Справа № 274/2987/25
Провадження № 1-кп/0274/677/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року місто Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області

у складі: головуючий - суддя ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, внесене 08.04.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000351 щодо:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі, є громадянином України, здобув середньо-спеціальну освіту, непрацевлаштований, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на час розгляду кримінального провадження відбував покарання в Державній установі «Бердичівський виправний центр (№ 108)», раніше судимий:

1) 17.05.2023 вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 17000 грн., яке ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2023 замінено на покарання у виді 240 годин громадських робіт;

2) 15.07.2024 вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 389, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 1 рік 1 місяць 20 днів; ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2024 засуджений звільнений від відбування покарання за ч. 1 ст. 190 КК України у зв`язку із усуненням караності вчиненого ним діяння; ухвалено вважати засудженим за ч. 2 ст. 389 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70, ст. 72 КК України до покарання у виді 1 року 20 днів обмеження волі; покарання відбуте 19.12.2025;

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_7 , відбуваючи за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2024 покарання у виді обмеження волі в Державній установі «Бердичівський виправний центр (№ 108)», що розташована за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Низгірецька, 2, на шлях виправлення не став та вчинив злочин за таких обставин.

07.02.2025 ОСОБА_7 , по прибуттю для відбування покарання до Державної установи «Бердичівський виправний центр (№ 108)», був ознайомлений з вимогами Кримінально-виконавчого кодексу України та нормативно-правовими актами, що регламентують порядок та умови відбування покарання у виді обмеження волі, правилами внутрішнього розпорядку установи виконання покарання для засуджених до обмеження волі та попереджений про кримінальну відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 390, 391, 392, 393 КК України.

01.04.2025засуджений ОСОБА_7 звернувся із заявою до начальника Державної установи «Бердичівський виправний центр (№ 108)» з проханням надати відповідно до ст. 59 Кримінально-виконавчого кодексу України короткострокову відпустку у зв`язку із необхідністю стаціонарного лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня екстреної та швидкої допомоги» Запорізької міської ради, зазначивши що ознайомлений з правилами поведінки та відповідальністю за несвоєчасне повернення до виправної установи.

Наказом начальника Державної установи «Бердичівський виправний центр (№ 108)» від № 111 засудженому ОСОБА_7 надано короткочасний виїзд за межі виправного центру до Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої допомоги» Запорізької міської ради, у зв`язку з лікуванням з 22 хв 00 год 01.04.2025 до 09 хв 00 год 03.04.2025 (з врахуванням часу на дорогу). Згідно з п. 2 вказаного наказу, у разі стаціонарного лікування до виправного центру засуджений повинен прибути в добовий строк після закінчення стаціонарного лікування. На виконання п. 3 вказаного наказу із засудженим проведений додатковий інструктаж щодо дотримання правил поведінки поза межами установи, він ознайомлений зі змістом та наслідками невиконання ст. 390 КК України.

Згідно з інформацією Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої допомоги» Запорізької міської ради від 15.04.2025, ОСОБА_7 госпіталізований до стаціонару лікарні 03.04.2025 о 15 год 20 хв та виписаний 04.04.2025 за порушення лікарняного режиму.

Усупереч вищезазначеному, засуджений ОСОБА_7 , бувши обізнаним про обов`язковість повернення в установлений час до установи та про настання кримінальної відповідальності за неповернення до місця відбування покарання, діючи умисно, з метою ухилення від відбування покарання у вигляді обмеження волі, після стаціонарного лікування та закінчення строку виїзду до Державної установи «Бердичівський виправний центр (№ 108)» не повернувся.

ОСОБА_7 09.04.2025 затриманий у м. Запоріжжі працівниками поліції Вознесенського РУП ГУНП в Запорізькій області та доставлений 10.04.2025 працівниками оперативної групи Державної установи «Бердичівський виправний центр (№ 108)» до цієї установи для подальшого відбування покарання.

Кримінальна відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнається винуватим, передбачена ч. 2 ст. 390 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав, лише висловив жаль з приводу того, що не своєчасно повернувся до виправного центру. Дав суду показання, які в переважній своїй частині є суперечливими та непослідовними. Так, обвинувачений показав, що в період відбування покарання у Державній установі «Бердичівський виправний центр (№ 108)» навесні 2025 року йому необхідно було пройти стоматологічне лікування й працівники виправного центру відвезли його до м. Житомира у лікарню, в якій йому надали направлення на лікування за місцем реєстрації в м. Запоріжжі. Згодом, отримавши відповідний дозвіл адміністрації виправного центру та ознайомившись про кримінальну відповідальність за несвоєчасне повернення, близько 23 години, день не пригадав, він сів на потяг в м. Бердичеві та зранку наступного дня прибув в м. Запоріжжя, де відразу пішов до органу пробації на відмітку. Після цього прийшов у лікарню, однак лікаря на місці не було. На наступний день він знову прийшов у лікарню, його оформили у стаціонарне відділення, але він домовився з лікарем й поїхав додому. Наступний раз він прийшов у лікарню в неділю, однак йому повідомили, що його уже виписали. В потязі по дорозі в м. Запоріжжя він загубив свій телефон, два дні не міг повідомити про себе представникам адміністрації виправного центру, після чого купив собі новий телефон з новою сім-картою. Однак, уже відповідаючи на запитання прокурора, обвинувачений повідомив, що телефон він не загубив у потязі, а залишив на зарядці в таксі, на якому приїхав до лікарні. Й коли через декілька годин він вийшов з лікарні, таксі на місці вже не було. А наступний раз він прийшов в лікарню через 2-3 дні, в неділю чи понеділок. Увесь цей час він був вдома у батька. Щоб повідомити про те, що він має намір купити квиток та буде повертатися в м. Бердичів, він скористався телефоном своєї знайомої, й через свій обліковий запис в Телеграмі по відеозв`язку з`єднався з керівником виправного центру, якому ще телефонував 1-2 рази з інших номерів. Також, обвинувачений розповів, що по місту він пересувався на таксі, а при виїзді з м. Бердичева при собі мав близько 2000 грн. Новий телефон він купив за 3000 грн. Ці гроші йому дав знайомий з м. Запоріжжя. Однак, даючи показання далі, обвинувачений повідомив, що гроші на новий телефон йому переслала мати із США, котрій він якимсь чином повідомив про свою потребу та яка перевела кошти через платіжну систему, але не йому, а на карту таксиста, а останній уже передав їх йому. Після того, як обвинувачений дізнався, що його виписали з лікарні, він планував потрапити на залізничний вокзал, його підвозив автомобілем знайомий, однак останній заїхав у гаражний кооператив в Заводському районі й на деякий час залишив обвинуваченого самого. Тоді він помітив, що за ним стежать невідомі люди, які запускають квадрокоптери й переслідують його. Він злякався, побіг до річки Дніпро, забіг у воду та переховувався в очереті 2-3 години. За цей час він дуже змерз, тому вийшов на дорогу, де попросив перехожого викликати поліцію. Працівники поліції повезли його у відділок, а після того як він почав умисно вдавати, що йому погано, викликали швидку медичну допомогу, його відвезли у лікарню, де провели обстеження, дали сухий одяг. Після цього, працівники СІЗО (№ 9 чи № 10) автомобілем кудись повезли його в кайданках, а по дорозі передали працівникам виправного центру.

Не зважаючи на невизнання вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України, підтверджується сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема показаннями свідків:

- ОСОБА_8 , інспектора взводу 1 роти 1 батальйону 4 Управління патрульної поліції в Запорізькій області, який дав показання про те, що орієнтовно на початку весни 2025 року, в ту пору ще лежав талий сніг, увечері він з напарником перебував на патрулюванні у складі екіпажу «501» на території Заводського району м. Запоріжжя. Тоді вони отримали виклик про те, що людина потребує допомоги. Прибувши на місце виклику, яке розташоване в промзоні поблизу Північного шосе, неподалік від річки Дніпро, вони побачили обвинуваченого ОСОБА_7 , в мокрому одязі, змерзлого, в збудженому стані, який повідомив, що його переслідують, він переховувався та сидів у річці. На думку свідка, стан обвинуваченого був подібний на психічний розлад чи наслідки вживання наркотичних речовин, хоча це й не було підтверджене. По базі АРМОР вони встановили, що обвинувачений перебуває в розшуку. Вони запропонували ОСОБА_7 відвезти до відділку поліції на що той погодився, а від медичної допомоги відмовився. По дорозі, у зв`язку із службовою необхідністю, вони змушені були передати ОСОБА_7 іншому екіпажу поліції, який і відвіз обвинуваченого до Вознесенського РУП ГУНП в Запорізькій області. За вказаним фактом вони подали відповідні рапорти;

