ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1451/25 (1-кп/632/161/25) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2513/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова, в режимі відеоконференції, провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на ухвалу Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 ,-

УСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою задоволено клопотання прокурора Зміївського відділу Чугуївської окружної прокуратури Харківської області та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , 2000 року народження, обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України, та ч.2 ст.125 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 25 січня 2026 року, без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою мешкання його бабусі ОСОБА_8 ( АДРЕСА_1 ).

В обґрунтування своєї апеляційної скарги посилається на те, що стороною обвинувачення не було доведено існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, не надано доказів того, що перебуваючи на волі обвинувачений вчинить нове кримінальне правопорушення. Також не наведено обставин, які свідчать про те, що зазначені ризики не зменшились або з`явились нові ризики. Вказала, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, а тому твердження про можливість вчинення ним нових злочинів є безпідставним.

Зазначила, що прокурором не обґрунтовано неможливість обрання більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора.

Наголосила, що судом першої інстанції не визначено альтернативного запобіжного заходу, або обґрунтування неможливості визначити такий альтернативний запобіжний захід, як застава.

Вказала, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, примирився з матір`ю, яка є потерпілою по справі і яка не заперечувала, та наполягала на зміні запобіжного заходу на більш м`який. І обвинувачений і потерпіла не заперечували на його проживанні у бабусі обвинуваченого, яка надала на це свою згоду.

У судове засідання учасники судового провадження не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про розгляд за їх участі не подавали.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за вчинення якого останньому може бути призначено покарання до 8 років позбавлення волі, та нетяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, за вчинення якого може бути призначено покарання у виді обмеженням волі на до 2 років, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні..

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин провадження, а саме того, що ОСОБА_6 обвинувачується в нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, а також враховуючи конкретні обставини їх спричинення, а саме заподіяння їх своїй матері, на думку колегії суддів у цьому провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства та потерпілого.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання захисника на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність ризику переховування від суду, зважаючи на суворість можливого покарання, відсутності у обвинуваченого стабільних міцних соціальних зав`язків, осіб на утриманні та наявності воєнного стану, який дії наразі в Україні.

Що стосується існування ризику незаконного впливу на свідків, потерпілу у цьому ж кримінальному провадженні, то цей ризик знаходить своє підтвердження, оскільки обвинувачений має можливість вдатись то такої поведінки з метою переконання або примусу останніх надати показання у вигідному для ОСОБА_6 аспекті, враховуючи, що свідки і потерпілі є близькими особами обвинуваченого.

Посилання захисника на те, що судом не взято до уваги згоду бабусі прийняти обвинуваченого для проживання, а також того, що ОСОБА_6 примирився з матір`ю, яка є потерпілою по справі і яка не заперечувала, та, навіть, наполягала на зміні запобіжного заходу на більш м`який, є безпідставними, оскільки під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу, судом розглядалась ця можливість, однак ці факти у сукупності не можуть свідчити про можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, через неможливість виключення ризику впливу обвинуваченого на потерпілих і свідків.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду щодо незастосування альтернативного запобіжного заходу, або обґрунтування неможливості визначити такий альтернативний запобіжний захід, як застава, позбавлені підґрунтя з огляду на таке.

Згідно п.1 ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на обставини кримінального провадження, зокрема про застосування фізичного насильства до жінки похилого віку зі спричиненням тяжких тілесних ушкоджень, то колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції про незастосування застави є правильним.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, ніж тримання під вартою без визначення розміру застави, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та відсутності підстав для скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 залишити без задовлення.

Ухвалу Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді