Справа № 737/787/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/826/25
Категорія - ч.2 ст. 286 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, відомості про яке 06 грудня 2014 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000232, за апеляційною скаргою заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Куликівського районного суду Чернігівської області від 19 вересня 2025 року,

щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканцям. АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійною технічною освітою, пенсіонера, який має другу групу інвалідності, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою ОСОБА_8 звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього закрите на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Стягнуто ОСОБА_8 на користь держави 10 345 грн. 31 коп. процесуальних витрат на залучення експертів.

Питання про долю речових доказів і документів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Як установив суд, 05.12.2014, близько 19 год. 20 хв., автомобіль марки «ЗАЗ» моделі «110307» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, рухався по автодорозі Р67 «Чернігів-Ніжин-Прилуки-Пирятин» з боку сел. Куликівка, Чернігівського (Куликівського) району, Чернігівської області в бік м. Чернігова. Рухаючись у вказаному напрямку, зазначеної автодороги, на відстані 301 м до повороту на с. Виблі Чернігівського (Куликівського) району Чернігівської області, ОСОБА_8 був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не обрав безпечної швидкості руху, перед зміною напрямку руху праворуч не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, допустив виїзд на праве узбіччя відносно напрямку свого руху, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка рухалась по правому узбіччю, у попутному з автомобілем напрямку руху, у бік м. Чернігова.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому обох кісток правої гомілки в середній третині зі зміщенням уламків, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та закритого перелому хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням уламків, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 21 день.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п. 2.3 б, 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху, що стало причиною настання події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Продовжуючи злочинну діяльність, 05.12.2014, близько 19 год. 20 хв., ОСОБА_8 після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, усвідомлюючи, що в результаті наїзду ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, в порушення вимог п. 2.10 (у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 ПДР; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 ПДР, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди; є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, маючи змогу надати потерпілій допомогу, зокрема викликати екстрену медичну допомогу, з`ясувати стан потерпілої, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, залишив місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди та зник на автомобілі марки «ЗАЗ» моделі «110307» реєстраційний номер НОМЕР_1 , у невідомому напрямку, тим самим завідомо залишив без допомоги потерпілу ОСОБА_9 , яку сам поставив у безпорадний та небезпечний для життя стан.

З огляду на те, що подія дорожньо-транспортної пригоди мала місце 05 грудня 2014 року і на момент судового розгляду минули строки давності притягнення винного до кримінальної відповідальності, суд прийшов до висновку про можливість звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 та ч. 2 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи обґрунтованість звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, просить ухвалу суду першої інстанції змінити, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, вважати що дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. Крім того, просить процесуальні витрати в сумі 10 345 грн. 31 коп. віднести на рахунок держави. В решті ухвалу суду залишити без змін.

Аргументує тим, що в ухвалі місцевий суд встановив, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження. Однак, всупереч ст. 370, ч. 1 ст. 374 КПК України, в ухвалі суд вказав формулювання обвинувачення, яке не відповідає встановленим фактичним обставинам справи. Зокрема, судом зазначено, що дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Оскільки за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_8 обвинувачувався у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, то суд в ухвалі вказав неправильне формулювання обвинувачення про спричинення смерті потерпілій, тим самим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та допустив істотні суперечності в ухвалі, що перешкодили ухваленню законного та обґрунтованого рішення.

При цьому, прокурор не заперечує, що суд прийшов до правильного висновку про те, що відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК України при постановленні ухвали необхідно вирішити і питання розподілу процесуальних витрат. Однак, звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 вказано про необхідність вирішення питання щодо процесуальних витрат у різних за процесуальною формою судових рішеннях, при цьому не визначено, які саме витрати необхідно стягувати з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито, у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності, а які, відносити на рахунок держави.

Особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження щодо неї на цій підставі не є тотожним визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини.