- ОСОБА_9 , інспектора взводу 2 роти 1 батальйону 4 Управління патрульної поліції в Запорізькій області, який дав показання про те, що ОСОБА_7 був виявлений після виїзду поліцейського екіпажу на виклик від перехожого, який повідомив про підозрілу людину в районі Північного шосе в м. Запоріжжі. По приїзді на місце, він побачив на дорозі ОСОБА_7 , який перебував в збентеженому стані, був в мокрому одязі, без документів та розповідав, що його хтось переслідує. За отриманою із Заводського райвідділу поліції інформацією, було встановлено, що обвинувачений перебуває в розшуку, тому йому запропонували доставити його у райвідділ, на що той погодився. По дорозі до відділу поліції, ОСОБА_7 передали іншому поліцейському екіпажу, котрий доставив обвинуваченого до Вознесенського РУП ГУНП в Запорізькій області;

- ОСОБА_10 , заступника начальника установи з нагляду і безпеки та оперативної роботи ДУ «Бердичівський виправний центр № 108», який в судовому засіданні дав показання про те, що в квітні 2025 року він отримав від керівника установи вказівку з`ясувати причини відсутності у виправному центрі засудженого ОСОБА_7 , який для видалення пластини у щелепі поїхав на лікування до м. Запоріжжя за направленням лікарів з м. Житомира, оскільки на такому лікуванні наполягав сам засуджений. Свідок телефонував засудженому та його родичам, зокрема бабі, однак жодної інформації не отримав. Телефон засудженого, з наявним в особовій справі номером, протягом усього часу був вимкнений. Згодом, його разом з іншими співробітниками установи було направлено до м. Запоріжжя, щоб доставити ОСОБА_7 у виправний центр. Обвинувачений перебував в коридорі лікувального закладу, розташованого в м. Запоріжжі, орієнтовно по вул. Перемоги, при собі мав пакет з особистими речами, телефона не мав, на ньому була лікарняна термозберігаюча накидка. Про причини свого неприбуття до виправного центру повідомити не зміг. У той же день на службовому автомобілі обвинуваченого було доставлено в м. Бердичів. Також свідок повідомив про процедуру направлення засуджених на лікування, зокрема, те що вони попереджаються про кримінальну відповідальність за ст. 390 КК України та повідомляються про правила поведінки, а після завершення лікування вони зобов`язані впродовж доби повернутися до установи виконання покарань;

- ОСОБА_11 , чергового помічника начальника установи ДУ «Бердичівський виправний центр № 108», який в судовому засіданні дав показання про те, що у квітні 2025 року, коли о 8 год. він заступав на чергування, попередній черговий повідомив йому, що засуджений ОСОБА_7 виписався з лікарні та повинен прибути в м. Бердичів нічним потягом. Однак ні цим потягом, ні ранковим засуджений не приїхав. Перед цим свідок телефонував засудженому, який йому сказав: «я їду», й після цього зв`язку із засудженим не було. Про факт неприбуття засудженого він повідомив начальника установи, прокуратуру, департамент виконання покарань, службу внутрішньої безпеки та викликав в установу слідчо-оперативну групу;

- ОСОБА_12 , який працював на посаді начальника установи ДУ «Бердичівський виправний центр № 108» та в судовому засіданні дав показання про те, що обвинувачений ОСОБА_7 відбуває покарання в установі й в кінці березня 2025 року, на прохання засудженого, йому було надано право короткочасного виїзду з установи до м. Запоріжжя для лікування щелепи. Перед цим засуджений направлявся на лікування до стоматологічної клініки в м. Житомирі. Після відбуття до м. Запоріжжя засуджений через додаток «Телеграм» повідомив, що ліг на лікування в лікарню в м. Запоріжжі та надіслав відео з лікарні, на якому також був лікар та телефон лікарні. Згодом засуджений надіслав повідомлення, що має проблеми із лікуванням та буде повертатися у виправний центр. Свідок надіслав засудженому розклад руху поїздів з м. Запоріжжя до м. Бердичева, а через деякий час отримав від нього повідомлення, що той їде. У понеділок черговий установи зустрічав нічний та ранковий потяги з м. Запоріжжя. Однак, засуджений до виправного центру так і не повернувся. Свідок також дзвонив до лікарні, проте йому відмовили у наданні інформації про пацієнтів. Не надала лікарня такої інформації й на запит установи;

- ОСОБА_13 , оперуповноваженого по боротьбі з незаконним обігом наркотичних засобів ДУ «Бердичівський виправний центр № 108», який в судовому засіданні дав показання про те, що в період його перебування на контрагентському об`єкті за межами установи він по телефону дізнався від свого керівництва про нез`явлення засудженого ОСОБА_7 до виправного центру. Вийшовши на роботу до установи 09.04.2025 він отримав вказівку виїхати з іншими співробітниками до м. Запоріжжя для встановлення місця перебування ОСОБА_7 та доставки останнього до м. Бердичева. Виїхали вони з м. Бердичева приблизно о 19 год. на службовому автомобілі. Прибувши на місце (точно назвати яке свідок не зміг, посилаючись на нічний час доби, незнайому місцевість та те, що в дорозі він спав, але орієнтовно це було поблизу лікарні в м. Запоріжжі) заступник начальника установи ОСОБА_10 вийшов зі службового автомобіля та через 10-15 хв. повернувся із засудженим ОСОБА_7 , якого посадили в їх автомобіль на заднє сидіння поруч зі свідком, та всі разом поїхали в м. Бердичів, куди прибули орієнтовно о 11 год. наступної доби.

Окрім показань допитаних в ході судового розгляду свідків, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення також підтверджується:

- копією вироку Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2024, яким ОСОБА_7 засуджений за ч. 2 ст. 389, ч. 1 ст. 190 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 1 рік 1 місяць 20 днів (а.п. 126-127);

- копією ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2024, яка набрала законної сили 21.12.2024 та якою ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2024 покарання за ч. 1 ст. 190 КК України у зв`язку із усуненням караності вчиненого ним діяння; ухвалено вважати його засудженим за ч. 2 ст. 389 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70, ст. 72 КК України до покарання у виді 1 року 20 днів обмеження волі (а.п. 121-122, 131);

- даними розписки від 07.02.2025, згідно з якою засуджений ОСОБА_7 при поміщенні до ДУ «Бердичівський виправний центр № 108» для відбування покарання у виді обмеження волі, був ознайомлений під підпис з вимогами КВК України, КПК України, КК України та нормативно-правових актів, які регламентують порядок та умови відбування покарання засудженими до обмеження волі (а.п. 86-89);

- даними електронного направлення та консультативного заключення, згідно з якими ОСОБА_7 надано електронне направлення на планову госпіталізацію в стаціонар з діагнозом консолідований перелом нижньої щелепи (травма 4 роки тому) та на вимогу пацієнта показане оперативне лікування (а.п. 82-83);

- даними заяви засудженого ОСОБА_7 від 01.04.2025, у якій він просить начальника ДУ «Бердичівський виправний центр № 108» надати йому короткочасну строкову відпустку для стаціонарного лікування в КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої допомоги». У цій заяві ОСОБА_7 підтвердив, що ознайомлений з правилами поведінки в громадських місцях та із наслідками несвоєчасного повернення до виправного центру, повідомив про номери телефонів близьких осіб та про те, що при собі має 2000 грн. (а.п. 80-81);

- даними висновку про короткочасний виїзд засудженого від 01.04.2025, згідно з яким було визнано можливим надання дозволу засудженому ОСОБА_7 , за його заявою, на короткочасний виїзд за межі виправного центру до КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої допомоги» Запорізької міської ради, у зв`язку з лікуванням з 22 хв 00 год 01.04.2025 до 09 хв 00 год 03.04.2025 (з врахуванням часу на дорогу), а у разі стаціонарного лікування необхідністю прибути до виправного центру в добовий строк після закінчення стаціонарного лікування (а.п. 79);

- даними наказу ДУ «Бердичівський виправний центр № 108» від 01.04.2025 № 111 «Про надання засудженому до обмеження волі короткочасного виїзду за межі виправного центру», згідно з яким засудженому ОСОБА_7 , за його проханням, був наданий короткочасний виїзд за межі виправного центру до Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої допомоги» Запорізької міської ради, у зв`язку з лікуванням з 22 хв. 00 год. 01.04.2025 до 09 год. 00 хв. 03.04.2025 (з врахуванням часу на дорогу). У разі стаціонарного лікування до виправного центру засуджений повинен був прибути в добовий строк після закінчення стаціонарного лікування. Чергового помічника начальника установи зобов`язано провести із засудженим додатковий інструктаж щодо дотримання правил поведінки поза межами установи. З наказом ОСОБА_7 ознайомлений під підпис (а.п. 77-78);

- даними розписки від 01.04.2025, згідно з якою засуджений ОСОБА_7 був ознайомлений під підпис про правила поведінки під час короткострокової відпустки, про кримінальну відповідальність, передбачену, зокрема, ч. 2 ст. 390 КК України за неповернення до місця відбування покарання після закінчення строку короткочасного виїзду, та про положення Інструкції про порядок надання засудженим короткочасних виїздів за межі установ виконання покарань (а.п. 82-83);

- даними корінця посвідчення № 111, згідно з яким ОСОБА_7 отримав відповідне посвідчення та вибув 01.04.2025 з виправного центру до КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої допомоги» м. Запоріжжя в зв`язку із стаціонарним лікуванням та зобов`язання повернутися до місця відбування покарання в добовий строк після закінчення такого лікування (а.п. 85);

- даними додатку до спецповідомлення від 10.04.2025 № 1426, згідно з яким начальник ДУ «Бердичівський виправний центр № 108» повідомляє Департамент з питань виконання кримінальних покарань та Бердичівську окружну прокуратуру про обставини неприбуття об 01 год. 30 хв. 07.04.2025 засудженого ОСОБА_7 до виправного центру після закінчення стаціонарного лікування та про затримання засудженого 09.04.2025 о 17 год. 30 хв. в м. Запоріжжі та доставленні його до виправного центру 10.04.2025 о 09 год. 40 хв. (а.п. 90-91);

- даними протоколу огляду місця події від 09.04.2025, згідно з яким в ході огляду місця події на території ДУ «Бердичівський виправний центр № 108» в присутності двох понятих начальник цієї установи ОСОБА_12 добровільно надав для огляду свій мобільний телефон, у якому містилося листування та телефонні з`єднання із засудженим ОСОБА_7 , фотокопії якого були записані на ДВД-диск, який в подальшому був визнаний речовим доказом (а.п. 98-99, 113);

- даними протоколу огляду документів від 09.04.2025, згідно з яким в присутності свідка ОСОБА_12 , було оглянуто ДВД-диск, на якому містилися фотозображення телефона свідка з листуванням та телефонними з`єднаннями в месенджері Телеграм свідка із засудженим ОСОБА_7 . Зокрема:

02.04.2025 ОСОБА_7 надіслав інформацію про своє місце розташування по вул. Глазунова в м. Запоріжжі та текстове повідомлення, про те, що він через 15 хв надішле талон на аналізи;

03.04.2025 ОСОБА_7 о 11 год 23 хв перетелефонував ОСОБА_12 , після трьох відхилених викликів свідка до засудженого та текстового повідомлення до нього ж «передзвони»;

04.04.2025 ОСОБА_7 надіслав текстове повідомлення про те, що в 19:00 він був у райвідділі та їде в лікарню, та одне голосове повідомлення, після чого свідок здійснив три виклики до ОСОБА_7 та відправив йому повідомлення терміново перетелефонувати;

05.04.2025 ОСОБА_12 здійснив чотири виклики до ОСОБА_7 та надіслав йому зображення з графіком руху потягів та написом 12:40 на завтра, після цього ОСОБА_7 надіслав голосове повідомлення;

06.04.2025 після надсилання ОСОБА_12 повідомлень про необхідність передзвонити, ОСОБА_7 о 10:54 перетелефонував, о 12:25 надіслав текстове повідомлення про те, що він сів на потяг та надіслав відео, а уже через 4 хвилини надіслав повідомлення, про те що він лише планує сісти на потяг, перебуває на вокзалі та чекає на потяг. У відповідь на повідомлення ОСОБА_12 надіслати квиток, ОСОБА_7 просить того не хвилюватись та запевняє, що приїде, а згодом залишив без відповіді шість викликів ОСОБА_12 з 13:05 по 06:46 07.04.2025;

07.04.2025 о 13:07 від ОСОБА_7 надійшло повідомлення про потяг о 14:39, а після того, як ОСОБА_12 надіслав повідомлення про те, що такого потягу немає, ОСОБА_7 перестав виходити на зв`язок 08.04.2025 та 09.04.2025 (а.п. 100-110);

- даними рапорта старшого чергового інспектора Бердичівського РВП ГУНП в Житомирській області про те, що 07.04.2025 о 10:57 год. від чергового виправного центру № 108 на лінію «102» надійшло повідомлення про зникнення в ночі в м. Запоріжжі з 5 міської лікарні засудженого ОСОБА_7 (а.п. 73);

- даними листа КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої допомоги» Запорізької міської ради від 15.04.2025 № 1917/01-05, згідно з яким на запит слідчого надана інформація про те, що ОСОБА_7 був госпіталізований до стаціонару 03.04.2025 о 15:20, під час вечірнього лікарського огляду 03.04.2025 о 22:00 та ранкового обходу 04.04.2025 станом на 06:00 та 09:00 пацієнт у палаті та у відділенні виявлений не був. Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого, у зв`язку з фактом самовільного залишення лікувального закладу та порушенням встановленого лікарняного режиму, пацієнта ОСОБА_7 було виписано 04.04.2025 з направленням для подальшого амбулаторного спостереження у поліклініці за місцем проживання (а.п. 100-110).

Частиною другою статті 390 КК України (неповернення до місця відбування покарання особи, засудженої до обмеження волі, якій було дозволено короткочасний виїзд, після закінчення строку виїзду) передбачена відповідальність за злочин із формальним складом, який може бути вчинений шляхом як дії, так і бездіяльності, і визнається закінченим із моменту вчинення засудженим до обмеження волі хоча б одного із зазначених діянь.

Особи, засуджені до обмеження волі, відбувають покарання у виправному центрі (ч. 1 ст. 56 КВК України), у межах якого вони постійно перебувають під наглядом і залишати які мають право лише за спеціальним дозволом адміністрації, зокрема, за необхідності звернутися в медичний заклад з приводу захворювання чи лікування за наявності відповідного медичного висновку (ч. 3 ст. 59 КВК України).

Відповідно до п. 16 Інструкції про порядок надання засудженим короткочасних виїздів за межі установ виконання покарань, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.11.2011 № 3361/5, під час перебування за межами установи засуджені зобов`язані, зокрема: повертатися до установи в строк, встановлений адміністрацією установи; у разі виникнення об`єктивних обставин, що не дають змоги повернутися до установи в установлений строк, по можливості самі або через інших осіб повідомити про це адміністрацію установи, зазначивши місце свого перебування. Після прибуття до установи засуджений повинен надати адміністрації документи, що підтверджують причину його несвоєчасного повернення.

Відповідно до наказу ДУ «Бердичівський виправний центр № 108» від 01.04.2025 № 111 ОСОБА_7 був наданий короткочасний виїзд за межі виправного центру до 09:00 03.04.2025, а у разі стаціонарного лікування, засуджений повинен був прибути до виправного центру в добовий строк після закінчення такого лікування.

ОСОБА_7 був виписаний з лікарні 04.04.2025, тому уже 05.04.2025 він повинен був прибути до місця відбування покарання, принаймні вжити дієвих заходів для цього та повідомити адміністрацію виправного центру про неможливість свого прибуття.

Будь-який документів на підтвердження причин свого неприбуття чи несвоєчасного прибуття (наприклад, довідки про припинення руху потягів чи відсутність квитків, медичну довідку, довідку органів влади тощо) ОСОБА_7 не надав. Як і не покликався на відсутність коштів для оплати проїзду.

Суд критично ставиться до пояснень ОСОБА_7 стосовно того, що він не повернувся вчасно до виправного центру через поважні причини й оцінює таке твердження, як намагання уникнути кримінальної відповідальності за свій вчинок. Жодного логічного пояснення своєї поведінки в м. Запоріжжі та неможливості повернення в м. Бердичів, обвинувачений не надав.

В своїх показаннях обвинувачений стверджував, що в м. Запоріжжі був без свого телефону, якого загубив в потязі (за першою версією) чи залишив в таксі (за другою версією), через що не міг попередити адміністрацію виправної установи. Однак, як вбачається з листування обвинуваченого із начальником виправного центру в період з 02.04.2025 по 07.04.2025 (коли ОСОБА_7 уже був виписаний з лікарні й, за його версією, був без телефона) обвинувачений, хоча й зрідка, але спілкувався з начальником виправного центру. При цьому про якісь перешкоди для повернення до місця відбування покарання не повідомляв. Навпаки, 06.04.2025 й 07.04.2025 надіслав неправдиву інформацію про те, що уже сів в потяг, а згодом - що лише планує це зробити, однак запевняв, що приїде обов`язково.

На підставі аналізу досліджених доказів в їхній сукупності, виходячи з конкретних обставин справи, встановлених під час судового розгляду, суд дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення є доведеною повністю, та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 390 КК України, як неповернення до місця відбування покарання особи, яка відбуває покарання у виді обмеження волі та якій було дозволено короткочасний виїзд, після закінчення строку виїзду.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд керується загальними засадами призначення покарання, визначеними у ст. 65 КК України, і враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 390 КК України, є нетяжким злочином.

Обвинувачений ОСОБА_7 є неодруженим, на обліку в лікарів психіатра чи нарколога не перебуває, бувши раніше судимий за вчинення умисних кримінальних правопорушень, зокрема за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, належних висновків для себе не зробив та в період відбування покарання скоїв новий злочин, пов`язаний з ухиленням від відбування покарання у виді обмеження волі. Установою виконання покарань характеризується негативно, станом на 17.12.2025 допустив 8 порушень встановленого порядку відбування покарання, за що 8 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, у т.ч. один раз поміщався до дисциплінарного ізолятора та отримав три суворі догани. Намірів працювати не має, до робіт з благоустрою виправного центру ставиться негативно, не має жодного заохочення. Ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та ймовірної небезпеки для суспільства установою виконання покарання оцінені щодо ОСОБА_7 як середні.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд не встановив. При цьому, суд не визнає такою обставиною, вказане у обвинувальному акті щире каяття, адже воно означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання. Цього ОСОБА_7 зроблено не було. Окрім того, обвинувальний акт щодо нього надійшов до суду разом з угодою про визнання винуватості, укладеною між ним та прокурором у присутності захисника. Однак, під час підготовчого судового засідання ОСОБА_7 відмовився від затвердження судом угоди та заперечував свою вину.

Не вбачає суд й підстав для визнання обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , зазначеного в обвинувальному акті активного сприяння розкриттю злочину, оскільки матеріалами кримінального провадження, й стороною обвинувачення це було підтверджено в судових дебатах, не засвідчено того, що ОСОБА_7 добровільно у будь-якій формі своїми активними діями надавав допомогу органам досудового розслідування та суду у з`ясуванні тих обставин вчинення злочину, що мають істотне значення для повного його розкриття.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Враховуючи обставини справи, особу обвинуваченого, суд призначає ОСОБА_7 покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та перевиховання, а також для попередження вчинення нових злочинів, у виді позбавлення волі в межах санкцій статті кримінального закону, за якою він визнається винуватим.

Обмеження волі буде не достатнім для досягнення мети покарання, оскільки саме в період відбування цього виду покарання, обвинувачений скоїв новий злочин, що свідчить про недієвість такого заходу примусу та про необхідність застосування більш суворих обмежень його прав і свобод пов`язаних з ізоляцією від суспільства.

Правових підстав для застосування ст. 69 та ст. 75 КК України суд не вбачає, оскільки обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, судом не встановлено, а обвинувачений вчинив новий злочин, відбуваючи покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Оскільки покарання за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2024, з урахуванням ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2024, ОСОБА_7 відбув повністю 19.12.2025, суд при призначенні покарання не застосовує положення ст. 71 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Підстав для обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу, зважаючи на відсутність клопотань з цього приводу, суд не вбачає.

Керуючись статтями 368-374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк один рік три місяці.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обраховувати з часу його фактичного затримання для виконання цього вироку.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - не застосовувати.

Речовий доказ у кримінальному провадженні після набрання цим вироком законної сили, а саме: DVD-R диск з написом «телефон», отриманий в ході огляду місця події від 09.04.2025, - залишити в матеріалах кримінального провадження.

На вирок протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути подана апеляційна скарга до Житомирського апеляційного суду через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Учаснику, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя ОСОБА_1