КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №363/6715/24 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/1833/2026 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

06 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000143 від 01.02.2024 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця с. Липовий Скиток Васильківського району Київської області, маючого середню технічну спеціальну освіту, не одруженого, не маючого на утриманні осіб, які відповідно до закону потребують його піклування, військовослужбовця військової служби по мобілізації, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, а саме:

- 28.02.2024 вироком Дніпровського районного суду міста Києва за частиною першою статті 309 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень в дохід держави;

- 17.12.2024 вироком Святошинського районного суду міста Києва за частиною п`ятою статті 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 407 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною п`ятою статті 407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі частини четвертої статті 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначеного покарання за даним вироком та невідбутної частини покарання, призначеного за вироком Святошинського районного суду міста Києва від 17.12.2024, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Згідно вироку суду, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05:30 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який, у подальшому неодноразово продовжено, та який тривав на момент вчинення кримінального правопорушення та діє по теперішній час.

27.12.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України солдата ОСОБА_7 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, солдат ОСОБА_7 відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою, не допускати негідних вчинків, у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Однак, під час дії воєнного стану, напередодні 09.01.2024 у військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації солдата ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на самовільне залишення військової частини, з метою тимчасового незаконного ухилення від виконання покладених на нього обов`язків військової служби.

Так, ОСОБА_7 будучи у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, у порушення вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, без поважних причин, 09.01.2024 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, що за адресою: АДРЕСА_2 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби до 09:00 29.11.2024, тобто до моменту його затримання на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30.09.2024 (справа №757/42992/24-K).

Таким чином, своїми умисними діями, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, вчинив самовільне залишення військової частини тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, тобто - кримінальне правопорушення (злочин), передбачене частиною п`ятою статті 407 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2025 року змінити: пом`якшити покарання ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 407 КК України з урахуванням вимог ст. 69 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. В іншій частині вирок залишити без змін.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що при призначенні покарання ОСОБА_7 суд не в повній мірі взяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, а також залежно від конкретних обставин не врахував, як такі, що пом`якшують покарання й інші обставини, перелічені в ч. 1 ст. 66 КК України, а також обставини, хоча й не зазначені у законі, але які знижують ступінь суспільної небезпечності злочину чи особи.

Зокрема, апелянт зазначає, що під час досудового слідства і судового провадження ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, за яке й був засуджений, дав показання, підтвердив обставини скоєння злочину, щиро розкаявся, висловив співчуття за свої необдумані дії, повідомив, що з моменту затримання активно сприяв органу досудового розслідування у розкритті кримінального правопорушення, що відповідно до ч. 1 п.1 ст. 66 КК України, є обставинами, що пом`якшують покарання. Суд також, міг врахувати як пом`якшуючу обставину, те що ОСОБА_7 з самого початку повномасштабного вторгнення на територію України окупаційних військ рф добровільно мобілізувався до лав ЗСУ та став на захист Батьківщини.

Апелянт вважає, що у разі, якщо б суд врахував всі обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, як щире каяття та проходження військової служби під час дії воєнного стану за мобілізацією, та при врахуванні того, що судом не встановлено обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст. 67 КК України, то при призначенні покарання суд міг звернути увагу на наявність підстав для застосування в даному випадку положень ст. 69 КК України. Також апелянт вказує, що обвинувачений усвідомив свою помилку, має намір відновити службу, а його діяння не заподіяло суспільно небезпечних наслідків. Ці фактори відповідають критеріям ст. 69 КК України та можуть слугувати підставою для пом`якшення покарання.

Крім того, апелянт звертає увагу на дані, які характеризують особу обвинуваченого, а саме: відсутність попередніх судимостей та дисциплінарних стягнень, згідно матеріалів кримінального провадження, злочин, який інкримінується ОСОБА_7 , вчинений вперше за час його служби. Він не має попередніх судимостей, що свідчить про відсутність злочинних намірів у минулому. Крім того, складні умови служби під час воєнного стану також могли вплинути на поведінку ОСОБА_7 : як зазначено у висновку службового розслідування шодо ОСОБА_7 , його дії могли бути спричинені психологічним навантаженням через воєнний стан. Це може вказувати на тимчасову втрату контролю через стресові обставини.

Щодо медичної характеристики на ОСОБА_7 , то згідно довідки військово-лікарської комісії, вона не містять прямих зауважень щодо наявності у нього важких захворювань, але підкреслюють відсутність психіатричного обліку. Це може свідчити про те, що вчинок не був пов`язаний із психічними розладами, але загальний стан напруги міг вплинути на рішення. Під час досудового розслідування, що підтверджується матеріалами кримінального провадження під час свого допиту, ОСОБА_7 добровільно надав пояснення, що свідчить про відкритість і готовність брати відповідальність. Він також не заперечував факт залишення військової частини, що може бути витлумачено як визнання помилки. Щодо особистих обставин: згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 неодружений і не має дітей, що може свідчити про відсутність соціальної підтримки, яка могла б допомогти йому впоратися зі стресовими умовами служби. У висновку службового розслідування зазначено, що дії ОСОБА_7 не мали ознак зловмисності, а були спричинені особистою недисциплінованістю. Це підкреслює відсутність наміру завдати шкоди.

Заслухавши доповідь судді; пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказавши на невідповідність доводів апеляційної скарги нормам КПК України; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у самовільному залишенні військової частини без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які за згодою учасників судового провадження досліджувались у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, згідно із ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають та учасниками судового провадження не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника з приводу суворості призначеного його підзахисному покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Як вбачається зі змісту вироку, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який у відповідності до статті 12 КК України кваліфікуються як тяжкий злочин, дані щодо особи обвинуваченого, який неодружений, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, у судовому засіданні негативно оцінив власну протиправну поведінку, висловивши бажання продовжити військову службу. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції визнав і врахував, щире каяття, визнання провини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання відповідно до статті 67 КК України, судом не встановлено.

Врахувавши зазначені обставини,суд першої інстанції дійшов висновку, що необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень буде покарання в межах, установлених санкцією інкримінованої йому статті, відповідно до положень КК України у виді позбавлення волі.

Водночас, з урахуванням положень статті 75 КК України та вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 407 КК України в умовах воєнного стану, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 положень статті 75 КК України.

При цьому, судом було враховано, що 28.02.2024 року ОСОБА_7 засуджений вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України по покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. в дохід держави, та, відповідно, даний вирок, з врахуванням положень ч. 3 ст. 72 КК України, в разі його невиконання, ухвалено виконувати окремо.

Поряд з цим, судом враховано, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2024 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 5 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, а кримінальне правопорушення за оскаржуваним вироком ОСОБА_7 вчинив 09.01.2024 року, тобто до постановлення зазначеного вироку, а тому остаточне покарання суд призначив за сукупністю кримінальних правопорушень за правилами ч. 4 ст. 70 КК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засуджених і попередження нових злочинів.

Доводи захисника, про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повному обсязі було враховано дані про особу обвинуваченого та обставини, які пом`якшують покарання, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції врахував всі обставини, які враховуються при призначені покарання, передбачені статтею 65 КК України, в тому числі і ті, на які є посилання у апеляційній скарзі захисника, зокрема, те, що обвинувачений неодружений, негативно оцінив власну протиправну поведінку, висловив бажання продовжити військову службу, щире каяття, визнання провини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення було визнано такими обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого та були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції інкримінованої йому статті.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що встановлені судом першої інстанції обставини, які пом`якшують покарання, дані щодо особи його підзахисного, а також те, що обвинувачений добровільно мобілізувався до лав ЗСУ, має намір відновити службу, а його діяння не заподіяло суспільно небезпечних наслідків, надають суду підстави для пом`якшення покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК України, то колегія суддів зауважує наступне.

Положеннями ст. 69 КК України в редакції Закону України № 2839-IX, який набрав чинності 27.01.2023 року, тобто, до дати вчинення кримінального правопорушення за оскаржуваним вироком, встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Отже, наведені імперативні норми положень ст. 69 КК України виключають можливість застосування до осіб, які в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці вчинили кримінальне правопорушення, зокрема, передбачене ст. 407 КК України.

Таким чином, твердження апеляційної скарги захисника щодо можливого застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , який будучи військовослужбовцем, в умовах воєнного стану, самовільно залишив військову частину, без поважних причин, та був відсутній тривалістю понад три доби, тобто вчинив злочин передбачений ч.5 ст. 407 КК України, приписів статті 69 КК України, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать нормам Кримінального закону.

При цьому, посилання в апеляційній скарзі захисника на конкретні рішення суду щодо застосування до осіб, засуджених за ч. 5 ст. 407 КК України, вимог ст. 69 КК України, не можуть бути взяті судом до уваги, адже, ці рішення постановлені до внесення Законом України № 2839-IXвідповідних змін до статті 69 КК України.

Що стосується тверджень захисника та обвинуваченого про бажання останнього відновити службу, то колегія суддів вважає їх такими, що не грунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне.

Так, згідно із положеннями Закону України від 20.08.2024 № 3902-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України, Кримінального процесуального кодексу України та інших законів України щодо вдосконалення кримінальної відповідальності за злочини проти встановленого порядку несення або проходження військової служби під час дії воєнного стану» (чинний із 07.09.2024) ст. 401 КК доповнено частиною п`ятою такого змісту:

«Особа, яка під час дії воєнного стану вперше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407, 408 цього Кодексу, може бути звільнена від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, якщо вона добровільно звернулася із клопотанням до слідчого, прокурора, суду про намір повернутися до цієї або іншої військової частини або до місця служби для продовження проходження військової служби та за наявності письмової згоди командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження такою особою військової служби».

Тобто, звільнення від кримінальної відповідальності військовослужбовців, які вчинили кримінальні правопорушення, передбачені статтями 407 та 408 КК на підставі ч. 5 ст. 401 цього Кодексу КК можливе за наявності таких підстав:

- особа під час воєнного стану вперше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407, 408 КК;

- особа добровільно звернулася до слідчого, прокурора або суду з клопотанням про намір повернутись до своєї або іншої військової частини для продовження проходження військової служби;

- наявна письмова згода командира відповідної військової частини на продовження проходження такою особою військової служби.

Між тим, будь-якої заяви про своє бажання продовжити військову службу ОСОБА_7 не подавав і такі дані в матеріалах провадження відсутні, як і відсутня відповідна письмова згода командира відповідної військової частини. Більш того, як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 407 КК України, а тому не підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК України.

Будь - яких додаткових доводів, які б могли бути підставою для зміни вироку захисником до апеляційного суду не надано.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б ставили під сумнів правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2025 року у кримінальному провадженні №0000143 від 01.02.2024 щодо ОСОБА_7 за ч.5 ст. 407 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3