Справа № 333/9527/25 Провадження № 1-кп/333/914/25
ВИРОК

Іменем України

12 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Запоріжжя, кримінальне провадження № 0000775, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.05.2023 року, відносно:

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжі, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, який не має на утриманні неповнолітніх чи малолітніх дітей, працюючого машиністом екструдера в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Профайн Україна», зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 336 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Судом визнано доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року на території України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено воєнний стан та Указом Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого законом України № 2105-ІХ від 03.03.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію, Указом Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» від 07.11.2022 року № 758/2022 на території України продовжено загальну мобілізацію.

ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 у період оголошеного Указу Президента України від 24.02.2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», в редакції Указу Президента України від 05.02.2024 року № 50/2024, затвердженого Законом України від 06.02.2024 року № 3565-IX «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», пройшов військово-лікарську комісію ІНФОРМАЦІЯ_2 , за результатами якої, згідно з обліком даних та довідки військово-лікарської комісії № 1144 від 27.04.2023 року, ОСОБА_3 визнаний придатним до військової служби.

28.04.2023 року, після проходження військово-лікарської комісії, ОСОБА_3 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , була виписана повістка на відправлення о 08 год. 15 хв. 02.05.2023 року, із необхідністю прибути на вказану дату до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою відправлення останнього у складі команди НОМЕР_1 , для подальшого проходження служби у Збройних силах України за мобілізацією. У зв`язку з відмовою ОСОБА_3 отримувати та підписувати повістку, було складено акт про відмову від отримання повістки та у присутності свідків ОСОБА_3 було повідомлено повний зміст повістки та дату і час прибуття до

ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, ОСОБА_3 усупереч вимог ст. 65 Конституції України, ст. ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України від 25.03.1992 року № 2232-XII, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-XII, та Указу Президента України від 24.02.2022 року, № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», в редакції Указу Президента України від 05.02.2024 року № 50/2024, затвердженого Законом України від 06.02.2024 року № 3565-IX «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», з метою ухилення від призову за мобілізацією, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, будучи належним чином повідомленим про прибуття на конкретну дату та час, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, без поважних на те причин, ОСОБА_3 02.05.2023 року, не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 та в подальшому не відбув у складі команди НОМЕР_1 , для подальшого проходження служби у Збройних силах України за мобілізацією, відповідно до служби у Збройних Силах України не приступив, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, будучи придатним до військової служби.

2. Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений.

Своїми умисними діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України, що кваліфікується як: ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

3.Позиція обвинуваченого.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, щиро покаявся, підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення та при цьому пояснив суду, що дійсно він, будучи військовозобов`язаним, перебуваючи на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , 27.04.2023 року пройшов військово-лікарську комісію, а 28.04.2023 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , відмовився від отримання та підписання повістки для відправлення у військову частину на 02.05.2023 року для подальшого проходження військової служби під час мобілізації та не прибув на визначений час та дату, які вказані у повістці, до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також зазначив, що зараз він має офіційну відстрочку від мобілізації, надану його роботодавцем через критичну важливість його діяльності.

4. Докази на підтвердження встановлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та порядок їх дослідження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважав за недоцільне досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки про таке не заперечували всі учасники судового провадження, які пояснили, що правильно розуміють зміст цих обставин, така їх позиція є добровільною, вони розуміють, що будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Пунктом 6 розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету Міністрів Ради Європи «Стосовно спрощення кримінального правосуддя» визначено, що оскільки при процедурі «заява підсудного про визнання вини» від обвинуваченого вимагається явка до суду на ранній стадії провадження, щоб заявити в суді публічно чи приймає він чи спростовує обвинувачення проти себе, то суд в таких випадках має вирішувати, обійтися без всього процесу розслідування або його частини чи негайно перейти до розгляду особи правопорушника, ухвалення вироку та, по можливості, вирішення питання щодо компенсації.

Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 року (скарга № 6903/75) «Девеер проти Бельгії» (Deweerv. Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

Суд пересвідчився, що позиція обвинуваченого ОСОБА_3 щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, є добровільною і не пов`язана з вищевказаними чинниками.

Відтак, за погодженням з усіма учасниками судового провадження, суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

5. Висновок суду щодо винуватості обвинуваченого.

Під час допиту обвинувачений не заперечував, що він дійсно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, за вказаних в обвинувальному акті обставинах, і беззаперечно визнав свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України. Покази обвинуваченого суд вважає такими, що повністю відповідають фактичним обставинам, встановленим судом, а також дослідженим матеріалам кримінального провадження, тому розцінює їх як достовірні, приймає як доказ його вини і вважає, що вони в сукупності з дослідженими в ході судового слідства доказами можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

За таких обставин, суд вважає доведеним пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення і кваліфікує дії останнього за ст. 336 КК України як: ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

6. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання та дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що він має постійне місце реєстрації та проживання. До складу його сім`ї входить дружина та повнолітній син. На обліку в психоневрологічному та наркологічному кабінетах КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР не знаходиться. Працює та має постійний дохід. Раніше не судимий.

7. Мотиви призначення покарання.

За п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд, згідно зі ст. 65 КК України, враховує межі, установлені санкцією ст. 336 КК України, характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу винного, його ставлення до скоєного, наявність обставин, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Санкцією ст. 336 КК України передбачено позбавлення волі на строк від трьох до п`яті років. За ступенем тяжкості вчинене кримінальне правопорушення, згідно зі ст. 12 КК України, є нетяжким злочином.

Суд враховує ставлення обвинуваченого до скоєного, що полягає у повному визнанні винуватості, дані, що характеризують особу винного раніше не судимий, має вищу освіту, його стан здоров`я на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, соціальні зв`язки одружений, має постійне місце проживання, яке співпадає з його адресою реєстрації, офіційно працевлаштований.

За сукупності вищенаведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання в межах санкції ст. 336 КК України, а саме у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання про можливість застосування до обвинуваченого положень статей 75 і 76 КК України, суд враховує сучасну судову практику, зокрема правові висновки Верховного Суду, які підлягають оцінці у системному зв`язку з нормами кримінального закону. У постанові від 20.11.2024 року у справі № 592/18486/23 Верховний Суд наголосив на тому, що у типових кримінальних провадженнях за ст. 336 КК України застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням, як правило, не забезпечує досягнення мети покарання в умовах воєнного стану, оскільки ухилення від мобілізації посягає на обороноздатність держави та загрожує національній безпеці. Разом із тим Верховний Суд не сформулював абсолютної заборони на застосування ст. 75 КК України у справах цієї категорії, а вказав на необхідність врахування можливості існування виняткових обставин, що можуть істотно впливати на оцінку суспільної небезпечності особи та досягнення мети покарання без її ізоляції.

Суд також бере до уваги правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.11.2023 року у справі № 641/1067/23, відповідно до яких питання застосування ст. 75 КК України підлягає вирішенню виключно після всебічної оцінки даних про особу обвинуваченого, його поведінки до та після вчинення злочину, наявності стійких соціальних зв`язків, сімейних обставин, ризиків повторного правопорушення, а також оцінки реальної можливості виправлення особи без ізоляції від суспільства. Верховний Суд підкреслив, що індивідуалізація покарання є ключовою вимогою кримінального закону, а вирішення питання про застосування ст. 75 КК України не може ґрунтуватися на формальному підході чи універсальній оцінці суспільної небезпечності певної категорії злочинів.

На сьогодні Велика Палата Верховного Суду не сформувала єдиної правової позиції, яка б категорично виключала застосування ст. 75 КК України у провадженнях за ст. 336 КК України, що обумовлює необхідність індивідуальної оцінки кожної справи відповідно до вимог ст. 65 КК України.

Оцінивши дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , суд встановив наявність виняткової сукупності обставин, що істотно знижують ступінь його суспільної небезпечності й дають підстави вважати, що мета покарання може бути досягнута без реального позбавлення волі. Обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра, підтримує стійкі соціальні зв`язки. ОСОБА_3 повністю визнав свою вину, обставин не оспорював, сприяв встановленню істини у справі, що відповідає вимогам кримінального процесу та свідчить про його критичне ставлення до власних дій.

Крім того, суд бере до уваги, що на момент розгляду справи обвинувачений отримав відстрочку від призову на військову службу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Наявність такої відстрочки має істотне правове значення, оскільки усуває ризик повторного вчинення аналогічного кримінального правопорушення, підтверджує соціальну вкоріненість та відповідальність обвинуваченого, офіційно засвідчує існування об`єктивних підстав, що обумовлюють його необхідність перебувати за місцем проживання, зменшує інтенсивність негативного впливу попередньої поведінки обвинуваченого на публічні інтереси та прямо співвідноситься з оцінкою ступеня його суспільної небезпечності як незначного. У сукупності з іншими пом`якшуючими обставинами ця обставина переконливо свідчить про відсутність потреби в реальному виконанні покарання у виді позбавлення волі.

Характер інкримінованого кримінального правопорушення (формальний склад, відсутність насильства та шкоди життю чи здоров`ю інших осіб), його віднесення законом до категорії нетяжких злочинів, а також наявність встановлених судом пом`якшуючих обставин у сукупності дозволяють зробити висновок, що ізоляція обвинуваченого від суспільства не є єдиним або необхідним засобом досягнення мети покарання. Контроль за поведінкою обвинуваченого під час іспитового строку та можливість направлення його для відбування покарання у разі порушення умов пробаційного нагляду забезпечать належну індивідуальну та загальну превенцію.

З огляду на встановлені обставини суд приходить до висновку, що у даному кримінальному провадженні наявні виняткові підстави для застосування ст. 75 КК України, а звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є таким, що повною мірою відповідає принципам справедливості, пропорційності та індивідуалізації покарання і не суперечить правовим висновкам Верховного Суду.

Обставини, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, чи є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності, відсутні.

Підстав для застосування до обвинуваченого положень статей 69 чи 69-1 КК України суд не вбачає.

7. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні заходи забезпечення кримінального провадження не заявлялися.

Враховуючи те, що стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Процесуальні витрати, речові докази, у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 50, 56, 65-67, ст. 336 КК України, ст. ст. 100, 318, 322, ч. 3 ст. 349, 368, 371, ч. 2, 3 ст. 373, 374, 376, 392-395 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя ОСОБА_1