Справа № 134/1851/24
Провадження №11-кп/801/1039/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000261, внесеного до ЄРДР 22.08.2024 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 04.08.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Підгородна Первомайського району Миколаївської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років із конфіскацією майна.

Вирішено питання із заходами забезпечення кримінального провадження, процесуальними витратами та долею речових доказів.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Крижопільського районного суду Вінницької області від 04.08.2025 ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України за наступних обставин.

Обвинувачений ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут психотропних речовин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переслідуючи корисливу мету, діючи умисно, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» від 15.02.1995, на початку серпня 2024 року, точної дати та часу під час судового розгляду не встановлено, в месенджері «Telegram» зайшов на канал « ІНФОРМАЦІЯ_2 », через який, як йому було відомо, можливо заробити кошти, шляхом розповсюдження психотропних речовин. На вказаному каналі ОСОБА_8 написав повідомлення про своє бажання працювати, а саме розповсюджувати психотропні речовини. Для вступу та прийняття для виконання даної роботи йому було необхідно внести кошти в сумі 5 000 гривень. На це ОСОБА_8 погодився та перерахував кошти на вказаний йому крипто гаманець. 15.08.2024 у «Телеграм каналі» йому прийшло повідомлення про необхідність забрати 22.08.2024 посилку із забороненими до обігу речовинами у відділенні №1 «Нової пошти» селища Крижопіль Тульчинського району Вінницької області та в подальшому здійснити закладки отриманої речовини у місцевості, неподалік від селища Крижопіль. За домовленістю за виконану роботу ОСОБА_8 мав отримати 10 000 гривень.

22.08.2024 близько 18:55 год. ОСОБА_8 , продовжуючи свій умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання з метою збуту, а також збут психотропних речовин, діючи за попередньою змовою та за вказівками із невстановленими слідством особами, умисно приїхав до с-ща Крижопіль Тульчинського району Вінницької області, де пройшов до Відділення №1 «Нової пошти» за адресою: вул. Войцеха Дажицького, 17, с-ще Крижопіль Тульчинського району Вінницької області та отримав посилку. Згідно експрес накладної № 20 4509 8461 3105 посилка направлена від приватної особи: ОСОБА_9 , м. Київ, відділення «Нової пошти» № 34317, телефон НОМЕР_2, що для конспірації була адресована на ім`я « ОСОБА_10 » за номером телефону НОМЕР_1 , якого ОСОБА_8 напередодні придбав.

Отримавши посилку, ОСОБА_8 , направився до автомобіля під керуванням ОСОБА_11 , разом із яким приїхав, для подальшого руху за межі населеного пункту та розкладання закладок із психотропною речовиною. Під час руху до автомобіля ОСОБА_8 був затриманий працівниками поліції. При особистому обшуку ОСОБА_8 у нього виявлено та вилучено 99 (дев`яносто дев`ять) однакових полімерних пакетиків, частково заповнених порошкоподібною кристалічною речовиною білого кольору, що були кожен окремо загорнутий в ізоляційну стрічку синього та червоного кольорів, в яких міститься особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено - PVP, загальна маса особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP, становить 36,5084 г.

Таким чином, ОСОБА_8 виконав усі дії, які він вважав необхідними для доведення до завершення кримінального правопорушення, пов`язаного із незаконним придбанням з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP, загальною масою 36,5084 г., що відповідно до наказу МОЗ № 188 від 01.08.2000 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу», а саме таблиці ІІ Переліку відноситься до особливо великих розмірів.

Наявність того, що у ОСОБА_8 в ході особистого обшуку виявлено психотропну речовину у великій кількості (99 пакунків), спосіб її упакування та розфасування психотропних речовин, у своїй сукупності вказують про наявність у діях ОСОБА_8 , пов`язаних із зберіганням психотропних речовин, прямого умислу спрямованого на їх збут.

Дії ОСОБА_8 судом вірно кваліфіковано за ч. 3 ст. 307 КК України, а саме: незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великих розмірах.

Не погодившись із даним судовим рішенням захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 04.08.2025 та ухвалити новий, яким до обвинуваченого ОСОБА_8 застосувати положення ст. 69 КК України та призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене санкцією статті.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що на думку сторони захисту, вирок ухвалено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та норм матеріального права, що призвело до постановлення незаконного, необґрунтованого та упередженого рішення.

Захисник вказує, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років, не врахував наявність кількох обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та відповідно пом`якшують покарання, як це передбачено ст. 69 КК України.

До таких обставин захисник відносить: повне визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття у вчиненому; активне сприяння розкриттю злочину та співпрацю зі слідством; позитивну характеристику з місця проживання; відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, стабільних соціальних зв`язків; молодий вік обвинуваченого, стан його здоров`я, а також обставини, що характеризують його як відповідальну та врівноважену особу; складні сімейні обставини, зокрема догляд за бабусею та матір`ю, яка перебуває за кордоном.

На думку захисту, суд не надав належної оцінки зазначеним пом`якшуючим обставинам та не застосував положення ст. 69 КК України, які дозволяють призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією статті.

Також вказується, що суд не врахував практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суди повинні застосовувати запобіжні та запобіжні заходи, які забезпечують баланс між цілями покарання та правом людини на пропорційність втручання. У даному випадку призначення суворого покарання суперечить принципу справедливості та не відповідає меті покарання, визначеній ст. 50 КК України, - виправленню засудженого та запобіганню новим злочинам, оскільки цієї мети можна досягти й без ізоляції від суспільства.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що при постановленні вироку судом порушено вимоги ст. 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення, а також ст. 94 КПК України - щодо належної оцінки доказів. На переконання сторони захисту, висновки суду не ґрунтуються на достатніх доказах і не містять мотивів, з яких суд відкинув обставини, що істотно впливають на суворість покарання.

Захисник наголошує, що суд першої інстанції не врахував відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не взяв до уваги стан здоров`я обвинуваченого, його щире каяття, сприяння слідству та відсутність заперечень проти своєї вини, що свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Окремо посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.03.2018 у справі № 712/10428/16-к та від 04.04.2019 у справі № 754/13020/15-к, де суд зазначив, що визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, позитивна характеристика та відсутність судимості є достатніми підставами для застосування ст. 69 КК України і призначення більш м`якого покарання.

Отже, на переконання сторони захисту, суд першої інстанції не дотримався вимог закону щодо індивідуалізації покарання, не врахував усі обставини, які пом`якшують покарання, та безпідставно призначив надмірно суворе покарання, що свідчить про істотне порушення норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим захисник просить змінити вирок Крижопільського районного суду від 04.08.2025 року в частині призначеного покарання, застосувати до ОСОБА_8 положення ст. 69 КК України та призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією ч. 3 ст. 307 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовільнити, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду відповідає.

За змістом ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

У постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 17.09.2019 у справі № 744/884/17 (провадження № 51-8413км18) зроблено висновок, що застосування ст. 69 КК України можливе лише тоді, коли певні обставини або їх сукупність одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: по-перше, вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частини 1 або 2 ст. 66 КК України, а по-друге, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Обставини чи їх сукупність, які відповідно до ст. 69 КК України надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого характеру і сили, які за своїм змістом подібні до тих, що зумовили законодавця створити привілейовані склади злочинів.

Таку ж саму позицію Верховний Суд виклав і у своїй постанові від 03.02.2021 (справа №629/2739/18), де Суд звернув увагу на те, що ч. ст. 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Верховний Суд 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначив поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом з тим, обставини, на які посилаються обвинувачений та його захисник (щире каяття, сприяння розкриттю злочину), дійсно є пом`якшуючими (п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України) та враховані судом першої інстанції. Проте вони не можуть бути розцінені як виняткові у розумінні ст. 69 КК України та не знижують істотно ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Тобто, під час застосування ст. 69 КК України слід встановити не лише наявність двох і більше пом`якшуючих обставин, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Приписи ст. 69 КК України про призначення винуватій особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках.

Тому, для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Таким чином, хоча матеріали справи підтверджують наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, вони не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і дають суду право вийти за межі мінімальної санкції. У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для застосування ст. 69 КК України.

Суд першої інстанції належним чином врахував дані про особу обвинуваченого - його молодий вік, позитивну характеристику, відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, визнання вини, щире каяття та сприяння розкриттю злочину.

Однак зазначені обставини не можуть бути визнані винятковими в розумінні ст. 69 КК України, оскільки вони є типовими для більшості осіб, які вперше притягуються до кримінальної відповідальності, та не свідчать про істотне зниження суспільної небезпеки вчиненого.

Колегія суддів враховує також характер і ступінь суспільної небезпеки діяння, яке виявилося у незаконному збуті наркотичних засобів, тобто у діях, спрямованих на розповсюдження речовин, здатних викликати фізичну та психічну залежність.

Такі дії створюють реальну загрозу життю та здоров`ю людей, провокують розвиток іншої злочинності, підривають основи моралі й правопорядку.

Саме тому законодавець передбачив за такий злочин сувору санкцію - позбавлення волі від 9 до 12 років із конфіскацією майна.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком 9 років, суд першої інстанції вже максимально врахував усі пом`якшуючі обставини, на які посилається сторона захисту.

Колегія суддів вважає, що будь-яке подальше зниження покарання виходило б за межі принципу справедливості та суперечило б меті покарання, визначеній ст. 50 КК України, а саме - не завдати страждань, але забезпечити виправлення засудженого й запобігти вчиненню ним та іншими особами нових злочинів.

Верховний Суд у постанові від 09.10.2018 (справа №756/4830/17-к) зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції, визначаючи вид та розмір покарання, обґрунтовано врахував як ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і дані про його особу, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, що у своїй сукупності дало можливість призначити покарання, співмірне тяжкості кримінального правопорушення та достатнє для досягнення його мети та яке повністю відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання згідно з ст. ст. 50, 65 КК України. Призначений строк позбавлення волі є мінімальним, передбаченим санкцією статті КК України та відповідає вимогам справедливості та індивідуалізації покарання.

Тобто дане покарання повністю узгоджується із практикою Верховного Суду та не є «явно несправедливим», оскільки не є таким покаранням, яке є результатом істотної диспропорції між видом і розміром покарання та фактичними обставинами справи.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 04.08.2025 є законним і обґрунтованим, ухвалений із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги захисника є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 408, 409, 414, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 04.08.2025, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4