ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кс/753/3575/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2025 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання слідчої СВ Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві старший ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0004516 від 15.12.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203-2КК України, про арешт майна -

ВСТАНОВИВ:

Суть питання, що вирішується ухвалою.

Слідча звернулась до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, а саме нежитлового приміщення, де під час несанкціонованого обшуку було вилучено комп`ютерну техніку, що використовувалась для незаконного грального бізнесу.

Рух справи.

24.12.2025 відповідно до ст. 35 КПК України, автоматизованою системою документообігу Дарницького районного суду м. Києва, було визначено слідчого суддю ОСОБА_1

26.12.2025 постановлена ухвала.

Встановлені судом обставини.

Згідно рапорту оперативного чергового Дарницького УПГУНП в м. Києві надійшло повідомлення про те, що за адресою АДРЕСА_1, виявлено, що у вказаному приміщенні працює заклад ігрових автоматів.

15.12.2025 слідчим Дарницького УПГУ НП в м. Києві за адресою АДРЕСА_1, проведено обшук в межах кримінального провадження № 0004516 від 15.12.2025 під час якого вилучено комп`ютерну техніку, яка постановою слідчого від 16.12.2025 визнана речовими доказами.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приміщення за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_4

26.12.2025 слідчим суддею постановлена ухала про відмову у задоволенні клопотання про надання дозволу на проведення обшуку.

Доводи учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування судового засідання не здійснювалось.

Мотиви суду при постановленні ухвали та положення застосовуваного закону.

Відповідно до ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07.11.2013 у справі «Бєлоусов проти України» зазначив, що будь-яке втручання згідно з п. 1 ст. 8 конвенції повинне бути виправданим у розумінні п.2 як таке, що здійснюється «згідно із законом» і є «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення однієї або більше законних цілей, що в ньому наводяться. Формулювання «згідно із законом» вимагає від оскаржуваного заходу як підґрунтя в національному законодавстві, так і його відповідності принципові верховенства права. Головною метою ст.8 конвенції є захист особи від свавільного втручання державних органів.

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 у справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24.03.2005 у справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження являється арешт майна.

Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 1 ст. 171 КПК України - з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно ч. 3 ст. 233 КПК України, якщо слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченомуст. 255цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 255 КПК України, у разі якщо власник речей або документів, отриманих у результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій, може бути зацікавлений у їх поверненні, прокурор зобов`язаний повідомити його про наявність таких речей або документів у розпорядженні прокурора та з`ясувати, чи бажає він їх повернути. Допустимість дій, передбачених цією частиною, та час їх вчинення визначаються прокурором з урахуванням необхідності забезпечення прав та законних інтересів осіб, а також запобігання завданню шкоди для кримінального провадження.

Слідчий суддя вважає, що клопотання не містить обґрунтувань необхідності накладення арешту на нерухоме майно, доводи клопотання є абстрактними і не становлять мети забезпечити кримінальне провадження, а тому у задоволення клопотання слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 233-235, 309 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання слідчої СВ Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві старший ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0004516 від 15.12.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203-2КК України, про арешт майна відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: