Провадження № 1-кс/359/21/2025

УХВАЛА

12.09.2025 року м. Бориспіль

Слідчий суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про встановлення процесуального строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000171 від 22.02.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч.2 ст. 15, ч.2 ст.190 КК України

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 в особі свого представника, адвоката ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про встановлення стороні обвинувачення в особі уповноваженого слідчого, який здійснює досудове розслідування та уповноваженого прокурора, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням № 0000171, у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбачено ч.4 ст. 190 КК України та ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 190 КК України процесуальний строк тривалістю 2 (два) місяці з дня проголошення ухвали слідчого судді для закінчення досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні (проведення слідчих та процесуальних дій) та прийняття одного із процесуальних рішень відповідно до ст. ст. 283, 284 КПК України із урахуванням положень ст. ст. 276-279 КПК України

Подане клопотання мотивує тим, що в провадженні слідчого СВ Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_5 , перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесено 21 лютого 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000171, у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбачено ч.4 ст. 190 КК України та ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 190 КК України

ОСОБА_4 зазначає, що ним на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 листопада 2022 року за реєстраційним № 429 було набуто право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 .

За клопотанням прокурора Бориспільської окружної прокуратури ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_6 , від 21 квітня 2023 року на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 накладено арешт із забороною реалізації права на його відчуження, розпорядження та користування.

Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ОСОБА_7 , від 11 вересня 2023 року, на підставі клопотання ОСОБА_4 скасовано арешт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , накладений ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2023 року, в частині заборони використання цього житлового приміщення ОСОБА_4 .

При цьому, арешт житлового будинку із забороною реалізації права на його відчуження та розпорядження залишився чинним.

В червні місці 2024 року ОСОБА_4 звернувся до слідчого СВ Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_5 з клопотанням про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000171, за ознаками кримінального правопорушення, передбачено ч.4 ст. 190 КК України та ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 190 КК України - за відсутності події кримінального правопорушення, однак будь-яких відомостей щодо прийняття процесуального рішення у визначеному законом порядку про задоволення чи відмову у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження ним отримано не було.

За спливом тривалого часу, що становить майже 2,5 роки, з початку досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, а саме з 21 лютого 2023, органом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні здійснено перелік слідчих (розшукових) дій, однак досудове розслідування до цього часу не закінчено, жодній особі не повідомлено про підозру.

Натомість, в обґрунтування підстав для задоволення клопотання, зазначив, що досудового розслідування, всупереч вимогам статей 2, 7, 9, 22, 28 КПК України, проводиться неефективно, без всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, а також поза розумними строками, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та пр ийняття процесуальних рішень, що спричиняє тривале й необґрунтоване обмеження прав, свобод і законних інтересів заявника як власника житлового будинку, оскільки останні процесуальні дії та рішення вчинялися слідчим та прокурором в червні 2024 року, тобто більш як рік взагалі жодні слідчі дії з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення не проводилися.

Таким чином, з врахуванням обов`язку слідчого судді стежити за дотриманням розумного строку при розгляді питань, віднесених до його компетенції, ОСОБА_4 на підставі ч. 6 ст. 28 КПК України, та з врахуванням положення ст. 114 КПК України., просив слідчого суддю встановити стороні обвинувачення процесуального строку досудового розслідування.

У судовому засіданні представник заявника подане клопотання підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання з посиланням виключно на те, що процесуальним законом не встановлено право слідчого судді встановлювати строки досудового розслідування і це є виключна компетенція прокурора здійснювати досудове розслідування стільки, на скільки він вважає за потрібне, якщо жодній із осіб не було повідомлено про підозру.

Заслухавши представника заявника, прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, суддя прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що в провадженні слідчого СВ Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області, ОСОБА_5 , перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесено 21 лютого 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000171, у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбачено ч.4 ст. 190 КК України та ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 190 КК України.

Внесення 21 лютого 2023 року відомостей до ЄРДР під № 0000171 за фактом вчинення дій щодо незаконної реєстрації права власності на нерухоме майно, що призвело до шахрайського заволодіння житловим будинком під АДРЕСА_1 відбулося за заявою виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 21 лютого 2023 року під № 1940 в якій містяться відомості про те, що за замовленням громадянина ОСОБА_8 , який є громадянином Російської Федерації було розроблено КП «БТІ» технічний паспорт на житловий будинок під АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці, щодо якої було прийнято рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди, площею 01, Га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд громадянину ОСОБА_8 » від 19 листопада 2013 року.

Натомість, у справі міститься договір купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 15 листопада 2022 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , та зареєстрованого в реєстрі за № 429, на підставі якого ОСОБА_4 придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1

В результаті вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із посвідченням правочину щодо відчуження нерухомого майна, нотаріус, виконуючи функції державного реєстратора, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, 15 листопада 2022 року прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_4 у визначеному законом порядку, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 листопада 2022 року за реєстраційним № 429 набув право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 .

Станом на час розгляду клопотання, право власності ОСОБА_4 на житловий будинок під АДРЕСА_1 не скасовано в порядку передбаченому законом, таке нерухоме майно не витребуване з його володіння як добросовісного набувача та не оспорюється жодною особою. Право попереднього власника, житлового будинку, ОСОБА_11 , ніким не оспорюється та не скасовано в порядку визначеному законом, у тому числі не скасовано держану реєстрацію права власності на житловий будинок.

На підтвердження вказаним обставинам, у справі відсутні будь-які докази, які не були надані також прокурором під час розгляду справи.

Постановою прокурора Бориспільської окружної прокуратури, ОСОБА_12 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовим доказом по кримінальному провадженню № 0000171 від 21 лютого 2023 року.

За клопотанням прокурора Бориспільської окружної прокуратури, ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_6 від 21 квітня 2023 року на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , накладено арешт із забороною реалізації права на його відчуження, розпорядження та користування.

Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ОСОБА_7 , від 11 вересня 2023 року, на підставі клопотанням ОСОБА_4 , скасовано арешт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , накладений ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2023 року, в частині заборони використання цього житлового приміщення ОСОБА_4 .

Так, прокурор Бориспільської окружної прокуратури повторно звернувся до слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області з клопотанням про арешт майна, в якому просить накласти арешт майна з метою збереження речового доказу з позбавленням користування майном, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за мною.

Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ОСОБА_13 , в задоволенні клопотання прокурора було відмовлено.

Таким чином, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовим доказом по кримінальному провадженню № 0000171 від 21 лютого 2023 року, на який ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_6 від 21 квітня 2023 року, з врахуванням ухвали слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ОСОБА_7 , від 11 вересня 2023 року, - накладено арешт із забороною реалізації права на його відчуження та розпорядження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена в другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі ""East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право власності з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Суд зазначає, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, які б свідчили про факт набуття ОСОБА_8 права власності на житловий будинок під АДРЕСА_1 у визначеному законом порядку, документів, що підтверджували б таке право особи, а також відомості про протиправне заволодіння таким майном будь-якими іншими особами, ОСОБА_8 не зверталася із заявою про вчинення кримінального правопорушення, не є потерпілим у кримінальному провадженні та не був допитаний як потерпілий.

З наведеного слідує, що будь-які належні та допустимі докази, що підтверджували б набуття права власності ОСОБА_8 на житловий будинок під АДРЕСА_1 в результаті проведення слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні не були здобуті впродовж всього часу досудового розслідування.

Натомість, ОСОБА_4 у визначеному законом порядку, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 листопада 2022 року за реєстраційним № 429 набув право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , і є особою, права якої обмежуються досудовим розслідуванням, оскільки вказаний будинок, що належить йому на праві власності є речовим доказом у кримінальному провадженні на який накладено слідчим суддею арешт.

Статтею 55 Конституції України регламентовано, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Положеннями ст. 24 КПК України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК України.

За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України, прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, згідно з якою людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; законність, згідно з якою, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до змісту п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Таким чином, законодавець чітко визначив роль слідчого судді у системі кримінального судочинства: забезпечити, аби правоохоронні органи під час здійснення наданих їм повноважень не порушували права, свободи і інтереси особи.

Верховний Суд в ухвалі від 06.03.2018 у справі № 243/6674/17-к зазначив, що кримінальне процесуальне законодавство за своєю суттю складає корпус положень, які обмежують свободу дій держави при розслідуванні злочинів. Сенс кримінального процесуального законодавства у демократичній країні полягає в тому, щоб збалансувати цей легітимний інтерес у розслідуванні злочинів з іншими не менш важливими цінностями і інтересами суспільства: захистом від надмірного втручання держави в приватну сферу, захистом від свавілля, цінністю особистої свободи, запобіганню приниженню гідності, цінністю сімейних зв`язків, свободою підприємницької діяльності тощо.

Саме на судову систему покладено обов`язок забезпечити, аби дотримувався визначений в законі баланс між потребами розслідування і іншими суспільними цінностями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За вимогами ч. 1 ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

За вказаного правового регулювання, процесуальний закон визначає, що будь-яка процесуальна дія чи рішення, не залежно від того чи встановлений законом строк для її виконання (прийняття) мають виконуватися у розумний строк, який не може перевищувати строки встановлені для вчинення процесуальної дії чи рішення. Закон не визначає, що якщо строк для вчинення процесуальних дій чи рішень не визначено, на таку дію чи рішення не поширюється основоположний принцип необхідності вчинення його в розумниці строк. Таке положення запобігає слідчому чи прокурору зловживати своїми процесуальними правами і є правовим інструментом впливу слідчого судді на бездіяльність слідчого чи прокурора.

Розумність строків відповідно до ст. 7 КПК України, є однією із загальних засад кримінального провадження.

У контексті «розумного» строку судового розгляду, у своєму рішенні «Поліщук проти України» від 15.10.2009 ЄСПЛ визнав порушення ст. 6 параграфу 1 Конвенції і зазначив, що «Відповідно ст. 6 параграфу 1 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (п. 19).

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства» від 29.11.1988).

У контексті кримінального провадження, Конституційний Суд України, у своєму рішенні від 30.01.2003 (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) відзначив, що «поняття розумний строк досудового слідства є оціночним, тобто таким, що визначається у кожному конкретному випадку з огляду на сукупність усіх обставин вчинення і розслідування злочину». Визначення розумного строку досудового слідства залежить від багатьох факторів, включаючи обсяг і складність справи, кількість слідчих дій, число потерпілих та свідків, необхідність проведення експертиз та отримання висновків тощо. Але за будь-яких обставин строк досудового слідства не повинен перевищувати меж необхідності. Досудове слідство повинно бути закінчене у кожній справі без порушення права на справедливий судовий розгляд і права на ефективний засіб захисту, що передбачено ст. ст. 6, 13 Конвенції.

У п. 253 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст. 6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6» ( п. 62 рішення ЄСПЛ у справі «Шубінський проти Словенії» від 18.01.2007).

У справі «Антоненков проти України» Європейський суд наголосив, що «розумність тривалості провадження має бути оцінена в світлі конкретних обставин справи з врахуванням критеріїв, напрацьованих Європейським судом, зокрема складності справи та поведінки заявника і відповідних державних органів. Крім того, також має прийматись до уваги характер процесу та значення, яке він мав для заявника (рішення у справі «Антоненков та інші про України» від 22.11.2005, остаточне).

Обов`язковість урахування цілої низки конкретних обставин справи при визначенні розумності строку у кримінальному провадженні зумовила також необхідність вироблення ЄСПЛ переліку взаємопов`язаних критеріїв, які сформовано, зокрема, у рішення ЄСПЛ у справі «Кениг проти Федеративної республіки Німеччини». Відповідно до п. 99 цього Рішення: «розумний строк розгляду в сенсі п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод оцінюється з огляду на обставини справи. Вивчаючи розумність строків кримінального процесу, суд звертає увагу inter alia (поміж іншим) на складність справи, поведінку заявника та рух справи в адміністративних органах і судах. Однак, затримки, викликані труднощами справи й поведінкою заявника, самі по собі не виправдовують тривалість судового розгляду. Головна причина полягає в процесі ведення справи, тобто саме способі реалізації уповноваженими суб`єктами своїх повноважень». Аналогічна позиція висловлена і у п. 116 рішення ЄСПЛ у справі «Вергельський проти України» від 12.03.2009, рішення у справі «Фрідленд проти Франції» від 27.06.2000, п. 67 рішення у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» від 25.03.1999, рішення у справі «Філіс проти Греції» від 27.08.1991.

Як передбачено ч. 2 ст. 28 КПК України регламентовано, що проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Разом з тим, ч. 6 ст. 28 КПК України містить спеціальну норму, за якою підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені процесуальним законом.

Ця норма кореспондується із положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 114 КПК України, які передбачають, що для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження. Будь-які строки, що встановлюються прокурором, слідчим суддею або судом, не можуть перевищувати меж граничного строку, передбаченого КПК України, та мають бути такими, що дають достатньо часу для вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень та не перешкоджають реалізації права на захист.

Отже, передбачений ч. 2 ст. 28 КПК України обов`язок слідчого судді стежити за дотриманням розумного строку при розгляді питань, віднесених до його компетенції, не виключає можливості розгляду ним клопотань, поданих на підставі ч. 6 ст. 28 КПК України, та встановлення процесуальних строків відповідно до положень ст. 114 КПК України.

Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними в Постановах Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 303/1679/18; від 18.10.2019 у справі № 757/37346/18; від 29.01.2020 у справі № 263/2612/19; від 25.03.2020 у справі № 757/5607/19; від 29.04.2020 у справі № 757/25205/19 та від 24.12.2020 у справі № 757/23781/20, які враховуються слідчим суддею в силу вимог ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Одночасно слідчий суддя враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачені цим Кодексом, а також те, що відповідно до ст. ст. 36, 40 КПК України прокурор та слідчий є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень - забороняється.

Натомість, системний аналіз зазначених вище положень законодавства, а також усталена практика Верховного Суду, дають підстави вважати, що слідчий суддя уповноважений встановлювати процесуальні строки для закінчення досудового розслідування, форми якого регламентовано Главою 24 КПК України.

Оскільки у кримінальному провадженні ОСОБА_14 виступає як власник житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , який є об`єктом суспільно-небезпечного посягання, визнаний речовим доказом та на який накладено арешт, а тому в силу вимог ч.6 ст. 28 КПК України є особою права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, а тому подано уповноваженим суб`єктом права на звернення з таким клопотанням.

Необхідно зауважити, що за правилами п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України, досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження;

З початку досудового розслідування, 21 лютого 2023 року до часу винесення ухвали слідчим суддею, спливом тривалий час, що становить майже 2,5 роки, однак досудове розслідування до цього часу не закінчено, жодній особі не повідомлено про підозру.

Поряд з вищевикладеним, необхідно приймати до уваги і критерії для визначення розумності строків кримінального провадження, передбачені ч. 3 ст.28 КПК України, згідно з якими, критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Формулювання фактичних обставин чинення кримінального правопорушення та її правова кваліфікація, не свідчать про особливу складність кримінального провадження, відсутні відомості, які б вказували на наявність перешкод або труднощів у розслідуванні цього кримінального провадження, що свідчить про відсутність об`єктивних обставин, які б перешкоджали здійснити раніше процесуальні дії у даному кримінальному провадженні, які вже тривають майже 2,5 роки.

Більш того, досудового розслідування, всупереч вимогам статей 2, 7, 9, 22, 28 КПК України, проводиться неефективно, оскільки останні процесуальні дії та процесуальні рішення органу досудового розслідування проведені ще в червні 2024 року, тобто впродовж як 1 року та 2 місяці взагалі не проводяться будь-які слідчі дії спрямовані на встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні в силу вимог ст. 91 КПК України, обов`язок на вчинення яких згідно ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора.

При цьому, така бездіяльність органу досудового розслідування жодним чином не пояснювалася прокурором під час судового розгляду, окрім як його посилання на не можливість встановлення процесуального строку досудового розслідування слідчим суддею з посиланням на Постанову Верховного Суду від 26 вересня 2024 року у справі № 569/9652/19, яка на думку слідчого судді є не релевантною, оскільки висновки в ній викладені в частині щодо застосування положення ч.8 ст. 615 КПК України, якою було врегульовано правило, що у кримінальних провадженнях, у яких не було нікому повідомлено про підозру, строки не спливають до настання певної події припинення чи скасування воєнного стану. Однак, на підставі Закону України № 3509-IX від 8 грудня 2023 року, положення ч.8 ст. 615 КПК України було виключено, а тому правові висновки, що викладені в Постанові Верховного Суду від 26 вересня 2024 року у справі № 569/9652/19 не підлягає застосуванню.

Оскільки досудове розслідування триває поза розумними строками, які б були необхідними і достатніми для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень, такі обставини спричиняють тривале й необґрунтоване обмеження прав, свобод і законних інтересів заявника як власника житлового будинку

Викладене вище свідчить про необхідність встановлення органу досудового розслідування чітких процесуальних строків для вчинення всіх необхідних та достатніх процесуальних дій у розумні строки, оскільки досудове розслідування здійснюється повільно без достатніх правових підстав та вагомих аргументів для цього, доводи прокурора під час розгляду клопотання про необхідність ще 2-3 роки для завершення досудового розслідування очевидно свідчить про не бажання завершити досудове розслідування у розумні строки за для запобігання обмеження прав та інтересів власника житлового будинку.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Враховуючи, що слідчий суддя наділений повноваженнями встановлювати процесуальні строки для закінчення досудового розслідування, про що детально зазначено вище, вказані дії не є та не можуть бути втручанням в дискреційні повноваження слідчого та прокурора, так як слідчий суддя лише встановлює строк, з урахуванням обставин конкретного кримінального провадження, для закінчення досудового розслідування, а не зобов`язує сторону обвинувачення прийняти конкретне процесуальне рішення по закінченні досудового розслідування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 28, 114 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.

Клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про встановлення процесуального строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000171 від 22.02.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч.2 ст. 15, ч.2 ст.190 КК України, задовольнити.

Встановити слідчому, який здійснює досудове розслідування та прокурору, який здійснює процесуальне керівництво досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000171 від 22.02.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч.2 ст. 15, ч.2 ст.190 КК України строк 2 (два) місяця для завершення проведення досудового розслідування та прийняття одного з процесуальних рішень, передбачених ст. 283 КПК України.

Визначений ухвалою слідчого судді строк слід обраховувати з моменту її отримання.

Контроль за виконанням покласти на прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000171 від 22.02.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч.2 ст. 15, ч.2 ст.190 КК України.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з моменту її оголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Повний текст ухвали проголошено об 14 год.00 хв. 17.09.2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1