Справа № 126/3085/24
Провадження №11-кп/801/1054/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,

захисника ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року,

якою задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 21.11.2025 включно,

обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України,

установив:

У провадженні Ладижинського міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000281 від 20.05.2024 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України.

У судовому засіданні прокурор подав та підтримав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб, мотивуючи тим, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які наразі продовжують існувати. Фактично, його належна процесуальна поведінка та відсутність спроб, передбачених у ст. 177 КПК України, зумовлені не його високими моральними якостями, а тим, що обвинувачений утримується під вартою, тому жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам та може призвести до подальшого затягування судового розгляду. Зауважено, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Крім того, зазначено, що у судовому засіданні 01.04.2025 ОСОБА_8 не визнав вини у пред`явленому обвинуваченні, не визнав позовні вимоги неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , його представника та законного представника неповнолітнього, що свідчить про відсутність щирого каяття зі сторони обвинувачення. Станом на 19.09.2025 враховуючи весь період часу розгляду обвинувального акту, обвинуваченим чи довіреною ним особою, не було вчинено жодних дій на усунення шкоди заподіяної злочином, що також свідчить про відсутність щирого каяття зі сторони обвинуваченого до потерпілих осіб. Також зауважено, що невиключена можливість, що обвинувачений, не будучи обмежений у спілкуванні із потерпілими, може здійснювати на них вплив шляхом підбурювання або спотворення обставин, чи іншим чином, з метою уникнення кримінальної відповідальності

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_7 просили відмовити у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувати більш м`який запобіжний захід, а саме цілодобовий домашній арешт, мотивуючи тим, що ОСОБА_8 має незадовільний стан здоров`я, батьків похилого віку та племінника, який є інвалідом дитинства.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 21.11.2025 включно.

Ухвалене рішення мотивоване тим, що сукупна тривалість застосування обраного під час досудового розслідування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, ухиленню обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків обвинувачення чи інших учасників кримінального провадження, ризики чого є реальними та дійсними.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем проживання із забороною залишати житло цілодобово та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4, 8, та 9 ч.5 ст.194 КПК України, зокрема: не відлучатися із місця проживання, без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування із свідками по справі; здати на зберігання до відповідних органів державної влади, за наявності, свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

Свої вимоги мотивує тим, що наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, є лише припущенням сторони обвинувачення, оскільки в матеріалах кримінального провадження та клопотання про продовження запобіжного заходу відсутні будь-які, докази на їх підтвердження. Вказує, що відповідно до обвинувального акту умисел на позбавлення, виключно потерпілої ОСОБА_11 життя виник у ОСОБА_8 17.05.2024, а подія інкримінованого правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.5 ч.5 ст.115 КК України, відбулась 20.05.2024. У порядку ст.208 КПК України ОСОБА_8 був затриманий лише 20.11.2024 за період з 20.05.2024 по 20.11.2024 не маючи будь-яких процесуальних обмежень, як і після затримання ОСОБА_8 дій, передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, не вчиняв, що вказує на відсутність вказаних ризиків.

Також звертає увагу на те, що з формулювання обвинувачення вбачається, що будь- якого умислу на позбавлення життя, як і нанесення будь-яких тілесних ушкоджень, потерпілим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . ОСОБА_8 не мав, оскільки навіть не був з ними знайомий, а на місці події вказані особи опинились випадково.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги захисника, просила залишити ухвалу про продовження строку тримання під вартою без змін.

Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо та разом підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, з викладених в ній підстав, прокурора, яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги та просила оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України, передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

На думку апеляційного суду, клопотання прокурора відповідає вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ..

Зокрема, урахована наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання ОСОБА_8 під вартою, а також існування ризику переховування, незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження, які під час судового провадження не допитані, а також вчинення іншого кримінального правопорушення. Ураховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, існують підстави вважати, що продовжують існувати вказані вище ризики.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_8 переховуватися від суду, колегія суддів вважає, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, враховується введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик незаконного впливу на свідків та потерпілих безумовно існує, оскільки вони надають викривальні покази та під час судового провадження не допитані, а тому перебуваючи на свободі обвинувачений, якому відомі їх анкетні дані та місця проживання може здійснювати будь-який незаконний вплив з метою надання тих чи інших показань на його користь. При цьому враховується, що потерпілі під час судового розгляду в суді першої інстанції заперечували щодо застосування більш м`якого запобіжного заходу.

На переконання колегії суддів безпідставними є посилання захисника на те, щов порядку ст.208 КПК України ОСОБА_8 був затриманий лише 20.11.2024 за період з 20.05.2024 по 20.11.2024 не маючи будь-яких процесуальних обмежень, як і після затримання ОСОБА_8 дій, передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, не вчиняв, що вказує на відсутність вказаних ризиків.

Колегія суддів вважає, що факт затримання обвинуваченого ОСОБА_8 та усвідомлення ним тяжкості можливих правових наслідків кримінально-правового переслідування державою, роблять ризик переховування та впливу на свідків, потерпілих ще більш актуальним, ніж до моменту його затримання.

Колегія суддів також ураховує, що метою продовження запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань, чого можливо досягнути лише за умови нівелювання ризиків кримінального провадження. За таких обставин, необхідним є саме тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, оскільки застосування більш м`якого запобіжного заходу у цьому кримінальному провадженні буде недієвим. Домашній арешт, у тому числі цілодобовий із електронним засобом контролю, пов`язаний з доступом обвинуваченого до технічних засобів, безпосередніх соціальних контактів з іншими особами, що також може завадити виконанню завдань кримінального провадження на цьому його етапі.

Доводи захисту про наявність постійного місця проживання, утриманців та соціальних зв`язків, самі по собі не спростовують вказані ризики та не слугуватимуть підставою для їх зменшення, оскільки усі ці обставини існували на момент вчинення інкримінованого злочину і будь-яким чином не слугували стримуючим фактором.

Ствердження захисника щодо недоцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, через те, що обвинувачений буде дотримуватись належної процесуальної поведінки не є слушними, оскільки ґрунтуються лише на особистих припущення адвоката.

Що стосується доводів про те, щоз формулювання обвинувачення вбачається, що будь-якого умислу на позбавлення життя, як і нанесення будь-яких тілесних ушкоджень, потерпілим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . ОСОБА_8 не мав, оскільки навіть не був з ними знайомий, а на місці події вказані особи опинились випадково, то колегія суддів наголошує, що фактичні данні щодо обставин, що мають значення для кримінального провадження, надання їм оцінки та встановлення кваліфікаційних складових злочину або їх спростування, не вирішуються судом першої інстанції під час розгляду даного клопотання, а тому і не можуть оцінюватися з зазначених підстав.

Під час розгляду клопотання прокурора судом також були враховані положення ч. 4 ст. 183 КПК України, відповідно до яких, ураховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, суд має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Таким чином, ураховуючи особу обвинуваченого, тяжкість і суспільний інтерес інкримінованого злочину, суд у межах своїх дискреційних повноважень, не вважав за необхідне визначити ОСОБА_8 заставу, що в повній мірі узгоджується із вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України.

При вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків переховування останнього від суду, незаконного впливу на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні.

Тривалість такого запобіжного заходу не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року).

Також, у даному випадку враховується, що тривалість застосування такого заходу забезпечення зумовлена не тільки тяжкістю інкримінованого ОСОБА_8 злочину та його суспільним інтересом, а і складністю справи, об`ємом досліджених доказів тощо.

Що стосується доводів про погіршення стану здоров`я обвинуваченого, то сторона захисту має право звернутись до адміністрації установи виконання покарань з приводу надання медичної допомоги ОСОБА_8 , за наслідками якої буде вирішено питання щодо проведення медичного обстеження обвинуваченого та, у разі необхідності забезпечення надання йому належної медичної допомоги, у тому числі стаціонарного лікування, за наявності для цього підстав.

Фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення обвинуваченого з-під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, а відтак вважає постановлене рішення законним і обґрунтованим та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та його скасування.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року - залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4