У такому випадку, наявність факту понесення органом досудового розслідування витрат, пов`язаних із здійсненням кримінального провадження, не може бути приводом для стягнення цих витрат з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку із звільненням її від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

Таким чином, прокурор вважає, що закриваючи кримінальне провадження, суд першої інстанції на порушення вимог ст.ст. 124, 370 КПК України, процесуальні витрати на проведення судової експертизи стягнув з обвинуваченого, хоча вирок щодо не нього не ухвалювався, а тому такі витрати підлягали віднесенню на рахунок держави.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Під неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність розуміють незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_8 обвинувачувався у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та у порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

У судовому засіданні обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень не перевірялись, оскільки стороною захисту було подане клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

В мотивувальній частині ухвали суд вказав, що 05.12.2014, близько 19 год. 20 хв., автомобіль марки «ЗАЗ» моделі «110307» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, рухався по автодорозі Р67 «Чернігів-Ніжин-Прилуки-Пирятин» з боку сел. Куликівка, Чернігівського (Куликівського) району, Чернігівської області в бік м. Чернігова, на відстані 301 м до повороту на с. Виблі Чернігівського (Куликівського) району Чернігівської області, через неуважність ОСОБА_8 , який не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не обрав безпечної швидкості руху, перед зміною напрямку руху праворуч не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, допустив виїзд на праве узбіччя відносно напрямку свого руху, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка рухалась по правому узбіччю, у попутному з автомобілем напрямку руху, у сторону м. Чернігова.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому обох кісток правої гомілки в середній третині зі зміщенням уламків, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та закритого перелому хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням уламків, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 21 день.

Тобто, судом було встановлено, що в результаті кримінально карних дій обвинуваченого потерпіла ОСОБА_9 зазнала тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Крім того, судом було встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що було підтверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №8.

Таким чином, достеменно встановивши, що смерть потерпілої ОСОБА_9 наступила не в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 05 грудня 2014 року, визначаючи правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, суд помилково вказав, що вони полягають у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Отже, слушними є доводи прокурора про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим ухвала суду в цій частині підлягає зміні з вказівкою на правильну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 .

Заслуговують на увагу й доводи прокурора про невірне вирішення судом витрат, понесених органом досудового розслідування на залучення експертів у даному кримінальному провадженні.

За приписами ст. 118 КПК України одним із видів процесуальних витрат є витрати, пов`язані із залученням експертів.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням, зокрема експерта, несе сторона кримінального провадження, яка його залучила, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Залучення стороною обвинувачення спеціалістів, експертів спеціалізованих державних установ, проведення експертизи (обстежень і досліджень) за дорученням слідчого судді або суду здійснюються за рахунок коштів, що за цільовим призначенням виділяються таким експертним установам з Державного бюджету України.

Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Колегія суддів звертає увагу, що об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17) сформулювала висновок з цього питання, який зводиться до того, що в разі звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, у тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрите на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Аналогічний правовий висновок зробив ККС ВС у своїй постанові № 297/2444/21, провадження № 51-3359км22 від 01.02.2023 року.

Також, у своїх судових рішеннях Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що чинний кримінальний процесуальний закон чітко встановлює, що витрати на залучення експерта стягуються з обвинуваченого лише у двох випадках: ухвалення щодо нього (обвинуваченого) обвинувального вироку; залучення експерта безпосередньо обвинуваченим (стороною захисту).

Беручи до уваги те, що ОСОБА_8 був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього було закрите, при цьому достеменно встановлено, що ініціатором проведення експертизи був орган досудового розслідування, тому відповідно до приписів статей 122, 124 КПК України, витрати на проведення експертизи не підлягають стягненню з обвинуваченого, а мають бути віднесені на рахунок держави, як про це слушно зауважив прокурор.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 408, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Куликівського районного суду Чернігівської області від 19 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 у частині формулювання обвинувачення та розподілу процесуальних витрат, змінити.

Вважати, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 1 ст. 135 КК України як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, та за ч. 2 ст. 286 КК України за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілій тяжкі тілесні ушкодження.

Процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування на залучення експертів в сумі 10 345 грн. 31 коп. віднести на рахунок держави.

У решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12