ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі

судового засідання ОСОБА_4

за участі сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Чернівецького районного суду м. Чернівці від 11 грудня 2025 року у кримінальному провадженні №0000190,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Чернівецького районного суду м. Чернівців від 11 грудня 2025 року задоволено клопотання прокурора Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_5 та продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Чернівецький слідчий ізолятор» до 08 лютого 2026 року включно.

На вказане рішення районного суду обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також адвокат ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 у поданій ним апеляційній скарзі зазначає, що ухвала оскаржувана ухвала районного суду та клопотання прокурора є незаконними, оскільки судом допущено неповноту судового розгляду, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального права та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

ЄУНСС: 725/2392/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_10

НП:11-кп/822/426/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_1

На думку апелянта, зазначене порушує його права, закон, верховенство права, міжнародні договори з прав захисту людини, та дає підстави для апеляційного оскарження.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 стверджує, що судом першої інстанції ухвалено суперечливі та незаконні рішення, чим порушено істотний ряд процесуального та матеріального права, конституційних та конвекційних гарантій.

Адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , просить скасувати ухвалу районного суду та обрати його підзахисному запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.

Уважає, що районним судом порушено норми матеріального та процесуального права, які суттєво вплинули на законність прийнятого рішення.

Зазначає, що прокурором у клопотанні не надано жодного доказу про те, що ОСОБА_7 має намір переховуватись від слідства та суду, впливати на свідків чи продовжити злочинну діяльність.

Крім того, звертає увагу на те, що досудове розслідування давно завершено, усі необхідні слідчі дії проведені, а тому обвинувачений не зможе незаконно вплинути на подальший судовий розгляд.

Також просить врахувати, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце проживання, на його утриманні перебуває старенька мати, яка є особою з інвалідністю та потребує його допомоги та догляду.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши надані відповідно до ст. 422-1 КПК України матеріали провадження та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Ухвалюючи рішення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, передбаченим статтями 177 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Як вбачається із надісланих на адресу апеляційного суду матеріалів, Чернівецьким районним судом м. Чернівці здійснюється розгляд кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000190 від 01.08.2023 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 111 КК України та ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 114-2 КК України.

Ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, який в подальшому продовжувався, останній раз ухвалою Чернівецького районного суду м. Чернівці від 20 жовтня 2025 року.

У ході судового розгляду в районному суді, прокурор ОСОБА_5 заявив клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Оскаржуваною ухвалою Чернівецького районного суду м. Чернівці від 11 грудня 2025 року вказане клопотання прокурора було задоволено та продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк тримання під вартою до 08 лютого 2026 року, без визначення розміру застави.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , районний суд належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування ризиків можливої протиправної поведінки обвинувачених.

Так, районний суд врахував, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яке є особливо тяжким злочином, проти основ національної безпеки, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна. Крім того, обвинувачений офіційно не працює, не має стабільного заробітку та не має міцних соціальних зав`язків.

Отже, об`єктивно продовжують існувати ризики переховування його від органу досудового розслідування та суду, а також продовження вчинення кримінальних правопорушень.

Що стосується продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , то суд першої інстанції, зважаючи на те, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 114-2 КК України, відноситься до особливо тяжких злочинів проти основ національної безпеки України, санкція якого передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі, а також те, що він ніде не працює, не має міцних соціальних зв`язків, дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків переховування обвинуваченого від суду та вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Отже, колегія суддів погоджується з тим, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обох обвинувачених продовжують існувати та не зменшились, а тому суд першої інстанції прийняв правильне рішення про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання їх під вартою.

Колегія суддів вважає, що прийняте судом першої інстанції судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи апеляційних скарг обвинувачених не заслуговують на увагу, оскільки не знаходять свого підтвердження матеріалами кримінального провадження та спростовуються змістом оскаржуваної ухвали.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою дотримався вимог кримінального процесуального закону, належним чином дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування та продовження такого запобіжного заходу, та навів у своєму рішенні вмотивовані підстави для висновку про наявність і незменшення відповідних ризиків.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_8 про те, що прокурором не надано доказів на підтвердження існування ризиків, зазначених у клопотанні, то такі є безпідставними, оскільки ризиком, у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Тобто, доведеність ризиків не передбачає фактичне вчинення конкретних дій особою, спрямованих на створення перешкод у кримінальному провадженні, оскільки оцінці підлягає наявність вірогідності вчинення таких дій.

Посилання захисника на завершення досудового розслідування саме по собі не свідчить про автоматичне зникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки на стадії судового розгляду не виключається можливість переховування обвинувачених від суду чи вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд звертає увагу і на те, що вимоги апеляційної скарги захисника, який заперечує існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та одночасно просить застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у цій частині є суперечливими оскільки за змістом ст.194 КПК України будь-який запобіжний захід може бути застосований лише за наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із наведених ризиків.

Обставини, на які посилається сторона захисту, зокрема відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання та необхідність догляду за матір`ю, були відомі суду першої інстанції та отримали належну оцінку, однак у сукупності з іншими даними про особу ОСОБА_7 вони не нівелюють встановлені ризики та не дають підстав для висновку про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу є незаконним, то такі не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції та спресовуються змістом самого клопотання, яке повністю відповідає вимогам ст. 199 КПК України. Крім того, вказуючи на незаконність клопотання прокурора, обвинувачениий не наводить жодних аргументів на підтвердження цих доводів.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а підстав для її скасування чи зміни, як і для задоволення апеляційних скарг, немає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали, у ході апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу Чернівецького районного суду м. Чернівці від 11 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3