Справа № 456/6028/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/22/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року у м. Львові колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 5 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

за участю: прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника-адвоката ОСОБА_8

встановила:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу обрано тримання під вартою, взявши його під варту із залу суду.

Вирішено питання з речовими доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди для себе та незаконного збагачення, у точно не встановлений час, однак не раніше березня 2025 до 20.05.2025 включно, одержав 03.04.2025 в період часу з 14:30 год. по 15:26 год. перебуваючи у ресторані «Оберіг», що розташований за адресою: м. Моршин, вул. Івана Франка 54А від ОСОБА_10 частину неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становило 41316,2грн., за обіцянку здійснення ним впливу на прийняття рішення посадовими особами, які уповноважені, згідно своїх службових повноважень та обов`язків та згідно примітки до ст.369-2 КК України, є особами, уповноваженими на виконання функцій держави, прийняти позитивне рішення у здійсненні переводу військовослужбовця ОСОБА_11 із військової частини НОМЕР_1 до медичної частини на території Львівської області із подальшим звільненням із військової служби. Надалі, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, 04.04.2025 в період часу з 10:17 год. по 10:21 год. перебуваючи у ресторані «Оберіг», що розташований за адресою: м. Моршин, вул. Івана Франка 54А, ОСОБА_7 одержав від ОСОБА_11 іншу частину неправомірної вигоди в сумі 2000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становило 82685,2 грн., за здійснення ним впливу на прийняття посадовими особами позитивного рішення у здійсненні переведення військовослужбовця ОСОБА_11 до медичної частини із подальшим звільненням останнього із військової служби. В подальшому, з метою доведення свого злочинного умислу до завершення, ОСОБА_7 20.05.2025 близько 15:50 год. перебуваючи в ресторані «Оберіг», який розташований за адресою: м. Моршин, вул. Івана Франка, 54А, під час зустріч із ОСОБА_10 , одержав для себе від ОСОБА_11 останню частину неправомірної вигоди в сумі 13000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становило 540488 грн. за здійснення ним впливу на прийняття посадовими особами Генерального штабу ЗСУ, які уповноважені, згідно своїх службових повноважень та обов`язків прийняти позитивне рішення у здійсненні переводу військовослужбовця ОСОБА_11 із військової частини НОМЕР_1 до медичної частини на території Львівської області із подальшим звільненням із військової служби. Відразу після закінчення вказаної зустрічі правоохоронними органами було припинено протиправну діяльність ОСОБА_7 , а предмет неправомірної вигоди вилучено.

Не погоджуючись з цим вироком,прокурор ОСОБА_6 та захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.12.2025 щодо ОСОБА_7 змінити, застосувати спеціальну конфіскацію на підставі п.1,2 ст.96-1, п.1 ч.1, ч.2 ст.96-2 КК України до грошової суми у розмірі 126 551,4 грн. (що відповідає вартості 3000 доларів США згідно із офіційним курсом НБУ станом на час ухвалення вироку), одержаних ОСОБА_7 унаслідок вчинення злочину та які були предметом кримінального правопорушення, стягнувши їх із ОСОБА_7 в дохід держави. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Апеляційні вимоги мотивовані тим, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 96-1, 96-2 КК України не застосував спеціальної конфіскації до грошових коштів одержаних ОСОБА_7 03.04.2025 та 04.04.2025 в загальній сумі 3000 доларів США та які є доходами ОСОБА_7 від інкримінованого останньому злочину.

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить змінити вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.12.2025 щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, визначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу з врахуванням положень ч.2 ст.53 КК України.

Апелянт зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, не відповідає особі обвинуваченого і є занадто суворим.

Вказує, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав вину, у вчиненому щиро розкаявся, є особою похилого віку, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні неповнолітню дитину. Є активним членом церковної громади, приймає активну участь власними коштами та працею в розбудові храму, має активну громадянську позицію, з самого початку повномасштабного збройного вторгнення рф в Україну являється добровольцем територіальної оборони м. Трускавця, займається благодійною волонтерською та громадською діяльністю.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції у вироку не обґрунтував чому обвинувачений ОСОБА_7 не зможе виправитися без ізоляції від суспільства, проігнорував те, що санкція ч. 2 ст. 369-2 КК України передбачає покарання у виді штрафу та не вмотивував, чому суд вважає за необхідне позбавити обвинуваченого волі.

Звертає увагу, що прокурор в судових дебатах просив суд першої інстанції призначити обвинуваченому покарання саме у виді штрафу з врахуванням положень ст.53 КК України, який обвинувачений був готовий і мав можливість сплатити.

Також захисник подав клопотання, в якому просить скасувати обраний обвинуваченому ОСОБА_7 вироком суду запобіжний захід у виді взяття під варту.

При апеляційному розгляді прокурор підтримав подану ним апеляційну скаргу та заперечив апеляційну скаргу сторони захисту.

Обвинувачений та його захисник підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задоволити.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційних скарг, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, встановила таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 369-2 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах не оспорюється, а тому судом апеляційної інстанції вирок суду у цій частині не переглядається.

Що стосується апеляційних доводів сторони захисту про невідповідність призначеного судом покарання тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з вимогами ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. ст.50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані не в повному обсязі.

Так, при призначенні ОСОБА_7 виду та розміру покарання суд врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується по місцю проживання, має на утриманні неповнолітню дитину та з врахуванням відсутності обтяжуючих покарання обставин, призначив останньому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не в повній мірі врахував те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії нетяжких, вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину, під диспансерним наглядом у лікаря психіатра та у лікаря нарколога не перебуває, займається благодійною, волонтерською та громадською діяльністю, кримінальним правопорушенням шкоди не завдано.

Також, з матеріалів кримінального провадження убачається, що під час судового розгляду у суді першої інстанції ОСОБА_7 надав визнавальні показання, не оспорював фактичні обставини справи і за його згодою судовий розгляд було проведено з урахуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням тяжкості скоєного ОСОБА_7 правопорушення, даних про його особу та майнового стану, наявності обставини, що пом`якшує покарання та відсутності обставин, які його обтяжують, вважає необхідним задовольнити скаргу захисника, змінити оскаржуване судове рішення та пом`якшити обвинуваченому призначене судом покарання до покарання у виді штрафу з врахуванням вимог ч.2 ст.53 КК України (розмір фактично отриманої обвинуваченим ОСОБА_7 неправомірної вигоди становив 16 доларів США, що становить 664 489, 4 грн.).

Саме таке покарання, на переконання колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і відповідатиме вимогам статей 50 та 65 КК України.

Окрім того, у зв`язку із зміною призначеного судом ОСОБА_7 покарання слід скасувати обраний вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 грудня 2025 року запобіжний захід у виді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу.

З приводу доводів прокурора про те, що суд безпідставно не застосував у цьому кримінальному провадженні, спеціальну конфіскацію відповідно до статей 96-1, 96-2 КК України, то такі є обґрунтованими з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна.

Згідно з ч.2 ст.96-1 КК України, у разі якщо гроші, цінності та інше майно, зазначені у частині першій цієї статті, були повністю або частково перетворені в інше майно, спеціальній конфіскації підлягає повністю або частково перетворене майно. Якщо конфіскація грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у частині першій цієї статті, на момент прийняття судом рішення про спеціальну конфіскацію неможлива внаслідок їх використання або неможливості виділення з набутого законним шляхом майна, або відчуження, або з інших причин, суд виносить рішення про конфіскацію грошової суми, що відповідає вартості такого майна.

За змістом ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, окрім іншого, суд має зазначити про долю речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.

Цих вимог при ухваленні вироку, суд першої інстанції дотримався не в повній мірі.

Встановлено, що санкція інкримінованого ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України передбачає покарання у виді штрафу від 2000 до 5500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк від 2-х до 5-ти років.

Відповідно до обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_7 03.04.2025 одержав від ОСОБА_10 , першу частину неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США, 04.04.2025 одержав для себе від ОСОБА_11 другу частину неправомірної вигоди в сумі 2000 доларів США, та 20.05.2025 одержав від ОСОБА_11 третю частину неправомірної вигоди в сумі 13 000 доларів США.

При цьому суд вирішив долю речових доказів грошових коштів в сумі 13 000 доларів США, застосувавши положення ст.100 КПК України про знищення несправжніх (імітаційних) грошових коштів.

Поряд із цим, суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме ст.96-1, 96-2 КК України, які є нормами матеріального права, що регламентують застосування спеціальної конфіскації до грошових коштів одержаних ОСОБА_7 03.04.2025 та 04.04.20215 в загальній сумі 3 000 доларів США та які є доходами від інкримінованого останньому злочину.

Таке рішення суду першої інстанції, з огляду на обставини кримінального провадження, визнається колегією суддів незаконним через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою зміну рішення суду першої інстанції.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що спеціальна конфіскація не є кримінальним покаранням, а тому її застосування не погіршує становища обвинуваченого, що узгоджується з висновками Верховного Суду від 16 вересня 2024 року у справі № 183/4229/23.

На підставі викладеного, апеляційні скарги прокурора та захисника підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , задоволити.

Вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 5 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 , змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.369-2 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 39 088 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 664 496 грн.

Відповідно до ст.ст. 96-1, 96-2 КК України, застосувати спеціальну конфіскацію до грошових коштів у розмірі 126 551,4 грн., які були предметом кримінального правопорушення, стягнувши їх із ОСОБА_7 в дохід держави.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти з ДУ «ЛУВП (№19)».

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: