КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3289/2026
ЄУН: 369/6809/25 Головуючий суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.ч. 4, 6 ст. 152, ч. 2 ст. 156, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 301-1 КК України на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Цугол Могойтуйського району Читинської області російської федерації, офіційно не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 2 ст. 156, ч.1 ст. 263, ч.4 ст. 301-1 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українки, громадянки України, уродженки м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, заміжньої, маючої на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_11 , 2018 р.н., ОСОБА_12 , 2019 р.н., зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 153, ч.2 ст. 156, ч.1 ст. 301-1 КК України.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 до 14 лютого 2026 року включно.

Цією ж ухвалою залишено без задоволення клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_10 строку запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту; задоволено клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу з цілодобового домашнього арешту на домашній арешт у нічний час доби з 22.00 год. до 06.00 год. наступної доби, строком на 2 місяці, тобто до 17 лютого 2025 року, з покладенням обов`язків визначених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 відмовити; застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, поклавши на обвинуваченого обов`язки не залишати житло за адресою: АДРЕСА_5 , цілодобово, за винятком випадків офіційного повідомлення про необхідність евакуації, відповідно до діючого законодавства; в іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, ігнорування практики ЄСПЛЛ, оскаржувана ухвала ґрунтується виключно на припущеннях прокурора, без доказової бази.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що в судовому засіданні під час вирішення питання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 стороною обвинувачення не було надано жодних доказів наявності відповідних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а суд, у свою чергу, формально послався на ті ж самі підстави тримання ОСОБА_8 під вартою, що по суті дублюється з моменту його затримання та обрання запобіжного заходу. При тому, як вказав захисник, що кримінальний процесуальний закон України передбачає, що для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор повинен кожен раз доводити крайню необхідність застосування такого запобіжного заходу, посилатися на докази та обґрунтовувати неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, проте, навіть із плином судового розгляду прокурор продовжує посилатися на застарілі та неактуальні на цей час обставини, без посилання на конкретні докази. Також, на думку захисника, суд не врахував тривалість тримання обвинуваченого під вартою та те, що з часом будь-які ризики, що існували на момент обрання запобіжного заходу, слабшають і потребують додаткового обґрунтування. Захисник наголошує, що суд, погодившись з наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час проведення судового засідання судом не зменшилися, не зазначив в ухвалі, якими доказами підтверджується ці ризики.

Окрім того, апелянт посилається на те, що ухвала суду не містить обґрунтувань того, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі буде переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу, свідків, може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, що є обов`язковою підставою при обранні або продовженні такого виняткового запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Захисник зауважує, що до клопотання прокурором не було додано жодного доказу, який би підтверджував наявність ризиків, зазначених у клопотанні, та які б давали підстави для застосування стосовно ОСОБА_8 найбільш суворої міри запобіжного заходу, проте суд погодився, що є достатні підстави вважати про наявність ризиків, зазначених у клопотанні, але при цьому не зазначив, якими доказами ці ризики підтверджуються.

Окрім того, в апеляції захисник посилаючись на практику ЄСПЛ у конкретних справах, заперечував правильність судового рішення в частині продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Враховуючи наведені доводи, а також посилаючись на судову практику Європейського суду з прав людини у контексті продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апелянт звертає увагу на обов`язковість доказування існування заявлених ризиків, а не лише на зазначення їх стандартного переліку.

Виходячи з вищенаведеного, а також правих позицій Європейського суду з прав людини, про те, що «після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, …», захисник наголошує, що є достатні підстави для застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, а саме цілодобового домашнього арешту.

Відносно обвинуваченої ОСОБА_10 ухвала не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді,

- позицію захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги;

- прокурора, яка категорично заперечувала проти апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, та додатково вказавши, що обвинувачений є діючим співробітником СБУ та, знаючи методи конспірації, може ухилитись від суду, незаконно впливати на свідка, який не допитаний, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджаючи розгляду кримінального провадження;

- дослідивши наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали, витребувані в порядку, передбаченому ст. 422-1 КПК України, а також додатково долучені захисником під час апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Так, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2025 року. Разом з тим, з копії ухвали, витребуваної в порядку ст. 422-1 КПК України, встановлено, що ухвала, якою продовжено обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлена 17 грудня 2025 року.

За змістом вказаної ухвали у судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави.

Зі змісту поданого прокурором клопотання встановлено, що прокурор у клопотанні, зазначивши обставини інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, посилається на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних з оральним та анальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди (ч. 4 ст. 152 КК України); у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних з оральним та анальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, повторно (ч. 6 ст. 152 КК України); у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої особи, особою, на яку покладено обов`язки щодо виховання потерпілого або піклування про нього (ч. 2 ст. 156 КК України); у придбанні та зберіганні вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу (ч. 1 ст. 263 КК України); у виготовленні, розповсюдженні дитячої порнографії, вчинені повторно, та примушуванні малолітньої особи до участі у створенні дитячої порнографії (ч. 4 ст. 301-1 КК України), а також на наявність ризиків у кримінальному провадженні, які не перестали існувати.

При цьому на підтвердження наявності ризиків прокурор наголошує на тому, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, покарання за вчинення яких передбачено законом у виді позбавлення волі на строк від п`яти років до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі з позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю на строк до трьох років або без такого; що ОСОБА_8 з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду, незаконно впливати на неповнолітню потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення. Встановлені обставини, а також високий ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , на переконання прокурора, унеможливлюють застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

На підтвердження наявності встановлених ризиків прокурор посилається на докази у кримінальному провадженні з розкриттям їх змісту, які, на думку прокурора, свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого, запобіжного заходу. При цьому прокурор вказує, що обвинувачений, будучи діючим військовослужбовцем, достовірно володіє формами та методами діяльності СБУ, має широке коло знайомих серед співробітників інших підрозділів на службі та поза її межами, у т.ч. в інших органах державної влади, що може дозволити йому вживати заходів, спрямованих на уникнення кримінальної відповідальності та переховуватись від суду. Крім того, обвинувачена ОСОБА_10 надала суду визнавальні показання про обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень відносно малолітньої потерпілої, а тому обвинувачений, усвідомлюючи покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, може вживати будь-які умисні дії з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчиненні ним злочини.

Також прокурор зазначає, що обвинувачений знайомий з малолітньою потерпілою та свідком, оскільки тривалий час проживав з ними, має спільних знайомих та може використати зазначені знайомства для незаконного тиску та свідка та потерпілу шляхом їх підкупу або примушування до давання вигідних йому показань, відмовитись від них чи вчинення інших дій, що у своїй сукупності, на переконання прокурора, свідчить про наявність ризику незаконного впливу на малолітню потерпілу та свідка.

Окрім того, з огляду на наведені обставини, прокурор наголошує і на наявності ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення або можливість продовжити вчинення кримінальних правопорушень.

На переконання прокурора, інші, більш м`які, запобіжні заходи не забезпечать усунення існуючих ризиків, оскільки ОСОБА_8 матиме можливість контактувати з певними особами, у т.ч. за допомогою різного роду засобі зв`язку, у тому числі які неможливо відслідкувати гласними чи негласними засобами контролю, з метою узгодження з ними своїх дій, спрямованих на переховування від суду, впливати на малолітню потерпілу, свідка з метою зміни показань останніми, вчинення інших кримінальних правопорушень, а вік обвинуваченого, його стан здоров`я, наявні зв`язки дозволяють ефективно переховуватись від суду, у т.ч. і за межами України. З огляду на характер та обставини інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, положень ч. 4 ст. 183 КПК України, прокурор вважає неможливим застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Представник потерпілої підтримав клопотання прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_9 заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з підстав недоведеності прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Захисники просили змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, посилаючись на міцні соціальні зв`язки ОСОБА_8 .

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора та відмовляючи у задоволенні клопотань захисників, суд першої інстанції погодився з доводами сторони обвинувачення про те, що існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість переховуватися від суду, незаконно впливати на неповнолітню потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні.

Згідно зі ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Так, колегія суддів враховує, що з наявних матеріалів встановлено, що питання продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження наданих сторонами доказів, що свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, врахувавши обставини інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, стадію судового розгляду, встановлені на час розгляду клопотання прокурора обставини, дійшов висновку, що стороною обвинувачення на час розгляду клопотання доведена наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам, з чим погоджується й колегія суддів.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, у тому числі у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 6 ст. 152 КК України, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі. З урахуванням пред`явленого обвинувачення, суд вважав доведеними існування ризиків, що ОСОБА_8 може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, з метою уникнення відповідальності, зокрема, переховуватися від суду, незаконно впливати на неповнолітню потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні.

Окрім того, зважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у випадку визнання його винуватим у інкримінованих кримінальних правопорушеннях, суд дійшов висновку, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 іншого, більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, не може забезпечити його належної процесуальної поведінки, тобто є необхідним у цій конкретній справі.

При цьому доводи сторони захисту, на переконання суду, не можуть слугувати безумовною підставою для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки суд виходив, у тому числі, з тих обставин, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 , мають такий високий ступінь суспільної небезпеки, наявність якої свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Судом також взято до уваги той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України не є особою, до якої не може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

З огляду на встановлені обставини, а також передбачені ст.ст. 177 та 178 КПК України, з урахуванням положень п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення обвинуваченому ОСОБА_8 розміру застави.

На думку колегії суддів, дані про особу обвинуваченого, на які посилається сторона захисту, не спростовують висновків суду про наявність на даний час встановлених ризиків, а, окрім того, не можуть свідчити про наявність беззаперечних стримуючих факторів подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

При цьому колегія суддів враховує, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а, відтак, колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер інкримінованих обвинуваченому злочинів, дані про особу обвинуваченого, та вважає небезпідставною можливість ухилення обвинуваченого від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду.

Окрім того, колегія суддів враховує, що суд першої інстанції відповідно до вимог КПК України може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілих, свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

З урахуванням обставин інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, а також даних про те, що на час розгляду клопотань сторони обвинувачення та сторони захисту не допитаний свідок сторони обвинувачення, колегія суддів вважає існуючим ризик впливу на свідка.

При цьому колегія суддів вважає, що, з урахуванням того, що, як встановлено під час апеляційного розгляду, на час постановлення оскаржуваної ухвали не допитаний свідок, то ризик впливу на потерпілу зменшився до мінімального, хоча й продовжує існувати.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може незаконно впливати на вказаних осіб з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі, і стороною захисту наведені обставини не спростовані.

З огляду на кількість епізодів злочинної діяльності, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , обставини їх вчинення та характер інкримінованих дій, на думку колегії суддів, на даному етапі є небезпідставним висновок суду про наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Зважаючи на встановлені обставини в їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, про об`єктивну неможливість застосування до обвинуваченого на даному етапі судового розгляду іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки на час постановлення оскаржуваної ухвали відсутні підстави для застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як передача обвинуваченого на поруки - за відсутності заяв відповідних осіб; відсутності стримуючих факторів для настання встановлених ризиків, - як особисте зобов`язання або домашній арешт; з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України - як застава.

На думку колегії суддів, наведені в оскаржуваній ухвалі обставини переконливо свідчать про наявність на даному етапі таких ризиків, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Окрім того, колегія суддів вважає непереконливими доводи захисника про відсутність будь-яких даних про наявність встановлених ризиків, оскільки такі відомості наведені прокурором у клопотанні з посиланням на докази на підтвердження наявності ризиків.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком на 60 днів - до 14 лютого 2026 року включно, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4