ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_2 про самовідвід від розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.185 КК України, -

встановив:

Суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_2 заявив собі самовідвід від розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.185 КК України (Єдиний унікальний номер справи: №522/12429/25), про що подав письмову заяву.

Обґрунтовуючи поданий самовідвід суддя посилається на те, що 08.09.2025 ним було розглянуто справу за заявою потерпілої ОСОБА_4 про відвід судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_5 та прийнято рішення, яким головуючу ОСОБА_5 відведено від розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_3 .

Також суддя вказує на те, що під час розгляду вказаної справи обвинуваченого ОСОБА_3 було видалено із залу судового засідання за порушення порядку та непідкорення розпорядженням головуючого. Зокрема за те, що ОСОБА_3 ображав головуючого, не визнавав його повноважень як судді, принижував честь та гідність, висловлював тяжкі образи, що відбувалось в присутності учасників судового провадження, конвойної служби Національної гвардії України, помічника судді. Тому, на переконання судді ОСОБА_2 , такі обставини унеможливлюють об`єктивний та неупереджений розгляд ним кримінального провадження відносно ОСОБА_3 .

Учасники судового провадження будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились. При цьому, судом було надіслано виклик щодо доставки ОСОБА_3 із ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до приміщення суду, однак останнього до суду доставлено не було, проте його неявка, а також неявка інших учасників не перешкоджає вирішенню питання щодо поданого самовідводу суддею.

Враховуючи неявку учасників судового провадження, а також їх необов`язкову участь у розгляді заяви про самовідвід, суд відповідно до положень ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе судовий розгляд проводити за відсутності учасників провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Дослідивши заяву про самовідвід та додані до неї матеріали, суд приходить висновку про таке.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Частиною 1 ст. 80 КПК України передбачено, що за наявності підстав, передбачених ст.ст. 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 КПК України у разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу.

Так, судом встановлено, що в провадження судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_2 надійшло кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.185 КК України (Єдиний унікальний номер справи: №522/12429/25), після чого головуючий суддя вбачаючи обставини, передбачені п.4 ч.1 ст.75 КПК заявив собі самовідвід.

Оцінюючи на предмет обґрунтованості доводи поданої головуючим суддею заяви про самовідвід, суд виходить з наступного.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Приймаючи присягу, суддя бере на себе зобов`язання, зокрема, безсторонньо, неупереджено та незалежно здійснювати правосуддя.

Підходи до встановлення наявності упередженості та безсторонності суддів викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні у справі «Мироненко та Мартиненко проти України». У пунктах 66, 67 цього рішення вказано, що згідно з усталеною практикою Суду наявність безсторонності має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, такі природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім. Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного.

Згідно з усталеною практикою Суду застосування одного із цих критеріїв (підходів) або обох залежить від конкретних обставин, пов`язаних зі спірною поведінкою судді.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 3 травня 2007 року у справі «Бочан проти України» вказав, що Суд далі нагадує, що «безсторонність», в сенсі пункту 1 статті 6, має визначатися відповідно до суб`єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі тобто жоден із членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивного критерію тобто чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу.

У рішенні у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стосовно суб`єктивного критерію особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (пункт 50).

Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді. Саме така позиція відображена у пункті 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, та статті 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року.

Статтею 15 Кодексу суддівської етики передбачено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя не повинен зловживати правом на самовідвід. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.

Коментарем до Кодексу суддівської етики, затвердженим рішенням Ради суддів України від 4 лютого 2016 року № 1, роз`яснено, що відчуття упередженості це формування у судді до тієї чи іншої людини, яка є учасником судового розгляду, власного ставлення, заснованого не на об`єктивному критерії, а на особистих симпатіях або антипатіях. Зловживання правом на самовідвід не допускається. У цьому контексті зловживання правом на самовідвід означає недобросовісне використання суддею незначного приводу для того, щоб уникнути розгляду справи. За змістом коментованої статті заявлення суддею самовідводу є допустимим лише у разі неможливості ухвалення суддею об`єктивного рішення у справі.

Поняття «інші обставини, які викликають сумнів у його упередженості» є оціночним тлумаченням, використання якого залежить від правосвідомості особи, яка його застосовує.

Крім цього, як зазначено у пункті 104 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Craxi v. Italy» від 7 грудня 2000 року, професійні судді мають досвід та підготовку, що дозволяє їм не піддаватись впливу якихось зовнішніх чинників, коли йдеться про судовий розгляд.

Не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду занять, а також за мовними або іншими ознаками (частина перша статті 10 КПК України).

Відповідно до частини першої статті 11 КПК України під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи.

Положеннями вказаної норми закріплена одна із правових гарантій забезпечення поваги до людської гідності під час кримінального провадження. Повага до людської гідності є загальноправовим принципом.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Дотримання вказаного порядку забезпечує виконання завдань кримінального провадження, якими є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі статтею 321 КПК України головуючий у судовому засіданні керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності та порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, усуваючи з судового розгляду все, що не має значення для кримінального провадження.

Головуючий у судовому засіданні вживає необхідних заходів для забезпечення в судовому засіданні належного порядку.

Отже, основним обов`язком головуючого під час судового розгляду кримінального провадження є загальне керування ходом судового засідання, забезпечення дотримання послідовності та порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямування судового розгляду на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, усунення із судового розгляду всього, що не має значення для кримінального провадження.

Як вбачається із поданої головуючим суддею заяви, самовідвід судді ґрунтується лише на тому, що під час розгляду суддею заяви потерпілої ОСОБА_4 про відвід судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ображав головуючого, не визнавав його повноважень як судді, принижував честь та гідність, висловлював тяжкі образи, що відбувалось в присутності учасників судового провадження, конвойної служби Національної гвардії України, помічника судді. Разом з тим, сам суддя у поданій заяві вказує, що до порушника порядку судового засідання були застосовані заходи процесуального примусу, передбачені ч.1 ст.330 КПК.

Отже, з огляду на те, що суддя не може піддаватись впливу якихось зовнішніх чинників або власних емоцій, коли йдеться про судовий розгляд, а також на належне процесуальне реагування головуючого на неналежну процесуальну поведінку ОСОБА_3 , можна стверджувати про безумовну відсутність у судді упередженості, тому не можна вважати заявлений самовідвід достатньо обґрунтованим.

Про очевидну необґрунтованість тверджень заявленого самовідводу свідчить також і те, що суддя ОСОБА_2 після того, як отримав у своє провадження кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 , навіть не призначив судового засідання і не викликав сторони, а одразу заявив самовідвід, який ґрунтується на неналежній поведінці ОСОБА_3 у іншій справі, в якій поведінка, про яку ідеться в заяві судді, була припинена відповідними заходами процесуального примусу та справу вирішено прийняттям рішення і, можливо саме застосовані суддею до порушника заходи впливу позитивно вплинули на особу останнього.

За наведених обставин, встановлених розглядом заяви головуючого судді про самовідвід, що в розумінні п.4 ч.1 ст.75 КПК зазначені суддею в заяві підстави для самовідводу не є «іншими обставинами, які викликають сумнів неупередженості або об`єктивності судді», тому таку заяву не можна вважати обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 75, 76, 81, 369 372, 376 КПК України, суд

постановив:

В задоволенні заяви судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_2 про самовідвід від розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.185 КК України (Єдиний унікальний номер справи: №522/12429/25), відмовити.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

Єдиний унікальний номер справи: №522/12429/25

Номер провадження № 1-кс/522/5474/25

Головуючий суддя ОСОБА_1