ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 442/7460/24

провадження № 51-4317 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000625, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрогобича Львівської області, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 171, ч. 1 ст. 345-1 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2025 року ОСОБА_8 засуджено до покарання:

за ч. 2 ст. 171 КК України у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн;

на підставі ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного за ч. 2 ст. 171 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності;

за ч. 1 ст. 345-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з моменту фактичного затримання, після вступу вироку в законну силу.

Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_8 на його користь заподіяну шкоду: матеріальну у розмірі 55 000 грн, моральну у сумі 200 000 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року вирок суду першої інстанціїстосовно ОСОБА_8 залишено без змін.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 10.08.2021, о 17 год 20 хв., перебуваючи на узбіччі, неподалік с. Михайлевичі Дрогобицького району Львівської області, на відстані орієнтовно 82 м до дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), перед виїздом на автодорогу сполученням «Львів-Пісочне», з координатами 49.3612518, 23.6004570, діючи умисно та усвідомлюючи, що ОСОБА_6 здійснює законну професійну журналістську діяльність і виконує редакційне завдання

№ 51/21 від 21.07.2021 щодо дотримання законодавства поліцейськими Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області в декларуванні своїх доходів, порядку та законності зупинки автотранспорту, перевірки водіїв на предмет керування автомобільним транспортом в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння і законності складання адміністративних матеріалів, виявлення корупцІйних дій у правоохоронних органах Дрогобиччини та Львівщини, підійшов до ОСОБА_6 , який згідно з наказом № 03 від 12.01.2012 Львівської обласної організації «Партія захисників Вітчизни» є спеціальним кореспондентом і журналістом газети «Вибір - правозахисник Львівщини» Львівської обласної організації партії «Захисників вітчизни» (акредитаційна картка ЗМІ № 901955 та посвідчення № 002, яке дійсне до 31.12.2025), а також згідно ст. 1 Закону України «Про державну підтримку медіа, гарантій професійної діяльності та соціальний захист журналіста» є творчим працівником, що професійно збирає, одержує, створює, редагує, поширює і забезпечує підготовку інформації для медіа, знаходячись на відстані 1,15 м до задньої лівої частини належного останньому автомобіля марки «Фольксваген Гольф», реєстраційний номер НОМЕР_1 , став залякувати його, усно висловлювати погрози на адресу потерпілого: «За те, що ти чепив мого брата, до тебе та по твоїй родині будуть їздити «блатні» і тобі відірвуть голову [...] Чекай гостей, я слова на вітер не кидаю», вимагаючи в такий спосіб припинити збирати, створювати, поширювати та забезпечувати підготовку інформації, отриманої в ході журналістської діяльності щодо його брата ОСОБА_9 - поліцейського відділу реагування патрульної поліції Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області, а також шляхом вказаного усного висловлювання погрожував журналісту ОСОБА_10 вбиством за дії, що пов`язані з його професійною діяльністю, яку останній сприйняв як реальну.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує, що ОСОБА_8 не усвідомлював статусу потерпілого як журналіста та не мав прямого умислу на перешкоджання його законній професійній діяльності, а тому вважає, що судами не встановлено, що дії засудженого були вчинені саме у зв`язку зі здійсненням потерпілим журналістської діяльності, а сукупність досліджених доказів не свідчить про наявність у ОСОБА_8 прямого умислу, необхідного для складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 171 та ч. 1 ст. 345-1 КК України. При цьому посилається на можливість перекваліфікації дій засудженого на ст. 129 КК України.

Крім цього, вказує, що суди попередніхінстанцій не врахували висновків Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду викладених у постанові від 18.03.2024 (справі №296/2948/22, провадження № 51-7638 км 23), не навели мотивів, чому вони відступили від висновків Суду, не обґрунтували чому обставини у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 неревалентні обставинам наведеної справи, чим порушили норми ст. 370 КПК України.

Також зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях безпідставно послалися на докази (запити, листи, повідомлення від потерпілого з приводу проведення ним журналістського розслідування), які помилково визнали такими, що доводять вину засудженого ОСОБА_8 , однак вважає такі докази неналежними, оскільки вони стосуються подій та обставин, які мали місце після 10.08.2021.

Вважає, що місцевий судухвалив необрунтоване рішення про стягнення із засудженого ОСОБА_8 55 000 грн матеріальної шкоди та 200 000 грн моральної шкоди, з чим безпідставно погодився суд апеляційної інстанції.

Посилається на те, що потерпілий ОСОБА_6 , заявляючи вимоги про стягнення 70 000 грн матеріальної шкоди, зазначав, що вказана сума нібито була витрачена ним на оплату юридичних послуг (консультацій, складання звернень, скарг), а також на проїзд до м. Львова, м. Пустомити, витрати на лікування тощо.

На підтвердження витрат на правову допомогу ОСОБА_6 до матеріалів справи було долучено виключно акт прийому - передачі від 10.09.2024 наданих послуг до Договору про надання правової допомоги, який не може свідчити про наявність витрат на правову допомогу в розмірі 50 000 грн.

Стверджує, що жодних рахунків, квитанцій про оплату чи актів виконаних робіт із зазначенням затраченого часу під час написання ряду документів суду надано не було, а тому висновки судів про доведеність факту матеріальних витрат на правову допомогу є передчасними, необґрунтованим і не підтвердженим належними та допустимими доказами.

Щодо часткового задоволення вимог потерпілого ОСОБА_6 про стягнення в рахунок відшкодування 200 000 грн моральної шкоди зазначає, що таке рішення є безпідставним, таким, що не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності, на що суд апеляційної інстанції належної уваги не звернув.

Наголошує, що цивільний позивач обґрунтовує свої вимоги виключно суб`єктивними емоціями та власними переживаннями, не надаючи доказів, які б підтверджували характер і глибину моральних чи психологічних страждань, а також фактичні порушення звичного способу життя, погіршення стану здоров`я чи соціальних зв`язків.

Посилається й на те, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за місцем проживання і проходження служби характеризується позитивно, є військовослужбовцем та учасником бойових дій, тому з урахуванням положень статей 50, 65 КК України достатньою мірою покарання для досягнення мети його застосування буде призначення йому більш м`якого покарання за ч. 1 ст. 345-1 КК України.

В запереченнях на касаційну скаргу прокурор та потерпілий ОСОБА_11 вказали, що вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними, мотивованими та обґрунтованими, а тому просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Крім того, потерпілий ОСОБА_6 подав клопотання, відповідно до якого, через істотне порушення Судом ст. 427 КПК України та відступ від усталеної практики Верховного Суду просить передати справу № 442/7460/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 касаційну скаргу підтримав.

Прокурор та потерпілий ОСОБА_6 посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просили вирок та ухвалу залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що не погоджуючись із визнанням винуватим ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, сторона захисту оспорює правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, наводить власну оцінку доказам, відмінну від оцінки, що надав суд першої інстанції.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і вони перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України, не підлягають. Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставою для скасування чи зміни судових рішень в апеляційному порядку, згідно положень ст. 409 КПК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 171 та ч. 1 ст. 345-1 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивно з`ясованих обставин справи, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Не встановивши неправильності застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника, в тому числі в частині встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, та навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення.

Доводи касаційної скарги захисника про те, що засуджений ОСОБА_8 не усвідомлював статусу потерпілого як журналіста та не мав прямого умислу на перешкоджання його законній професійній діяльності, а тому дії останнього потрібно було кваліфікувати за ст. 129 КК України, є аналогічними доводам апеляційної скарги, які були перевірені апеляційним судом та обґрунтовано визнані неспроможними.

Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що вказані доводи спростовуються наведеними показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про висловлення ОСОБА_8 погроз потерпілому саме через його журналістські розслідування стосовно брата засудженого, а також узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_14 , протоколами слідчих експериментів від 24.10.2023 за участю потерпілого, обвинуваченого, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та з висновком експерта № СЕ-19/103-24/2187-ЛД від 28.02.2024 про наявність у висловлюваннях саме погрози вбивством (т. 2 а. п. 4-13, 15-32, 88-104), зчим погоджується і касаційній суд.

Крім того, колегія суддів погоджується з тим, що наявні у матеріалах листи, звернення, повідомлення ОСОБА_6 та відповіді на них, які мали місце після 10.08.2021 також підтверджують послідовність дій потерпілого як журналіста та є доказами проведення ним журналістського розслідування (т. 2 а. п. 40-57, 60-62, 64-68, 84, 85, 112, 113), а тому твердження захисника про їх неналежність є безпідставними.

Не заслуговує на увагу і аргумент сторони захисту про загальний характер редакційного завдання щодо дотримання законодавства поліцейськими Дрогобицького РПВ ГУ НП у Львівській області, без вказівки на проведення журналістського розслідування щодо поліцейського ОСОБА_9 .

Із вказаного редакційного завдання № 51/21 від 21.07.2021 слідує, що потерпілому було доручено провести дослідження та інформувати суспільство про стан дотримання законодавства поліцейськими Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області. Оскільки брат засудженого - ОСОБА_15 є поліцейським вказаного підрозділу, тому проведення перевірки його дій цілком охоплюється цим документом (т. 2 а. п. 113).

Також є безгрунтовними доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18.03.2024 (справа № 443/1807/20, провадження № 51-7638 км 23). З наведених у цій постанові обставин відомо, що засуджений і потерпілий не були знайомі раніше, вперше зустрілись, а журналіст нікому не представлявся та не показував посвідчення, з огляду на що засудженому не було відомо, що потерпілий є журналістом.

На відмінну від обставин, наведених у вищезазначеній постанові, у даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 був знайомий із потерпілим задовго до події кримінальних правопорушень і згідно з дослідженими місцевим судом доказами обвинувачений достовірно знав про журналістську діяльність

ОСОБА_6 , а також про проведення ним журналістського розслідування щодо працівників поліції, де також працював його брат.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає безпідставним посилання сторони захисту на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.03.2024 (справа № 443/1807/20, провадження № 51-7638 км23), оскільки вона є не релевантною обставинам цього кримінального провадження.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

При цьому обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

В оскаржуваних рішеннях судами першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом, та чому не взяли до уваги те пояснення події, що надала сторона захисту.

Цей стандарт у цьому кримінальному провадженні, на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів та вважає, що у даному кримінальному провадженні було дотримано принцип презумпції невинуватості, а сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 доводи щодо відсутності умислу та про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого, які є аналогічними за своїм змістом доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

Призначаючи ОСОБА_8 захід примусу, місцевий суд надав належну оцінку характеру та ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, а також врахував особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та проходження служби характеризується позитивно, є військовослужбовцем, учасником бойових дій, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином, урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, належно умотивувавши своє рішення, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, суд призначив ОСОБА_8 покарання: в межах санкції ч. 2 ст.171 КК України від якого, на підставі ст. 49 КК України, його звільниву зв`язку із закінченням строків давності, за ч. 1 ст. 345-1 КК України - мінімальне покарання у виді позбавлення волі, яке передбачено санкцією даної статті.

На переконання Суду, призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

За встановлених у цьому кримінальному провадженні обставин відсутні підстави вважати призначене ОСОБА_8 покарання явно несправедливим через суворість, в аспекті приписів ст. 414 КПК України, оскільки у даній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Стосовно доводів касаційної скарги щодо необґрунтованості розміру стягнення з ОСОБА_8 моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Вирішуючи заявлений потерпілим цивільний позов в цій частині, суд першої інстанції взяв до уваги тривалість моральних страждань і переживань

ОСОБА_6 внаслідок суспільно-небезпечних дій ОСОБА_8 , які спричинили порушення звичного ритму його життя та негативно вплинули на моральний та психоемоційний стан потерпілого, зокрема, як журналіста, та вважав необхідним заявлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задовольнити частково і стягнути з обвинуваченого 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди належним чином мотивований судами попередніх інстанцій, виходячи із засад розумності, справедливості та співмірності, тому доводи касаційної скарги в цій частині є неспроможними.

З приводу доводів захисника щодо необґрунтованого стягнення із ОСОБА_8 на користь потерпілого матеріальної шкоди у розмірі 55 000 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно приписів ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Задовольняючи позовні вимоги потерпілого ОСОБА_16 щодо стягнення матеріальної шкоди, зокрема, в частині стягнення витрат на правничу допомогу, витрат на доставку свідків, а також його витрат на проїзд у межах пересування, необхідного під час досудового розслідування та судового розгляду до

м. Дрогобич, м. Пустомити та м. Львів, місцевий суд не дослідив та не надав оцінки доказамна предмет належності, допустимості та достовірності, які б підтверджували фактичне понесення таких витрат, їх розмір і зв`язок із розглядом кримінального провадження.

При цьому під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони захисту щодо зазначеного, формально пославшись на законність оскаржуваного вироку в цій частині, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України.

Враховуючи викладене, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_6 щодо стягнення матеріальної шкоди не можна вважати законними, обґрунтованими та вмотивованими, оскільки їх постановленоз істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування вказаних рішень.

Таким чином, касаційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_6 щодо стягнення матеріальної шкоди зпризначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Стосовно клопотання потерпілого ОСОБА_6 про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Вказане клопотання ОСОБА_6 мотивує тим, що, на його думку, касаційна скарга захисника ОСОБА_7 подана з істотним порушенням вимог ст. 427 КПК України, оскільки не містить відомостей про те, чи бажає особа, яка її подала, брати участь у касаційному розгляд, що перешкоджає відкриттю касаційного провадження та свідчить про наявність виключної правової проблеми.

Проте доводи ОСОБА_16 щодо наявності підстав для передачі кримінального провадження на розгляд до Великої Палати Верховного Суду ґрунтуються на його власному тлумаченні процесуальних норм та припущенні про відступ від усталеної судової практики.

Водночас, сам по собі факт незгоди із процесуальними рішеннями або суб`єктивне сприйняття їх як таких, що відступають від правових позицій, не свідчить про наявність виключної правової проблеми, яка би обумовлювала необхідність такої передачі з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, тому зазначене клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_6 про передачу кримінального провадження щодо ОСОБА_8 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_6 щодо стягнення матеріальної шкоди і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині судові рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3