані нерви.

Водночас місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, позицію обвинуваченого про невизнання винуватості оцінив критично, зазначивши, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КПК України, підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.

Так, суди обґрунтували свої рішення, зокрема, такими доказами:

- показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка, серед іншого, безпосередньо в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_6 постійно переслідував її, періодично приходив і виламував вхідні двері до її квартири, після чого вона завжди викликала поліцію. 20 серпня 2022 року вона та її знайомий ОСОБА_11 прийшли додому за адресою: АДРЕСА_2 . Вони почули, як виламують вхідні двері до квартири, після чого вона побачила, як ОСОБА_6 зайшов до квартири, тримаючи в руці кухонний ніж із рукояткою білого кольору. Вона підійшла поближче до обвинуваченого, згодом почала робити кроки назад, а ОСОБА_6 - кроки уперед до неї та відразу вдарив її один раз ножем у ділянку печінки з правого боку, викрикнувши: «ОСОБА_18, я її вбив, викликай швидку допомогу!!!». Після завданого удару ножем вона присіла на диван, а ОСОБА_6 втік. У квартирі залишився тільки ОСОБА_11 , який викликав їй швидку медичну допомогу. Зауважила, що ОСОБА_6 завдав їй удару ножем у кімнаті, у якій інших осіб, крім нього, не було. Ці події відбувалися в цей день приблизно в період з 13:00 до 14:00, вона чітко пам`ятає момент удару, а також підтвердила, що ОСОБА_6 заподіяв їй тілесне ушкодження ножем у праву ділянку тулуба, а саме печінки. Зауважила, що на той момент вона не перебувала у стані наркотичного сп`яніння, вжила в той день не більше 100 г коньяку та добре пам`ятає ці події, однак якою рукою ОСОБА_6 завдав їй удар ножем не пам`ятає. Надалі ніж ОСОБА_6 витер об фіранку та викинув в альтфатер. Зазначила, що з обвинуваченим ОСОБА_6 вона протягом року проживала разом, але приблизно за 3 місяці до цих подій вони разом не мешкали, оскільки він зловживав алкогольними напоями, вона вигнала його з квартири та попросила більше не приходити. Також потерпіла ОСОБА_7 пояснила, що в той день їй було надано швидку медичну допомогу в лікарні, а саме зроблено укол та зашито рану, ночувала вона вдома, а на наступний день через ускладнення її відвезли в лікарню та зробили операцію. Стверджувала про те, що свідок ОСОБА_9 не завдавав їй удару ножем;

- показаннями свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що 20 серпня 2022 року приблизно о 15:00 він прийшов до потерпілої ОСОБА_7 , щоб поголитися. До ванної кімнати, де він перебував, із ножем у руці зайшов обвинувачений ОСОБА_6 , якого він попросив вийти із цієї кімнати та почекати його. Почувши крики потерпілої, свідок вийшов із ванної кімнати, пройшовши через кухню, де взяв кухонний ніж, зайшов у кімнату й побачив, як на дивані з ножовим пораненням лежала ОСОБА_7 , тримаючись за праву частину тіла, та стікала кров`ю, а в ОСОБА_6 руки були в крові. Далі ОСОБА_6 сказав: «Напевно, я її вбив!!!», попросив його викликати швидку медичну допомогу та вийшов з квартири. Свідок пояснив, що саме він викликав швидку медичну допомогу. Крім того, зауважив, що він з потерпілою ОСОБА_7 разом не проживав, у них були дружні стосунки, а також те, що в той день він випив максимум 100 г коньяку. Також свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні вказував, що він раніше був знайомий з ОСОБА_6 та йому відомо, що обвинувачений користувався обома руками, хвороб або травм рук він у ОСОБА_6 не бачив;

- показаннями свідка ОСОБА_10 , який показав, що в серпні 2022 року приблизно о 15:00 він зайшов до квартири своєї сусідки ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2 , де побачив працівників поліції, які складали протоколи та повідомили йому, що колишній співмешканець потерпілої ОСОБА_6 увірвався до її квартири та завдав їй ножового поранення. Також свідок ОСОБА_10 зазначив, що він був понятим і підписував усі складені працівниками поліції протоколи, текст яких він прочитував, та ці протоколи відповідають дійсності. Крім того, ОСОБА_10 пояснив, що працівники поліції запитали в нього, чи відомо йому місце перебування ОСОБА_13 і сказали йому, що цей чоловік є потенційним нападником на потерпілу й він неодноразово вже вчиняв стосовно неї фізичне насилля. Цей свідок також зауважив, що в обвинуваченого ОСОБА_6 обидві руки достатньо добре працювали та проблем із руками він у вказаного обвинуваченого ніколи не бачив. З літа 2021 року до початку літа 2022 року ОСОБА_6 проживав разом з потерпілою і неодноразово протягом останніх двох з половиною тижнів приходив під вікна будинку, голосно кричав та погрожував, вимагаючи, щоб вона впустила його до квартири. Водночас ОСОБА_10 зазначив, що він неодноразово був свідком того, як обвинувачений із ознаками алкогольного сп`яніння вчиняв стосовно потерпілої ОСОБА_7 фізичне насильство, душив її, а весною того ж року ОСОБА_6 , схопивши кухонний ніж, також вибивав йому вхідні двері до квартири, але заяву із цього приводу до поліції свідок не подавав;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , який повідомив, що 20 серпня 2022 року приблизно о 14:00 на місці злочину він отримав пояснення від потерпілої ОСОБА_7 , яка впізнала нападника за фотографією. Надалі він за допомогою телеграм-чату працівників кримінального блоку та оперативно-розшукових заходів установив, що ОСОБА_15 ( ОСОБА_6 ) перебував у сквері ім. Пушкіна та на той момент був у фонтані й прав речі. Також у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 зауважив, що він відразу впізнав обвинуваченого, який був у стані сильного алкогольного сп`яніння, про що доповів керівництву, після чого приїхала слідчо-оперативна група;

- даними протоколу огляду місця події від 20 серпня 2022 року, відповідно до якого у сквері ім. Пушкіна в м. Одесі, який розташований навпроти головного входу до залізничного вокзалу м. Одеси, було виявлено та вилучено чоловічу сорочку чорного та футболку сірого кольорів (т. 2, а. с. 22 - 27);

- даними протоколу огляду місця події від 20 серпня 2022 року, згідно з яким на ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , а саме в зеленій зоні поруч із будинком АДРЕСА_3 , серед кущів, було виявлено та вилучено кухонний ніж біло-рожевого кольору довжиною 12 см, лезо цього ножа - приблизно 10 см (т. 2, а. с. 28-34);

- даними довідки КНП «МКЛ № 1» ОМР від 20 серпня 2022 року № 13532, відповідно до якої пацієнт ОСОБА_7 зверталася до відділення екстреної допомоги 20 серпня 2022 року із 14:45 до 14:55 з діагнозом: проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини, внутриперервна кровотеча. Зазначено, що від оперативного лікування вона відмовилася (т. 2 а. с. 35);

- даними висновку судово-медичної експертизи від 21 вересня 2022 року № 1176, згідно з яким на підставі даних судово-медичної експертизи громадянки ОСОБА_7 , 1975 р.н., та медичної документації на неї ж зроблено такі підсумки: у громадянки ОСОБА_7 виявлено колото-різану рану передньої черевної стінки праворуч, що проникає в черевну порожнину, з пошкодженням правої долі печінки. Зазначене ушкодження утворилося від дії колючо-ріжучого предмета (предметів), яким міг бути клинок ножа, та свідчить про не менш ніж одну (у ділянку передньої черевної стінки справа) травмуючу дію колючо-ріжучого предмета (предметів). Це ушкодження утворилося незадовго до звернення громадянки ОСОБА_7 у спеціалізований лікувальний заклад (КНП «МКЛ № 11» ОМР) і могло бути заподіяне 20 серпня 2022 року. Колото-різана рана передньої черевної стінки, що проникає в черевну порожнину, належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Локалізація ушкоджень доступна для дії як власної, так і сторонньої руки. Проте ці ушкодження не є характерними для самоспричинення. Утворення зазначеного тілесного ушкодження в результаті одноразового падіння на площину з вертикального або близького до такого положення виключається;

- даними висновку судово-медичної експертизи від 29 вересня 2022 року № 935, відповідно до якої кров підозрюваного ОСОБА_6 належить до групи О з ізогемаглютивними анти-А і анти-В за ізосерологічною системою АВО. На ручці кухонного ножа, вилученого 20 серпня 2022 року у зеленій зоні поблизу будинку № 19 на пров. Вознесенському в м. Одесі, знайдені потові виділення, при встановленні групової належності яких виявлено антиген Н, властивий як основний групі крові О з ізогемаглютивними анти-А і анти-В за системою АВО, що не виключає їх походження від підозрюваного ОСОБА_6 ;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03 вересня 2022 року, згідно з яким потерпіла ОСОБА_7 в присутності двох понятих впізнала особу зображену на фотознімком № 1 (зліва направо), як таку, що 20 серпня 2022 року приблизно о 14:00 за адресою: АДРЕСА_1, завдала їй проникаюче ножове поранення. Відповідно до довідки до вказаного протоколу особою на фотознімку № 1 є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2 а.с.36-39);

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 03 вересня 2022 року з використанням відеокамери в присутності потерпілої ОСОБА_7 й за участю понятих, згідно з яким ОСОБА_6 , нічого не пояснюючи, дістав ніж і на відстані 0,5 м від потерпілої завдав їй сильного удару в ділянку тулуба, та відеозаписом у матеріалах кримінального провадження (протокол т. 2 а. с. 40 - 50);

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03 вересня 2022 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_9 у присутності понятих впізнав особу, зображену на фотознімку № 3 (зліва направо), як таку, що 20 серпня 2022 року приблизно о 14:00 за адресою: АДРЕСА_1, завдала проникаюче ножове поранення ОСОБА_7 . Згідно з довідкою до цього протоколу особою на фотознімку № 3 є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2, а. с. 51 - 54);

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 03 вересня 2022 року в присутності потерпілої ОСОБА_7 , понятих і за участю свідка ОСОБА_9 для перевірки й уточнення відомостей події, яка трапилася 20 серпня 2022 року приблизно о 14:00 за адресою: АДРЕСА_2 , унаслідок якої ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, з метою помсти завдав ножового поранення ОСОБА_7 в ділянку тулуба, та доданою фототаблицею (т. 2, а. с. 55 - 61), і відеозаписом у матеріалах кримінального провадження;

- даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 20 вересня 2022 року, згідно з яким було встановлено наявність відеофайлів із записом з камер програми «Безпечне місто Одеса» за період часу з 13:00 до 16:30 20 серпня 2022 року,

- даними протоколу огляду від 21 вересня 2022 року, а саме флешкартки, відповідно до якого в зафіксований час «20-08-2022 16:17:06» видно, як із дальньої частини фонтану наблизилася особа чоловічої статі (у ході досудового розслідування встановлено, що це був ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Ця особа наблизилася до фонтану, сіла на його частину та розпочала прати одяг. Після чого в проміжок часу, а саме «20.08.2022, 16:21:07» до вказаної вище особи, що на той час продовжувала прати одяг, підійшла особа чоловічої статі (у ході досудового розслідування, що це був оперативний працівник поліції ОСОБА_14 ), який під час перемови просить ОСОБА_6 припинити прати одяг. Далі оперативний працівник викликав слідчо-оперативну групу для фіксації факту;

- даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 12 вересня 2022 року, а саме медичної документації в КНП «МКЛ 1» ОМР на ім`я ОСОБА_7 , на підставі якої встановлено відмову останньої в госпіталізації 20 серпня 2022 року;

- даними медичної довідки КНП «МКЛ №1» ОМР від 06 вересня 2022 року за №2661 та ксерокопії журналу форми № 001/о, згідно з якими ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 доставлена ШМД у відділення екстреної медичної допомоги 20 серпня 2022 року о 14:45. Запис у журналі обліку прийому хворих у стаціонар та відмов від госпіталізації № 13532. Оглянута черговим хірургом. Діагноз: проникаюче ножове поранення живота, від госпіталізації відмовилася.

- даними медичної картки № 11390 від 21 серпня 2022 року амбулаторного хворого ОСОБА_7 ;

- даними протоколу огляду предмета від 22 вересня 2022 року, відповідно до якого в ході огляду копії медичної картки стаціонарного хворого № 11390 від 21 серпня 2022 року на ім`я ОСОБА_7 встановлено: дата госпіталізації - 21 серпня 2022 року о 10:30; діагноз при госпіталізації - травма печінки або жовчного міхура; дата виписки - 25 серпня 2022 року о 16:00;

- даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 12 вересня 2022 року, згідно з яким установлено наявність карток виїзду швидкої медичної допомоги № 506, 617, 874, 930 від 30 серпня 2022 року та № 286, 407 від 21 серпня 2022 року на ім`я ОСОБА_7 , а також картка виклику швидкої медичної допомоги № 617, 407, 286, 930, 874, 506 від 20 - 21 серпня 2022 року на ім`я ОСОБА_7 ;

- даними медичної довідки КНП «Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я Одеської обласної ради» № 223 від 07 вересня 2022 року, відповідно до якої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку з 28 червня 2010 року з приводу ППР через вживання алкоголю із шкідливими наслідками.

За результатом судового розгляду, оцінивши викладені вище докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суди дійшли обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Разом з тим неспроможними є доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 фізично не міг вчинити інкримінований йому злочин, зважаючи на наявні в нього вади лівої руки.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд у ході нового розгляду перевірив доводи сторони захисту в цій частині, зокрема суд проаналізував медичну довідку Одеської міської медичної частини № 21 від 15 липня 2025 року, у якій міститься інформація щодо стану здоров`я ОСОБА_6 за весь час його перебування останнього в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» з 23 серпня 2022 року. Суд апеляційної інстанції встановив, що 28 жовтня 2022 року ОСОБА_6 дійсно скаржився на зниження функції лівої руки, оскільки він у 1993 році мав ножове поранення лівої верхньої кінцівки. Відтак йому було діагностовано посттравматичну згинальну контрактуру пальців лівої кисті.

Водночас, спростовуючи версію сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не мав змоги завдати потерпілій удару ножем лівою рукою, зважаючи на наявну в нього травму та знижену функцію цієї руки, апеляційний судзазначив, що надані стороною захисту медичні документи та документи, які наявні в матеріалах справи, не містять інформації з приводу того, що ліва рука ОСОБА_6 не функціонувала. Також, як уже було зазначено вище, апеляційний суд прийняв до уваги й показання свідка ОСОБА_10 , який зокрема в судовому засіданні повідомляв, що в ОСОБА_6 працювали обидві руки та наголошував, що не бачив в останнього будь-яких функціональних порушень рук. З огляду на викладене суд дійшов мотивованого висновку про те, що вказані доводи засудженого не спростовують його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину.

Відповідно до приписів ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Згідно зі ст. 356 КПК України за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку. За змістом цієї статті експерту можуть бути поставлені запитання, які стосуються наявності в нього спеціальних знань та кваліфікації з досліджуваних питань (освіти, стажу роботи, наукового ступеня тощо), дотичних до предмета його експертизи; використаних методик та теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерт дійшов висновку; застосовності та правильності застосування принципів та методів до фактів кримінального провадження; інші запитання, що стосуються достовірності висновку.

У той же час приписи ст. 22 КПК України передбачають змагальність сторін та свободу в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, сторона захисту в ході розгляду цього кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій не ініціювала питання про призначення відповідної медичної експертизи і про допит експерта, тож доводи засудженого в цій частині є неспроможними, адже, зважаючи на приписи КПК України, суди не наділені повноваженнями за власною ініціативою здобувати будь-які докази, зокрема й призначати експертизи, а лише сприяють учасникам справи в реалізації їхніх процесуальних прав з дотриманням принципу розумності та пропорційності.

З цих підстав колегія суддів також уважає неприйнятними й доводи касаційної скарги засудженого про те, що апеляційний суд не допитав доньки потерпілої та не витребував інформації стосовно свідка ОСОБА_10 , оскільки ні сторона захисту, ні сторона обвинувачення таких питань у ході апеляційного розгляду не порушували.

Не залишилися поза увагою апеляційного суду доводи сторони захисту щодо наявності в засудженого тілесних ушкоджень. Суд апеляційної інстанції надав оцінку медичній довідці від 21 вересня 2022 року та у своєму рішенні слушно зауважив, що ОСОБА_6 в ході досудового розслідування не висловлював будь-яких скарг на стан свого здоров`я та дійшов обґрунтованого висновку, що доводи захисту в цій частині не впливають на доведеність винуватості ОСОБА_6 у завданні тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 .

Крім того, безпідставними є доводи ОСОБА_6 про те, що потерпіла ОСОБА_7 обмовила його через помсту, адже показаннями свідка ОСОБА_10 підтверджується систематичне насилля над потерпілою з боку засудженого.

Водночас перевіряючи достовірність показань цього свідка, суди наголосили на відсутності підстав для сумнівів у фактичних даних, які повідомив в судовому засіданні цей свідок, зважаючи на те, що останній був попереджений про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань.

До того ж варто зауважити, що під час касаційного розгляду сторона захисту не надала будь-яких відомостей на підтвердження того, що вказаний свідок є зацікавленою особою, не містять таких відомостей і матеріали кримінального провадження.

Щодо доводів касаційної скарги про недопустимість показань свідка ОСОБА_9 з підстав надання їх недержавною мовою без перекладача, а також щодо недостовірності таких показань

Так, відповідно до положень статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Згідно зі ст. 68 КПК України в разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).

Насамперед необхідно акцентувати увагу на тому, що, оцінюючи слідчий експеримент, проведений за участю свідка ОСОБА_9 , апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що хоча цю слідчу дію було проведено російською мовою, проте її учасники розуміли її в повному обсязі, та дійшов слушного висновку про відсутність істотних порушень вимог КПК України.

Разом з тим, з технічного запису судового засідання убачається, що судовий розгляд було здійснено державною мовою, свідок ОСОБА_9 розумів хід судового засідання, питання суду, сторін кримінального провадження і послідовно надав пояснення щодо обставин кримінального правопорушення російською мовою, яку розуміли всі учасники кримінального провадження і жодних заперечень із цього приводу також не висловлювали.

Водночас Суд зауважує, що у своїй касаційній скарзі ОСОБА_6 не зазначає, на яких підставах він обстоює права цього свідка та, як вказана обставина порушила права безпосередньо засудженого та/або як це вплинуло на законність ухвалених рішень.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що в цьому конкретному випадку надання показань свідком ОСОБА_9 недержавною мовою не зумовлює недопустимості цього доказу в розумінні статей 86, 87 КПК України.

Крім того, оцінюючи показання свідка ОСОБА_9 на предмет достовірності, апеляційний суд проаналізував, зокрема, заяву цього свідка про те, що він обмовив ОСОБА_6 , а також надав оцінку встановленим дізнавачем ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області обставинам за результатом перевірки заяви вказаного свідка, що відображено в його постанові, якою кримінальне провадження № 0000251 від 29 квітня 2025 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях зазначеного свідка складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України. Цей суд слушно зауважив, що пояснення, які надавав ОСОБА_9 у судовому засіданні суду першої інстанції, були послідовними, до нього не було застосовано примусу й було попереджено про кримінальну відповідальність за надання неправдивих свідчень, а його заяву про те, що він обмовив ОСОБА_6 , було написано з метою створення штучного алібі для обвинуваченого ОСОБА_6 .

До такого висновку суд дійшов, оцінивши сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, зваживши на дані слідчих експериментів і показання, безпосередньо надані суду потерпілою ОСОБА_7 , яка детально пояснювала обставини події та механізм завдання їй ножового поранення ОСОБА_6 , що відповідно узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_9 , наданими безпосередньо в ході судового розгляду, й наявними іншими доказами у справі. Не залишив поза увагою суд апеляційної інстанції і те, що затримання ОСОБА_6 уповноваженою особою відбулося поза місцем події (у фонтані скверу, де останній прав свої речі), а також вилучення працівниками правоохоронних органів ножа неподалік місця події, на якому було виявлено потові виділення з антигеном, властивим групі крові засудженого.

Отже, апеляційний суд, погоджуючись з висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у завданні ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, мотивовано взяв до уваги надані місцевому суду показання свідка ОСОБА_9 як достовірний, належний і допустимий доказ. Разом з тим суд апеляційної інстанції констатував відсутність можливості допитати цього свідка, оскільки він виїхав за межі України, а також про повторно допитати потерпілу ОСОБА_7 , адже вона ІНФОРМАЦІЯ_4 померла.

Водночас відповідно до приписів ч. 3 ст. 333 КПК України у разі, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії. Разом з тим, Верховний Суд наголошує, що жодна із сторін кримінального провадження протягом апеляційного розгляду не зверталася до апеляційного суду з клопотанням про встановлення місцеперебування поза межами України свідка ОСОБА_9 та проведення його повторного допиту, зокрема на підставі запиту про міжнародну правову допомогу.

Натомість, як зазначено вище, оцінка достовірності доказів перебуває в компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і не належить до повноважень Верховного Суду, оскільки він є судом права, а не факту, а тому в ході перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Верховний Суд зауважує, що аналіз КПК України дає підстави стверджувати, що цей закон не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 та 94 КПК України).

Крім того, згідно з усталеною судовою практикою, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність факту вчинення злочину конкретною особою.

Отже, зіставивши докази в їх взаємозв`язку, апеляційний суд, погоджуючись з висновком місцевого суду, умотивовано визнав, що надані суду першої інстанції показання свідка ОСОБА_9 є джерелом доказу, оцінив їх за правилами ст. 94 КПК України та правомірно поклав їх в основу ухваленого рішення, тому доводи касаційної скарги в цій частині теж не є слушними.

Щодо доводів касаційної скарги стосовно того, що поняті в ході слідчих експериментів є близькими родичами потерпілої, що зумовлює недопустимість цих слідчих дій

Так, частиною 7 ст. 223 КПК України встановлено, що слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії. Поняті можуть бути запрошені для участі в інших процесуальних діях, якщо слідчий, прокурор вважатиме це за доцільне.

Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Зазначені особи можуть бути допитані під час судового розгляду як свідки проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Тож, відповідно до положень чинного КПК України вирізняється два основних способи забезпечення достовірності результатів певної слідчої (розшукової) дії: 1) безперервний відеозапис ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії; 2) залучення понятих.

Проаналізувавши матеріали цього кримінального провадження, колегія суддів наголошує, що слідчі експерименти були проведені з використанням відеофіксації, записи якої є додатками до протоколів цих слідчих дій, що узгоджується з наведеними нормами закону та повністю забезпечує достовірність проведення згаданих слідчих дій.

Відповідно, у цьому конкретному провадженні, з огляду на повну відеофіксацію зазначених слідчих дій, навіть за умови, що поняті були близькими родичами потерпілої, на що посилається засуджений у своїй касаційній скарзі, вказане не може вплинути на зміст і допустимість даних, отриманих за результатами проведення слідчих експериментів. До того ж касаційна скарга не містить переконливого обґрунтування того, як саме згадане порушення вплинуло на хід цих слідчих дій та на законність ухвалених судами попередніх інстанцій рішень. Необхідно звернути увагу й на те, що і протоколи зазначених слідчих дій не містять відомостей стосовно висловлювання учасниками будь-яких зауважень щодо проведених слідчих експериментів. Варто зауважити, що у матеріалах провадження також відсутні дані про звернення сторони захисту до слідчого судді з відповідною скаргою на дії або бездіяльність слідчого в ході досудового розслідування.

Отже, доводи засудженого й у цій частині не є слушними.

Щодо доводів касаційної скарги про недоведеність перебування засудженого в ході інкримінованого йому злочину у стані алкогольного сп`яніння

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях вказував, що приписами ст. 91 КПК України установлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню (серед іншого), подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст. 94 КПК України).

У свою чергу колегія суддів зазначає, що висновок експерта не має переваг перед іншими доказами, а кримінальний процесуальний закон з огляду на положення ст. 242 КПК України не пов`язує встановлення стану сп`яніння виключно з проведенням експертного дослідження.

Отже, норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи в стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню та оцінці згідно з положеннями статей 84, 92, 94 КПК України.

Разом з тим судами встановлено, що відповідно до протоколу медичного огляду для встановленням факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння № 001015 від 21 серпня 2022 року ОСОБА_6 відмовився від проходження зазначеного огляду.

Водночас суди дійшли обґрунтованого висновку про доведення стороною обвинувачення факту перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується даними слідчих експериментів і показаннями свідків, наданих у судовому засіданні.

Тож Суд вважає наведені міркування суду апеляційної інстанції слушними та мотивованими, а доводи засудженого про протилежне - неспроможними.

Щодо доводів касаційної скарги стосовно відсутності повноважень у захисника в ході нового апеляційного розгляду

Так, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги в цій частині, засуджений вказує, що апеляційний суд провів низку судових засідань за участю захисника, який не підтвердив своїх повноважень ордером, договором та/або дорученням установи, визначеної в ст. 50 КПК України. Зазначене, на думку автора касаційної скарги, фактично свідчить про відсутність захисника в цьому провадженні та, відповідно, порушує його право на захист.

Із цього приводу варто зауважити, що об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 18 листопада 2019 року (справа № 648/3629/17) ствердила, що повноваження адвоката в кримінальному провадженні необхідно вважати належним чином підтвердженими, якщо захисник до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю надав хоча б один з документів, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 50 КПК України, а саме: або ордер, виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», або договір із захисником, або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Водночас, усупереч вказаним доводам засудженого, з матеріалів справи вбачається, що адвокат ОСОБА_8 підтвердила повноваження захисника, у тому числі, у судах першої та апеляційної інстанцій на участь у цьому кримінальному провадженні відповідно до ст. 50 КПК України, зокрема, ордерами від 17 жовтня 2022 року та від 26 березня 2024 року (т.1, а. с. 23; т. 7, а. с. 69).

Крім того, як убачається з матеріалів справи, апеляційний суд у ході нового апеляційного розгляду цього кримінального провадження провів п`ять судових засідань (10 березня, 30 квітня, 23 червня, 04 серпня та 01 жовтня 2025 року).

Варто зауважити, що у зазначених судових засіданнях суд апеляційної інстанції, серед іншого, вирішував нагальні питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, стосовно перевірки фактів про застосування до ОСОБА_6 фізичного тиску з боку працівників правоохоронних органів, а також клопотань прокурора щодо встановлення місця перебування свідка та перевірки інформації про смерть потерпілої.

Так, 10 березня 2025 року в судовому засіданні апеляційного суду за участі захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_16 питання стосовно повноважень захисника ОСОБА_8 жоден з учасників кримінального провадження, зокрема й обвинувачений, не порушував.

Надалі 14 березня 2025 року ОСОБА_6 засобами поштового зв`язку направив до апеляційного суду письмове клопотання, у якому наголошував, зокрема, на тому, що строк дії договору про надання правової допомоги із захисником ОСОБА_8 закінчився.

Як убачається з технічного запису судового засідання від 30 квітня 2025 року, на початку судового розгляду суд поставив на обговорення питання про участь у вказаному засіданні захисника ОСОБА_8 в режимі відеоконференції. У свою чергу варто зауважити, що ОСОБА_6 не заперечував проти того, щоб його інтереси в цьому провадженні представляла саме адвокат ОСОБА_8 .

Із журналу та технічного запису судового засідання від 23 червня 2025 року убачається, що на початку судового розгляду головуючий констатував, що захисник ОСОБА_8 не з`явилася в судове засідання, а також оголосив повідомлення адвоката ОСОБА_8 про відсутність у неї повноважень в цій справі для здійснення захисту ОСОБА_6 , у зв`язку із закінченням строку дії договору про надання правової допомоги останньому. Водночас суд роз`яснив право останньому щодо призначення захисника з установи, уповноваженої на надання безоплатної правової допомоги, заслухав з цього приводу учасників, зокрема й думку ОСОБА_6 (який висловив бажання здійснювати захист своїх інтересів у цьому провадженні самостійно й відмовився від призначення йому судом іншого безоплатного захисника), та продовжив судовий розгляд.

Матеріалами справи підтверджується, що надалі 04 серпня 2025 року у судове засідання прибула адвокат ОСОБА_8 , яку викликав суд апеляційної інстанції з метою з`ясувати додатково позицію сторони захисту щодо її подальшої участі в цьому провадженні як захисника. Так, на початку судового розгляду остання наголосила на неможливості здійснювати подальший захист обвинуваченого, тому що в неї закінчилися відповідні повноваження. Разом з тим ОСОБА_6 наполягав на тому, щоб його захист здійснювала саме адвокат ОСОБА_8 . Заслухавши думку учасників, апеляційний суд констатував, що дію договору про правову допомогу між захисником ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_6 не продовжено, у зв`язку із чим окремо повторно роз`яснив обвинуваченому право обирати захисника, право на призначення йому судом безоплатного захисника, а також право самостійно здійснювати свій захист. Далі цей суд продовжив судовий розгляд та вирішив питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Матеріалами справи підтверджується, що 01 жовтня 2025 року апеляційний суд безпосередньо в судовому засіданні вкотре констатував відсутність повноважень у адвоката ОСОБА_8 на здійснення захисту обвинуваченого ОСОБА_6 . Цей суд з метою дотримання, зокрема, права обвинуваченого на захист продовжив розгляд апеляційної скарги обвинуваченого по суті лише після того, як обвинувачений ОСОБА_6 повідомив суду свою остаточну позицію здійснювати захист своїх інтересів у цьому провадженні самостійно та відмовився від призначення йому іншого захисника за рахунок держави.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи також наявна низка письмових клопотань (від 22 серпня та 30 вересня), у яких ОСОБА_6 неодноразово повідомляв суд апеляційної інстанції, зокрема, про те, що він свій захист буде здійснювати самостійно.

Так, статтями 42, 54 КПК України визначено право обвинуваченого на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження, а також на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів на її оплату.

Разом з тим Верховний Суд зауважує, що в цьому кримінальному провадженні на підставі ст. 52 КПК України участь захисника не є обов`язковою.

Отже, як зазначено вище й підтверджується матеріалами провадження, у ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 прийняв рішення самостійно здійснювати свій захист, протягом усього апеляційного розгляду не залучив іншого захисника для захисту своїх інтересів та не ініціював відповідне питання перед судом для призначення йому захисника з установи, уповноваженої законом на надання безоплатної правової допомоги. Така позиція ОСОБА_6 була добровільною та узгоджується із приписами КПК України.

Дійсно, з договору від 25 березня 2024 року про надання правничої допомоги на безоплатній основі № 25.03.24, який наявний у матеріалах провадження, убачається, що адвокат ОСОБА_8 взяла на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу ОСОБА_6 , зокрема, у суді апеляційної інстанції, водночас строк дії цього договору було визначено до 31 грудня 2024 року. Однак колегія суддів укотре звертає увагу на те, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права й виконувати процесуальні обов`язки.

До того ж необхідно наголосити на тому, що ні засуджений, ні залучений ним адвокат ОСОБА_8 у судових засіданнях 10 березня та 30 квітня 2025 року не повідомляли апеляційному суду, що строк дії договору про надання правничої допомоги в цій справі закінчився, у той же час, як уже зазначалося вище й підтверджується матеріалами провадження, ОСОБА_6 на відповідні запитання суду жодних заперечень проти здійснення його захисту адвокатом ОСОБА_8 не висловлював.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження також убачається, що протягом судового розгляду адвокат ОСОБА_8 здійснювала захист ОСОБА_6 у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій, зокрема, беручи участь у судових засіданнях, заперечувала проти доводів сторони обвинувачення, водночас брала активну участь у дослідженні судом доказів, зокрема допитів свідків, виступала в судових дебатах місцевого суду з висловленням позиції захисту, оскаржувала судові рішення шляхом подачі касаційної скарги (яку Верховний Суд розглянув та задовольнив частково). Разом з тим, ОСОБА_6 упродовж судового розгляду не заперечував проти участі захисника ОСОБА_8 та навпаки, підтримував її правову позицію, не повідомляв про пасивність захисту, який надавав йому захисник, не ставив під сумнів ефективності наданої йому правової допомоги цим захисником і не висловлював зауважень щодо порушення його права на захист.

Отже, наведене свідчить про здійснення адвокатом ОСОБА_8 ефективного захисту ОСОБА_6 .

За таких обставин, ураховуючи також і те, що в ході нового апеляційного розгляду за участі адвоката ОСОБА_8 не вирішувалося жодних питань, пов`язаних з розглядом апеляційної скарги по суті та дослідженням певних доказів, наявних у цьому провадженні, участь захисника ОСОБА_8 не погіршувала становища ОСОБА_6 , Верховний Суд робить висновок про відсутність підстав уважати, що внаслідок закінчення стоку дії договору про надання правової допомоги в цій справі порушено право ОСОБА_6 на захист.

Отже, доводи засудженого про порушення його права на захист не можна вважати слушними.

Не залишив поза увагою апеляційний суд доводи сторони захисту про застосування до ОСОБА_6 фізичного насилля та психологічного тиску з боку працівників поліції під час проведення з ним слідчих дій у цьому кримінальному провадженні та таких обставин не встановив. Суд також взяв до уваги, що, постановою слідчого в ОВС 2 СВ (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві, ОСОБА_17 від 08 вересня 2025 року було закрито кримінальне провадження № 0001402 від 19 березня 2025 року, розпочате на підставі ухвали Одеського апеляційного суду від 10 березня 2025 року з метою перевірки доводів обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування до нього насильства, у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Також суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що згадану постанову слідчого Державного бюро розслідувань обвинувачений ОСОБА_6 у порядку статей 303, 304 КПК України не оскаржував. Водночас матеріали справи не містять відомостей щодо наявності в засудженого перешкод у реалізації його права на оскарження таких рішень органів досудового розслідування.

Тож доводи засудженого й у цій частині не знайшли свого підтвердження.

Крім цього, апеляційний суд, перевіривши доводи ОСОБА_6 про те, що він не ознайомився з матеріалами справи, визнав їх безпідставними та слушно зазначив, що обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні 13 березня 2023 року відкликав зазначену заяву про ознайомлення (т. 1, а. с. 123). Водночас, як підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_6 знайомився з матеріалами 02, 03, 04, 08, 09, 11, 16, 18 липня 2024 року, тоді як 10, 11, 17 липня того ж року відмовився від ознайомлення (т. 7, а. с. 136 - 163). Також апеляційний суд у ході нового апеляційного провадження надав матеріали провадження ОСОБА_6 для ознайомлення, що підтверджується розпискою останнього (т. 9, а. с. 70).

За таких обставин колегія суддів погоджується з наведеними в оскаржуваних рішеннях висновками щодо визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки такі висновки суди зробили, ґрунтуючись на всьому комплексі встановлених під час судового розгляду фактичних обставин кримінального правопорушення.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що доводи сторони захисту не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до її незгоди з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, слушно зазначив, що докази у справі було досліджено під час розгляду в суді першої інстанції з дотриманням порядку, установленого кримінальним процесуальним законом, вони є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84 - 86 КПК України, оцінені судом згідно зі ст. 94 КПК України та у своїй сукупності спростовують доводи захисту про невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Водночас колегія суддів зауважує, що апеляційний суд, пом`якшуючи ОСОБА_6 покарання до позбавлення волі на строк 7 років у межах, установлених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним та достатнім. До того ж Суд наголошує, що протягом всього судового розгляду сторона захисту не надала суду підтверджень стосовно наявності в засудженого на утриманні дитини з інвалідністю.

Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що суди забезпечили сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону, тобто дотримали положень ст. 22 КПК України, відповідно до ст. 94 КПК України повно й усебічно дослідили всі докази, дали їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Суд зазначає, що заперечення сторони захисту щодо належності доказів (зокрема слідчих експериментів і показань свідків) насправді стосуються достовірності цих доказів. Колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів щодо належності доказів у розумінні ст. 85 КПК України. Разом з тим Суд нагадує, що вирішення питання достовірності доказів і їх достатності для встановлення факту, на доведення якого вони надані, є передусім задачею судів попередніх інстанцій.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій є законними й обґрунтованими, належним чином вмотивованими та повною мірою відповідають приписам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду - статтям 419, 439 цього Кодексу, тому касаційні доводи в цій частині теж неприйнятні.

Апеляційний суд, перевіривши апеляційну скаргу сторони захисту, доводи якої за своїм змістом аналогічні тим, що наведені в касаційній скарзі засудженого, переглянув вирок суду першої інстанції та, навівши ґрунтовні мотиви, визнав ці доводи безпідставними. Свій висновок суд апеляційної інстанції переконливо та детально мотивував в ухвалі й уважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. Водночас цей суд ретельно перевірив усі посилання сторони захисту на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, а також урахував викладені в попередній постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 січня 2025 року в цій справі вказівки суду касаційної інстанції відповідно до вимог ст. 439 КПК України.

Решта доводів касаційної скарги сторони захисту також не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій і фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі вимог ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Разом з тим касаційна скарга не містить посилань на такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення під час розгляду кримінального провадження.

Отже, з урахуванням того, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскаржених судових рішень, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 439, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2023 року й ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3