Справа № 465/8889/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/16/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника особи, до якої застосовано примусові заходи медичного характеру адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2025 року про застосування примусових заходів медичного характеру до

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Львова, розлученого, із середньою спеціальною освітою, не працюючого, інваліда 1-ї групи «Б», згідно ст.89 КК України раніше не судимого, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_8

законного представника особи, до якої зазстосовано ПЗМХ ОСОБА_7 ОСОБА_9

захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

оскарженою ухвалою клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 задоволено. Застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Вирішено питання речових доказів , судових витрат та арештованого майна.

Згідно ухвали суду, ОСОБА_7 в період встановленого в Україні Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ (із подальшими змінами), воєнного стану 25.07.2025 року близько 15 год. 55 хв., перебуваючи поблизу кафе «Unitas» за адресою: м. Львів, вул. Київська, 24, таємно, шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон марки «Iphone 11» вартістю 6500 грн. із сім-карткою мобільного оператора «ВФ Україна» № НОМЕР_1 та у чохлі чорного кольору вартістю 173 грн., який знаходився на столику літньої тераси кафе «Unitas» та котрий належить потерпілому ОСОБА_10 , чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому на загальну суму 6 673 (шість тисяч шістсот сімдесят три) грн. 00 коп.

На вказаний вирок захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 28.11.2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині визнання винним в скоєнні суспільно небезпечного діяння передбаченого ч.4 ст. 185 КК України. Кримінальне провадження закрити відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що судом не наведено обставин винуватості ОСОБА_7 , таких обставин не було встановлено ні під час досудового слідства ні під час судового розгляду, що, на думку захисту, свідчить про безпідставність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК України.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суду, а саме у його мотивувальній частині, не зазначено позиції щодо обвинувачення ні прокурора ОСОБА_11 ні захисника - адвоката ОСОБА_12 .. Тим самим, судом при ухваленні рішення не дотримано вимог ст. 22 КПК України, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом. У оскаржуваному вироку не зазначено, якими доказами прокурор мотивував правильність кваліфікації обвинувального акту, та що саме зазначив адвокат на заперечення кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК України. Загалом у оскаржуваному рішенні суду відсутня мотивація суду щодо сприйняття доводів сторони обвинувачення та заперечення доводів сторони захисту.

В судове засідання ОСОБА_7 не з`явився, оскільки перебуває в будинку для літніх людей «Осінь життя», в телефонному режимі повідомив, що просить слухати справу за його відсутності за участі його законного представника ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_6 , із чим погодилась колегія суддів.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення сторони законного представника ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги, виступ прокурора ОСОБА_13 , який заперечив проти апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної ухвали щодо ОСОБА_7 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положення ст.17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

Крім того, ст.62 Конституції України закріплено принцип, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніві щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд має перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 вину у вчинені суспільно небезпечного діяння визнав, підтвердив факт, що страждає на психічне захворювання.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника то слід зазначити наступне.

Згідно протоколу огляду предметів від 26.07.2025, відповідно до якого слідчим оглядався відеозапис з камер відеоспостереження кафе «Unitas», розташованих за місцем скоєння суспільно небезпечного діяння, і встановлено, що згідно вказаного відеозапису 25.07.2025 року на літній терасі закладу харчування «Unitas», розташованій за адресою: м. Львів, вул. Київська, 24, за столиком сиділо троє чоловіків. В подальшому вказані особи відійшли та на столику, за яким вони сиділи, один із чоловіків залишає мобільний телефон чорного кольору, надалі через деякий час до столику підходить невідома особа чоловічої статі, вдягнута в одяг чорного кольору, і, помітивши мобільний телефон, бере його та кладе у ліву кишеню куртки, в яку був одягнутий, після чого прямує у невідомому напрямку.

DVD-R диск, який безпосередньо досліджений в судовому засіданні та який містить відеозапис з камер відеоспостереження кафе «Unitas» за 25.07.2025 року з фіксацією події суспільно небезпечного діяння, а саме того, як компанія з трьох чоловіків відійшли від столику на літній терасі кафе та на такому залишився мобільний телефон одного із чоловіків і напої, після чого за невеликий період часу до столику підійшов ОСОБА_7 , який в судовому засіданні впізнав себе на відеозаписі, та взяв зі столу мобільний телефон, котрий одразу ж поклав у ліву кишеню своєї куртки, а також підняв келих з напоєм, який почав споживати, однак, в подальшому пішов, оскільки працівники закладу громадського харчування вказали йому на необхідність залишити приміщення кафе. На відеозаписі відображено також момент, коли потерпілий ОСОБА_10 після тимчасового відлучення із-за столу та заволодіння телефоном ОСОБА_7 повернувся назад до кафе, а саме до столику, на якому залишав свій мобільний телефон.

В подальшому, під час затримання поблизу будинку №26 по вул. Володимира Великого у м. Львові було вилучено мобільний телефон марки «ІрЬопе» в чохлі чорного кольору.

А тому, суд першої інстанції вірно послався на постанову Верховного Суду від 21.08.2025 року у справі №688/2554/22, де зроблено правовий висновок про те, що привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що воно вибуло з володіння власника; місцезнаходження цього майна власнику не відомо; між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна. При цьому, заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), в стосунку особи, яка заволодіває таким майном, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна. Якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, у таких випадках слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником: у подібних випадках зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним.

З урахуванням наведеного та в аспекті викладеної правової позиції суду касаційної інстанції, ко у випадку обвинуваченого мобільний телефон не вибув у момент його залишення на столику кафе «Unitas», де потерпілий споживав напої, з володіння останнього.

Як встановлено при дослідженні відеоматеріалів із записами з камер відеоспорстереження, розташованих на місці події, потерпілий після того, як обвинувачений заволодів його мобільним телефоном, повертався до кафе, що свідчить про те, що телефон був залишений ним і потерпілий знав, де він може бути. Більш того, телефон має ідентифікаційні ознаки, по яким можливо встановити власника, коло його спілкування, а, відповідно, і людей, які можуть повідомити власнику про те, що телефон забуто, якщо особа, яка заволоділа таким телефоном, повідомила б їм про цей факт. Однак, ОСОБА_7 адміністрацію закладу громадського харчування про виявлений ним телефон на столику літньої тераси кафе не повідомляв, більш того, заховав такий телефон у куртку, в яку був одягнений, та пішов з місця події, припускаючи в майбутньому можливість продажу телефону і отримання за це грошових коштів. Тому за наведених обставин суспільно небезпечні дії ОСОБА_7 місять ознаки саме крадіжки, про що зробив правильний висновок суд першої інстанції та з чим погоджується колегія суддів.

Твердження сторони захисту про те, що у рішенні не викладено позиції сторін, чим порушено вимоги ст. 22 КПК України, теж не заслуговує на увагу, позаяк ст. 374 КПК України не містить імперативної норми про фіксування позиції прокурора та захисника під судового слідства.

Відтак, висновок суду про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за наведених в ухвалі суду обставин є вірною.

Суд при розгляді справи у порядку вирішення питання застосування стосовно особи примусових заходів медичного характеру не досліджує природу дій особи, а саме ставлення її свідомості і волі до суспільно небезпечного діяння, котре нею вчиняється, і до наслідків.

У зв`язку з цим при розгляді судом клопотання про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру суд першої інстанції вірно не досліджував питання наявності в останнього умислу, мотиву і мети вчинення суспільно небезпечних діянь не вирішуються, оскільки не входять до предмету доказування в даній категорії справ.

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта №1535 від 19.09.2025 року, складеного експертом Львівської філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» ОСОБА_14 , на даний час ОСОБА_7 страждає тяжким хронічним психічним розладом у вигляді психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, амнестичний синдром, і не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період інкримінованих дій ОСОБА_7 також страждав тяжким хронічним психічним розладом у вигляді психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, амнестичний синдром, і не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Згідно з ч. 3 ст. 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Отже, діяння, яке інкримінується ОСОБА_7 , вчинено останнім у стані неосудності, так як на момент вчинення даного суспільно небезпечного діяння, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №1535 від 19.09.2025 року, ОСОБА_7 хворів та на момент розгляду провадження продовжує хворіти хронічним тяжким психічним розладом у вигляді психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, амнестичний синдром, тобто знаходився у стані, в якому він не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.

Розглядаючи питання виду примусових заходів медичного характеру, які підлягають застосуванню до ОСОБА_7 , враховуючи висновок судово-психіатричного експерта №1535 від 19.09.2025 року, вимоги ст. 94 КК України, а також характер та тяжкість психічного розладу, тяжкість вчиненого діяння, ступінь небезпечності психічнохворого для себе або інших осіб, який негативних характеристик не має, з березня 2022 року перебуває на обліку в лікаря-нарколога з діагнозом «розлади психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю», суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до ОСОБА_7 слід застосувати примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Відтак, доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування ухвали суду, так як є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2025 року про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_7 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 без задоволення. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, не встановлено, ухвала суду першої інстанції є законною, вмотивованою та обґрунтованою, а тому її слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2025 року про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4