Справа № 346/6341/25
Провадження № 1-кп/346/786/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого - судді ОСОБА_1 , без проведення судового розгляду у судовому засіданні, за відсутності учасників судового провадження, без фіксування за допомогою технічних засобів,

розглянувши у спрощеному провадженні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000246, в якому ОСОБА_2 (який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Спас, зареєстрований за адресою та проживає: АДРЕСА_1 ; освіта середня; судимостей не має; на утриманні нікого немає; оператор котельні в Нижньовербізькому ліцеї, на обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не перебуває) обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а сторонами та іншими учасниками кримінального провадження, є: з боку обвинувачення - прокурор: ОСОБА_3 , з боку захисту - обвинувачений: ОСОБА_2 , його захисник: ОСОБА_4 та потерпілий: ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в :

Щодо обвинувачення, яке суд вважає доведеним.

В порушення вимог ст. 28 Конституції України та Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству», 02.11.2025 року близько 12 години ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи в будинку, що за адресою АДРЕСА_1 , вчинив словесний конфлікт із своїм сватом ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Під час вказаного конфлікту ОСОБА_2 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання щодо здоров`я потерпілого, наніс декілька ударів кулаком правої руки в область голови, в результаті чого спричинив ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку; садна та підапоневротчної гематоми лобної ділянки ліворуч; синця на обличчі в межах лівих орбітальної, виличної, щічної та підщелепної ділянок, які відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Отже, ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений ОСОБА_2 , згоден із цими обставинами, які були встановлені під час дізнання та не оспорює їх, про що подав письмову заяву. При цьому суд відзначає, що ОСОБА_5 , як потерпілий також подав письмову заяву, якою теж висловив згоду із вказаними обставинами.

І тому суд вважає, що вказане діяння, у вчиненні якого ОСОБА_2 звинувачує прокурор, дійсно мало місце, і це діяння дійсно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України. І з цих же мотивів та оскільки ОСОБА_2 беззаперечно та добровільно і свідомо визнав свою вину, суд вважає винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення саме його.

Таким чином суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений ОСОБА_2 в осудному стані, вчинив кримінальне правопорушення, яке правильно кваліфіковано прокурором за частиною 2 статті 125 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винен саме ОСОБА_2 .

Щодо покарання.

Обставин, які б виключали кримінальну протиправність діяння ОСОБА_2 або звільняли його від кримінальної відповідальності чи від покарання судом не встановлені, а тому ОСОБА_2 підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення за частиною 2 статті 125 КК України.

Суд погоджується із прокурором у тому, що обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_2 та передбачені частиною 1 статті 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах. Але разом з цим, має місце обставина, яка на підставі пункту 1 частини 1 статті 66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують її покарання, зокрема: щире каяття обвинуваченого.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3).

Разом з цим суд застосовує і положення статті 65 КК України за якими: Суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу (частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень (частина 4).

При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тож вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_2 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 125 КК України, суд виходить з наступного:

- суд враховує, що санкція частини 2 статті 125 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до одного року, або пробаційним наглядом на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк;

- суд враховує положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання ОСОБА_2 у цій справі, що вказані вище та нижче за текстом;

- суд враховує конкретні обставини (що вказані у формулюванні обвинувачення), за яких ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості, в силу положень частини 2 статті 12 КК України, є кримінальним проступком та кваліфікуються за частиною 2 статті 125 КК України;

- суд враховує, що ОСОБА_2 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення умисно, тобто з прямим умислом, і наслідком його діяння було порушення права людини на недоторканість її тіла, але ОСОБА_2 визнав свою вину добровільно;

- суд враховує, що обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_2 та передбачена частиною 1 статті 67 КК України є вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах;

- але разом з цим суд враховує, що обставиною, яка на підставі пункту 1 частини 1 статті 66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують покарання, є щире каяття ОСОБА_2 ;

- ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Спас, зареєстрований за адресою та проживає: АДРЕСА_1 ; освіта середня; судимостей не має; на утриманні нікого немає; оператор котельні в Нижньовербізькому ліцеї, на обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не перебуває.

Таким чином, з урахуванням викладених судом обставин, які він застосовує у їх сукупності для призначення ОСОБА_2 покарання суд вважає, що найменш суворий вид покарання, що передбачений частиною 2 статті 125 КК України, тобто штраф, але при цьому з урахуванням частини 2 статті 53 та частини 2 статті 50 КК України, у розмірі - 90 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що на підставі п.5 підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України складає 1530 гривень, оскільки 1 неоподатковуваний мінімум доходів громадян складає 17 гривень, а 90 - саме 1530 гривень) є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Тут суд хоче відзначити, що він врахував, що обвинувачений притягається до кримінальної відповідальності вперше, визнав свою вину та щиро покаявся, що суд і враховує, як підставу для застосування найменш суворого покарання з тих, що передбачені санкцією ч.2 ст.125 КК України. Але зважаючи на тяжкість вчиненого діяння, конкретні обставини його вчинення (нанесення кількох ударів розкладним ножем в ділянку лівої гомілки), форму вини (прямий умисел), наслідки цього діяння (різані рани задньої поверхні лівої гомілки) та майновий стан обвинуваченого, штраф у найменшому чи середньому розмірі не зможе виконати мети покарання, яке повинно бути справедливим, співмірним й індивідуалізованим, але також повинно запобігати вчиненню нових кримінальних правопорушень не тільки засудженим, а й іншими особами. Тому суд призначає штраф у розмірі 1530 гривень.

Щодо речових доказів і документів.

В силу положень частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатись до набрання рішенням законної сили. При цьому, частина 9 статті 100 КПК України прямо передбачає, як суду треба вирішити питання про долю конкретних речових доказів і документів.

Однак, в матеріалах справи речові докази відсутні, а тому підстави для вирішення питань щодо їх долі, як і документів - відсутні.

Інші процесуальні питання.

Підстави, для вирішення судом інших питань, передбачених статтею 368 КПК України - відсутні.

Таким чином, на підставі всього вище викладеного та керуючись статтями 1-33,36,37,42,45-52,55,61-62,75-110,113-129,170-211,290-293,302,318-371,373-77,381,382,392-395,532 КПК України суд

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_2 винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України.

Призначити ОСОБА_2 , за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України основне покарання у вигляді штрафу у розмірі 90 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1530 гривень.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених частиною 1 статтею 394 КПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку надіслати всім учасникам судового провадження.

Учасники судового провадження, також, мають право отримати копію вироку в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області.

Суддя: ОСОБА_1