УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 ОСОБА_5 захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференцзв`язку обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0001828 від 04.09.2025 року відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває вказаний обвинувальний акт.

Під час підготовчого судового засідання адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених подав клопотання про скасування арешту майна в яких просить суд скасувати арешти накладені на:

- автомобіль марки BMW чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_7 та користується ОСОБА_4 ;

- автомобіль марки RANDEROVER чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, власником якого є ОСОБА_5 .

Необхідність скасування арештів, накладених на зазначені транспортні засоби, захисник адвокат ОСОБА_6 обґрунтовує тим, що підставою для накладення арешту на майно було збереження речових доказів у кримінальному провадженні, однак на даний момент досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчено, справа перебуває на розгляді в суді, тобто всі необхідні експертні дослідження у кримінальному провадженні із вказаним транспортним засобом проведено, і відповідно у подальшому застосуванні таких заходів забезпечення кримінального провадження відпала потреба.

В судовому засіданні обвинувачені та їх захисник повністю підтримали клопотання, просили їх задовлити оскільки, вилучені транспортні засоби не відповідають визначеним ознакам речового доказу, закріпленим у ст. 98 КПК України та не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберігають на собі його сліди та не набуті кримінально-протиправним шляхом.

Прокурор в судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання, просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши клопотання, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що СВ Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції України в Рівненській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні за № №0001828 від 04.09.2025, за ознаками кримінальних правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.194 КК України.

За результатами розгляду клопотань слідчого, ухвалами слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_8 від 10.09.202525 було накладено арешт на автомобіль марки BMW чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_7 та користується ОСОБА_4 та автомобіль марки RANDEROVER чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, власником якого є ОСОБА_5 .

Відповідно до ухвали суду про накладення арешту на майно слідує, що підставою для цього слугувала необхідність збереження речового доказу з метою повного, всебічного та неупередженого проведення слідчий (розшукових) дій, що в свою чергу може позбавити можливості встановлення істини у кримінальному провадженні, а також проведення судових експертиз.

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (ч. 1 ст. 170 КПК).

Арешт майна становить собою різновид заходів забезпечення кримінального провадження, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1, 2 ст.131 КПК).

Також, положеннями КПК передбачено, що заявити клопотання про скасування арешту майна має право підозрюваний, обвинувачений, їх захисник чи законний представник, інший власника або володілець майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження на звернення. За наслідками розгляду такого клопотання слідчий суддя під час досудового розслідування чи суд під час судового провадження може скасувати арешт майна повністю чи частково якщо ініціатори клопотання доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або вилучений нею, повинен бути якнайшвидше повернутий власнику, крім випадків передбачених ст.ст. 160-166, 170-174 КПК України.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», а саме частиною 3 пункту 1 зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями174, 539 Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Відповідно до ст.170КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна або його скасування для прийняття законного та справедливого рішення суд, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Як встановлено в ході судового розгляду, цивільний позов в рамках кримінального провадження не заявлено.

Майнова шкода потерпілим ОСОБА_9 та приватному підприємству «Торговий центр Д» відшкодована у повному обсязі, що підтверджується розпискою від 11.11.2025, наданою ОСОБА_9 та довідкою від 18.11.2025 б/н, наданою ПП «Торговий центр Д» про те, що заподіну шкоду відшкодовано у повному обсязі, платіжною квитанцією на переказ готівки від 10.11.2025.

Також арештовані транспортні засоби органом досудового розслідування оглянуто, та вони не містять на собі слідів кримінального правопорушення, а тому відсутність можливості їх огляду під час судового провадження не вплине на повноту судового розгляду чи на дієвість кримінального провадження.

Згідно статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і арешт майна, допускається тільки у разі коли потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора та одночасно з цим може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням. Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права, законність та недоторканність права власності.

Засада недоторканності права власності у кримінальному провадженні випливає із поваги до права власності, позбавлення права власності та контролю з боку держави щодо використання власності, які закріплені у ст. 1 Протоколу. Особливе значення цього принципу пояснюється і закріпленням його серед загальних засад кримінального провадження (п. 9 ч. 1 ст. 7, ст. 16 КПК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено ЄСПЛ у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява № 6833/74 від 13 липня 1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Обмеження права власності не тільки має ґрунтуватися на законі, а знаходитись під дією судового контролю і мати тимчасовий характер.

Європейським судом з прав людини у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що під час вирішення питання щодо можливості утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом і правомірною метою, а з іншого вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою в кожному випадку має бути очевидна істотна причина.

У справі «Свіргунець проти України» ЄСПЛ навів висновки про те, що будь-яке втручання в мирне володіння майном має супроводжуватися процесуальними гарантіями, які надають відповідній фізичній чи юридичній особі обґрунтовану можливість звернутися зі своєю справою до компетентних органів державної влади для ефективного оскарження заходів, які становлять втручання у права, гарантовані цим положенням. Під час оцінки дотримання цієї умови необхідно здійснити комплексний розгляд відповідних судових та адміністративних процедур.

Власник майна ініціюючи перед слідчим суддею питання щодо здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, а саме, звернувшись до слідчого судді з даним клопотанням, має обґрунтовані підстави, вважати, що такий спосіб захисту його прав є належним.

Об`єктом судового контролю суду, серед іншого, є оцінка того, чи відповідні процесуальні дії не мають характер надмірного втручання у право власності володільця майна.

З аналізу зазначених вище норм процесуального законодавства вбачається, що навіть якщо ухвалою слідчого судді про обшук надано дозвіл на вилучення певного майна, яке у подальшому було арештоване, це не може бути перешкодою для перевірки наявності підстав для обмеження власника майна у його конституційному праві володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

У цій ситуації, не можна залишити поза увагою і те, що застосовуючи відповідні обмеження, орган досудового розслідування, повинен перевірити і довести те, що вилучене майно відповідає критеріям, визначеним у статті 98 КПК України, чого у даній справі належним чином зроблено не було, адже слідчому судді не надано переконливих доказів на підтвердження того, що таке майно має доказове значення у кримінальному провадженні і у разі задоволення клопотання заявника таке майно буде втрачено.

Наведене, за переконанням суду, не може бути залишено без належної процедури судового контролю, зокрема в частині наявності законних підстав для обмеження права власності, який гарантовано статтею 16 КПК України.

У рішенні ЄСПЛ від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України», серед іншого, Суд прийшов до висновку про те, що верховенство права між іншим (inter alia) передбачає, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль дає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Наведена справа стосувалася оцінки питання втручання у приватне життя, а отже таку позицію можна вважати дотичною і до питання вилучення майна у кримінальному провадженні, тобто мирного володіння таким майном.

Норми ч. 2 ст. 19 Конституції України, вказують на те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, ухвалюючи рішення за клопотанням суд враховує, що до особи яка є власником або володільцем майна, має бути застосована належна правова процедура.

В ході розгляду клопотання даних про те, що арештоване майно має незаконне походження не здобуто.

Також судом враховано і те, що у кримінальному провадженні має існувати розумне співвідношення пропорційності між засобами, що застосовуються, і метою, яку прагнуть досягти будь-які заходи, що застосовуються державою, у тому числі заходи, спрямовані на контроль за використанням майна приватної особи. Ця вимога виражається у понятті «справедливого балансу», який повинен бути досягнутий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи.

Таким чином виходячи з наведених вище доводів та мотивів, суд приходить до висновку, що подальше обмеження власника у праві використання майна, суперечить наведеним положенням Конституції України, КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись ст. 371, 372, 376 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_6 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт майна, накладений у кримінальному провадженні №№0001828:

- відповідно до ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_8 від 10.09.2025 року на автомобіль марки RANDEROVER чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, власником якого є ОСОБА_5 ;

- відповідно до ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_8 від 10.09.2025 року на автомобіль марки BMW чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_7 та користується ОСОБА_4 .

Транспортний засіб RANDEROVER чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, повернути безоплатно власнику - ОСОБА_5 ; Транспортний засіб марки BMW чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернути безоплатно його користувачу ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя