Справа № 450/4166/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/538/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові кримінальне провадження №0001150 від 24 червня 2018 року про обвинувачення, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, у відповідності до ст.89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.7, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.296, ч.1 ст.304 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, уродженця м.Львова, студента Львівського національного аграрного університету землевпорядного факультету, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_2 , не одруженого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.7,12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.121, ч.4 ст.296 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , українця, громадянина України, уродженця м.Львова, з вищою освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.7, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.296 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_12 ,

захисника ОСОБА_13 ,

законного представника ОСОБА_14 ,

законного представника ОСОБА_15 ,

законного представника ОСОБА_16 ,

представник потерпілого ОСОБА_17 ,

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_12 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п.7 ч.2 ст.115, ч.4 ст.296, ч.1 ст.304 КК України та призначити йому покарання:

- за п.7 ч.2 ст.115 КК України 10 (десять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі;

- за ч.4 ст.296 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі;

- за ч.1 ст.304 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 10 (десять) років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 слід рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 24 червня 2018 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувано ОСОБА_7 в строк відбування покарання у виді позбавлення волі термін попереднього ув`язнення з моменту його затримання, а саме з 24 червня 2018 року до набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п.7 ч.2 ст.115, ч.4 ст.296, ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання:

- за п.7 ч.2 ст.115 КК України - 10 (десять) років позбавлення волі;

- за ч.4 ст.296 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі;

- за ч.1 ст.121 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 10 (десять) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 слід рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 23 червня 2018 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування покарання у виді позбавлення волі термін попереднього ув`язнення з моменту його затримання, а саме з 23 червня 2018 року до набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п.7 ч.2 ст.115, ч.4 ст.296 КК України та призначено йому покарання:

- за п.7 ч.2 ст.115 КК України - 10 (десять) років позбавлення волі;

- за ч.4 ст.296 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді 10 (десять) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

Провадження у цивільному позові ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди закрито.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, 23 червня 2018 року приблизно в 21 годині, перебуваючи в гаражному приміщенні гаражного кооперативу «Бігунок», що на вул. Трускавецькій у м.Львові, у ОСОБА_7 , котрий, достовірно знаючи, що у лісосмузі біля перехрестя вулиць Трускавецької та Тролейбусної у м.Львові, що межує із с.Сокільники Пустомитівського району Львівської області знаходиться тимчасове поселення осіб ромської національності (табору ромів), різної статі та віку, та є місцем проживання та побуту, виник протиправний умисел спрямований на руйнування такого з вигнанням останніх із зайнятої ними території. З метою підготовки та реалізації злочинного умислу на вчинення хуліганських дій із застосуванням предметів, заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 вступив у злочинну змову з групою осіб, а саме з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 які, завідомо для нього були неповнолітніми та, котрих шляхом переконання та спонукання, схилив до вчинення хуліганства, групою осіб за вищевказаних кваліфікуючих обставин, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та іншими особами, матеріали досудового розслідування щодо котрих виділені в окремі провадження, з якими було узгоджено поведінку усіх учасників, котрі з метою унеможливлення їх впізнання та викриття одягнули на обличчя обумовлені маски, а на руки рукавиці, озброїлися заздалегідь заготовленими предметами, призначеними для нанесення тілесних ушкоджень, зокрема ОСОБА_7 молотком та ножем чорного кольору із рифленою поверхнею у квадратики, з приєднаними до руків`я плетеним фрагментом плетенням із шнурка чорного кольору, ОСОБА_8 - ножем із всадженим руків`ям, прорезиненим із надписом «Columbia», та ОСОБА_9 - ножем типу «Метелик» оскільки використання таких предметів під час учинення хуліганських дій могло створювати реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, групою осіб із застосуванням предметів, заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень, 23 червня 2018 року приблизно о 23 год. ОСОБА_7 , спільно із неповнолітніми ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та іншими особами матеріали досудового розслідування щодо котрих виділені в окремі провадження, діючи за попередньо розробленим планом, згідно якого розподілились на окремі групи та направились у лісосмугу біля перехрестя вулиць Трускавецької та Тролейбусної у м.Львові, що межує із с.Сокільники Пустомитівського району Львівської області та, увійшовши на місце розташування табору ромів, діючи умисно, проявляючи особливу зухвалість, зневажливе ставлення до існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, вчиняли дії, спрямовані на руйнування табору, в тому числі із застосуванням спеціально підготовлених знарядь та вигнання ромів із зайнятої ними території. Зокрема, шляхом завдання цілеспрямованих ударів руками, ногами, та з використанням ножів, молотка, незважаючи на численні вимоги жителів поселення припинити їх хуліганські дії, руйнували тимчасові шатра в поселенні, усвідомлюючи, що в таких можуть знаходитися люди, в тому числі діти та жінки, супроводжували свої дії нецензурною лайкою, внаслідок чого спричинили тілесні ушкодження проживаючим у поселенні особам.

Так, під час реалізації спільних дій учасників нападу ОСОБА_7 підійшов до намету, в котрому знаходилися ОСОБА_18 , її чоловік ОСОБА_22 та її неповнолітній брат ОСОБА_20 силоміць, витягнувши останнього із палатки, ОСОБА_7 завдав два удари власним складним ножем малолітньому ОСОБА_20 в ділянку правого стегна та один удар в ліву бокову поверхню тулуба, чим спричинив потерпілому дві рани на правому стегні та одну рану в лівій боковій поверхні тулуба, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Продовжуючи протиправні дії, ОСОБА_7 цим же ножем завдав удар ОСОБА_18 , котра виходячи з намету, намагалася допомогти неповнолітньому брату ОСОБА_20 , в ділянку лівого передпліччя, чим спричинив їй рану, яка відносяться до легкого тілесного ушкодження.

В цей час, ОСОБА_8 продовжуючи хуліганські дії, вступив у фізичне протистояння із ОСОБА_19 , котрий направився до намету із ОСОБА_22 , з метою його захисту, та умисно завдав численні удари власним ножем ОСОБА_19 в ділянку спини та грудної клітки справа, чим спричинив три рани на задній поверхні грудної клітки, які розташовувались паравертебрально на рівні 9 міжребер`я, одну рану на грудній клітці справа на рівні 6 міжребер`я по задньо - пахвинній лінії та дві рани по задній поверхні у верхній третині правого плеча, котрі закінчувались сліпо, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, а також керуючись умислом, спрямованим на спричинення тяжкого тілесного ушкодження, умисно спричинив потерпілому проникаюче поранення грудної клітки, яке проявилось раною на спині в ділянці кута правої лопатки та рановим каналом, що проникав в праву плевральну порожнину, та супроводжувалось проникненням повітря в праву плевральну порожнину, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя на момент спричинення.

В подальшому, ОСОБА_7 , продовжуючи злочинну діяльність, діючи з хуліганським мотивом, вступив у фізичне протистояння із ОСОБА_22 , котрий намагався вберегти від протиправних дій групи осіб свою сім`ю, долаючи опір останнього завдав по його тілу декілька ударів молотком, від чого він розламався, чим спричинив потерпілому садно на задній поверхні лівого передпліччя в верхній третині, садно на зовнішній поверхні правого плечового суглобу, що відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня. Крім того, ОСОБА_7 , до котрого приєдналися ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , усвідомлюючи перевагу в силі та відсутність активних дій зі сторони ОСОБА_22 , опір котрого був подоланий попередньо за допомогою молотка, керуючись спільним умислом, з хуліганським мотивом, за допомогою ножів, завдали численні удари в ділянку голови, живота, спини ОСОБА_22 . Так, ОСОБА_8 , знаходячись позаду останнього, спричинив йому рану в ділянці лівої лопатки, рану нижче в 10 см, рану в ділянці лівої сідниці, а ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в силу почергового завдання ударів ножами спричинили рану на задній поверхні лівого ліктя, рану на задній поверхні лівого стегна, рану вище в 3 см, та інші рани в лівій скроневій ділянці голови, рану на чолі зліва, рану по центру чола більше зліва, рану на зовнішній поверхні лівого плечового суглобу, рану на задній поверхні лівого плеча, рану на задній поверхні лівого ліктя, рану на спині справа по біляхребтовій лінії на рівні 1 ребра та рану нижче на 3 см, рану на рівні 7 грудного хребця та рану нижче в 5 см, що відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня з короткочасним розладом.

Крім того, ОСОБА_7 , діючи у групі із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , під час вчинення хуліганських дій, пов`язаних із руйнуванням тимчасового поселення осіб ромської національності та вигнанням ромів із зайнятої ними території, з мотивів явної неповаги до суспільства та, нехтуючи загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі, під час нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_22 , керуючись умислом, спрямованим на заподіяння останньому смерті, за допомогою ножів ОСОБА_8 спричинив проникаюче ножове поранення грудної клітки у вигляді рани, що починається від нижнього кута лівої лопатки, яка проникає в плевральну порожнину з пошкодженням легені, а ОСОБА_7 з ОСОБА_9 рану на животі в 2 см вліво від пупка та рану на животі зліва, які проникли в черевну порожнину з пошкодженням тонкого кишечника відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя на момент спричинення та призвели до гострої внутрішньої кровотечі, після чого ОСОБА_22 помер на місці події.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати.

Закрити кримінальне провадження №0001150 від 24 червня 2018 року щодо ОСОБА_9 за п.7 ч.2 ст.115 КК України у зв`язку з відсутністю у його діянні складу цього кримінального правопорушення, на підставі п.2 ч.1ст.284 КПК України.

Змінити вирок Сихівського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року у кримінальному провадженні №0001150 від 24 червня 2018 року, в частині визнання ОСОБА_9 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, перекваліфікувавши його дії з ч.4 ст.296 КК України на ч.2 ст.296 КК України.

У випадку перекваліфікації дій ОСОБА_9 , звільнити його від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.296 КК України на підставі п.З ч.І ст.49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

У випадку перекваліфікації дій ОСОБА_9 , закрити кримінальне провадження №0001150 від 24 червня 2018 року щодо ОСОБА_9 за ч.2 ст.296 КК України на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

У випадку, якщо суд не знайде підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_9 , змінити вирок Сихівського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року у кримінальному провадженні №0001150 від 24 червня 2018 року, в частині призначеного ОСОБА_9 покарання та призначити йому мінімально можливе покарання за ч.4 ст.296 КК України із застосуванням ст. ст. 75 та 104 КК України, на підставі яких звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

У ході апеляційного розгляду дослідити наявні у кримінальному провадженні докази та документи, на підставі яких ухвалювався вирок, серед яких: протокол обшуку гаража, вісім протоколів про затримання, ухвалу слідчого судді від 02 липня 2018 року (справа № 450/1956/18) про відмову у наданні дозволу на проведення обшуку, заяву ОСОБА_7 від 24 червня 2018 року щодо дозволу на огляд гаража, заяву ОСОБА_23 від 27 червня 2018 року щодо дозволу на проведення слідчих дій у гаражі, звукозаписи допитів потерпілих ОСОБА_24 та ОСОБА_19 (в тому числі і ті, які давалися ними при попередніх розглядах) та свідка ОСОБА_25 .

Вважає, що оскаржуваний вирок в частині що стосується ОСОБА_9 , незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Звертає увагу, що ухвалою від 02 липня 2018 року (справа № 450/1956/18) слідчий суддя Пустомитівського районного суду Львівської області відмовив в задоволенні клопотання слідчого СВ Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_26 , погодженого прокурором Пустомитівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_27 про проведення обшуку, в межах кримінального провадження за п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 296 КК України, внесене до ЄРДР за №0001150 від 24 червня 2018 року (т.3 а.с. 44- 47). Цією ж ухвалою суд визнав недопустимими доказами всі речі вилучені у ході невідкладного обшуку.

Зазначає, що скориставшись правом, передбаченим ч.3 ст.309 КПК України, у підготовчому провадженні прокурор подав суду заперечення на ухвалу, у якому вказав чому, на його думку, ухвала слідчого судді від 02 липня 2018 року є незаконною та необґрунтованою. Однак, суд першої інстанції жодної оцінки ухвалі слідчого судді не надав.

Вважає, що ніж «метелик» зі слідами крові здобутий у невстановлений КПК України спосіб, а тому є недопустимим доказом у кримінальному провадженні і не міг бути використаний при ухваленні вироку. З цієї ж підстави недопустимим доказом є висновок експерта №10/772 від 17 вересня 2018 року (т.9 а.с. 100-110), оскільки там описано дослідження недопустимого доказу.

Зазначає, що ухвалюючи оскаржуваний вирок, суд першої інстанції покликається на оголошену прокурором у судовому засіданні заяву ОСОБА_28 від 23 липня 2018 року, яка написана ним власноручно слідчому СВ ГУНП у Львівській області і яка містить виклад ОСОБА_28 (одним із обвинувачених у цьому кримінальному провадженні) інформації про події, які відбувалися 23 червня 2018 року та є предметом дослідження у кримінальному провадженні.

Вважає, що така заява не може прийматися до уваги судом, оскільки є нічим іншим, а з`явлення із зізнанням.

Стверджує, що заява ОСОБА_28 від 23 липня 2018 року, яка написана ним власноручно слідчому СВ ГУНП у Львівській області, є недопустимим доказом та не може бути використана при ухваленні вироку.

Зазначає, що викладаючи показання потерпілої ОСОБА_18 у оскаржуваному вироку, суд першої інстанції зазначає, що вона, нібито, вказала, що серед нападників упізнала обвинуваченого ОСОБА_29 . Однак, таке твердження не відповідає дійсності. Будучи допитаною судом 13 березня 2025 року, потерпіла вказала, що ОСОБА_30 не впізнала, а також сказала, що він їй поранень не наносив. Викладаючи показання потерпілого ОСОБА_19 у оскаржуваному вироку, суд першої інстанції зазначає, що він, нібито, упізнав серед нападників ОСОБА_29 та ОСОБА_8 .

Зазначає що твердження суду про походження ран на тілі ОСОБА_22 від ножа типу «метелик» є безпідставні, оскільки висновком експерта №133/2018 від 25 червня 2018 року (Т.6 а.с.125-131) не встановлено жодних відомостей, які б вказували, що наявні на тілі ОСОБА_22 поранення були спричинені ножем типу «метелик». Там взагалі немає жодних висновків про те, яким/якими саме колюче-ріжучими предметами були заподіяні рани та з якої/яких сторін діяли нападники.

Поряд з цим, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_31 наносив ОСОБА_22 удари будь-яким ножем, у тому числі і ножом типу «метелик». Так само у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази того, що під час перебування безпосередньо у таборі ромів ОСОБА_31 використовував будь- який ніж, у тому числі і ніж типу «метелик».

Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_31 наносив ОСОБА_22 удари ножом є надуманим та безпідставним. Щодо протоколів слідчих експериментів за участі ОСОБА_25 та ОСОБА_32 (т.11 а.с. 155-181, т.11 а.с. 222-265) зазначає наступне.

Оцінюючи протокол проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_25 від 14 серпня 2018 року, згідно якого останній повідомив, що ОСОБА_31 був озброєний ножем типу «метелик» (у гаражі) та безпосередньо на підході до табору його витягнув, а також протокол слідчого експерименту за участі ОСОБА_32 від 20 серпня 2018 року, згідно з якого, останній повідомив, що після нападу на табір ромів, він прибіг до гаражного приміщення в якому планувався напад. Разом з ним туди прибігли ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_31 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 та інші. Під час того, коли ОСОБА_31 переодягався, останній поклав на стіл ніж на якому була кров і сказав «от я різанув», вважає, що такі дані, які містяться у вказаних протоколах є недостатніми доказами, які свідчать про наявність сумніву.

До того ж. будучи допитаним у суді першої інстанції 12 лютого 2025 року. ОСОБА_25 повідомив, що ОСОБА_8 ОСОБА_29 та ОСОБА_7 поведінки в таборі не бачив (це відображено у оскаржуваному вироку). Також ОСОБА_25 у суді повідомив, що не бачив у обвинувачених ножів.

Окрім цього, зазначає, що ці слідчі експерименти проводилися з порушенням вимог чинного законодавства, а суд першої інстанції не врахував зауваження Львівського апеляційного суду з цього приводу, які викладені у постановленій у цьому кримінальному провадженні ухвалі від 21 лютого 2024 року.

Вважає, що стороною обвинувачення, окрім протоколів слідчого експерименту від 14 серпня 2018 року за участі неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_25 та протоколу слідчого експерименту від 20 серпня 2018 року за участі неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_39 , протоколів про результати здійснення негласних слідчих (розшукових) дій, не надано суду жодних доказів, які б підтверджували вчинення ОСОБА_40 умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині з хуліганських мотивів, за попередньою змовою групою осіб, за відсутності інших належних, достовірних та достатніх доказів про обставини, що згідно ст.91 КПК України підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні, існують сумніви щодо вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення передбаченого п.п.7, 12 ч.2 ст.115 КК України, які, в силу ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України, тлумачиться на користь ОСОБА_29 . При цьому, припущення про його винуватість, що ґрунтується лише на вищезазначених протоколах, не може бути покладено в основу обвинувального вироку.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , законних представників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора, який підтримав частково апеляційну скаргу, представника потерпілих адвоката ОСОБА_17 , який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апелянта, судова колегія приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх, оцінити за своїм внутрішнім переконанням та дати остаточну оцінку, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Згідно ст.368 КПК України, при ухваленні вироку суд зобов`язаний вирішити, зокрема,чи винен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення,яке йому поставлене у вину,а відповідно до ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу( в тому числі,винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення) покладається на слідчого, прокурора.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_9 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.7, 12 ч.2 ст.115 КК України, таких стандартів і вимог закону не дотримався, що істотно вплинуло на правильність висновку про винуватість особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Що стосується висновків експертиз.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції не надав належної оцінки висновкам експертиз.

Так, як на докази винуватості ОСОБА_9 за п.7 ч.2 ст.115 КК України суд першої інстанції послався на висновки експертиз, зокрема №133/2018 (т.6 а.с.125-131) та №139/2018-мк (т.6 а.с. 132-135).

У оскаржуваному вироку суд першої інстанції зазначив, що «... ОСОБА_8 власним ножем спричинив ОСОБА_22 рану в ділянці лівої лопатки, рану нижче в 10 см, рану в ділянці лівої сідниці, ОСОБА_7 складним ножем та ОСОБА_31 ножем типу «метелик» силу почергового завдання ударів спричинили рану на задній поверхні лівого ліктя, рану на задній поверхні лівого стегна, рану вище в 3 см, та інші рани в лівій скроневій ділянці голови, рану на чолі зліва, рану по центру чола більше зліва, рану на зовнішній поверхні лівого плечового суглобу, рану на задній поверхні лівого плеча, рану на задній поверхні лівого ліктя, рану на спині справа по біляхребтовій лінії на рівні 1 ребра та рану нижче на 3 см, рану на рівні 7 грудного хребця та рану нижче в 5 см., що відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня з короткочасним розладом».

Також суд першої інстанції зазначив, що «... ОСОБА_8 спричинив проникаюче ножове поранення грудної клітки у вигляді рани, що починається від нижнього кута лівої лопатки, яка проникає в плевральну порожнину з пошкодженням легені, а ОСОБА_7 з ОСОБА_40 рану на животі в 2 см. в ліво від пупка та рану на животі зліва, які проникли в черевну порожнину з пошкодженням тонкого кишечника відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя на момент спричинення та призвели до гострої внутрішньої кровотечі, після чого ОСОБА_22 помер на місці події».

Як вбачається з висновку експерта №133/2018 від 25 червня 2018 року, відповідно до якого при судово-медичному експертизі трупа встановлено, що смерть ОСОБА_22 , 1994 року народження, настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , внаслідок проникаючого ножового поранення грудної клітки з пошкодженням легені, проникаючого ножового поранення живота з пошкодженням тонкого кишечника, що привело до гострої внутрішньої кровотечі. При експертизі трупа виявлено в лівій скроневій ділянці голови рану, на чолі зліва рану, по центру чола більше зліва рану, на зовнішній поверхні лівого плечового суглобу рану, на задній поверхні лівого плеча рану, на задній поверхні лівого ліктя рану, на животі в 2 см вліво від пупка рану, на животі зліва рану, в ділянці лівої лопатки рану, на спині справа біля хребтовій лінії на рівні 1 ребра рану, нижче в 3 см рану, на рівні 7 грудного хребця рану, нижче в 5 см рану, в ділянці нижнього кута лівої лопатки рану, нижче в 10 см рану, на задній поверхні лівого стегна рану, вище в 3 см рану, в ділянці лівої сідниці рану, на задній поверхні лівого передпліччя в верхній третині садно, на зовнішній поверхні правого плечового суглобу садно, рану на задній поверхні лівої легені, наскрізне ушкодження сальника і стінки тонкого кишечника, рану на задній стінці черевної порожнини зліва з відповідним крововиливом в заочеревинний простір і ліву нирку. Виявлені ушкодження утворились незадовго до настання смерті. Рани на задній поверхні лівого стегна та на задній поверхні лівого ліктя, а також садна від дії тупого предмету, решта ушкоджень від дії колюче-ріжучого предмету. Рана, яка починається від нижнього кута лівої лопатки, яка проникає в плевральну порожнину з пошкодженням тканини легені, а також 2 рани на животі, які проникають в черевну порожнину з пошкодженням сальника, тонкого кишечника, задньої стінки черевної порожнин з відповідним крововиливом в заочеревинний простір і тканину лівої нирки були нанесені із значним прикладанням сили, були загрозливими для життя в момент заподіяння, сприяли настанню смерті, і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Решта ран проникають в м`які тканини і в живих осіб відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня з короткочасним розладом здоров`я, садна відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня. Встановити послідовність нанесення ушкоджень не надається можливим. При пошаровому дослідженні рани, яка починається від нижнього кута лівої лопатки виявлено, що рана проникає в ліву плевральну порожнину, де виявлено рану на задній поверхні лівої легені розмірами 3x1 см, глибиною до 5 см. Раневий канал має напрямок ззаду-наперед, поперек тіла і незначно зліва направо, загальною довжиною біля 9 см. Встановити напрямок інших раневих каналів не надається можливим, так як більшість ран мають поверхневий характер і проникають в м`які тканини на глибину до 1 см, а 2 рани проникають в черевну порожнину, де також прослідити їх напрямок не надається можливим. Встановити, в якому положенні знаходився потерпілий, а також взаємне розташування потерпілого відносно нападників під час нанесення ушкоджень, не надається можливим. При гістологічному дослідженні крововиливів виявлені початкові реактивні зміни, що свідчить, що від моменту нанесення ушкоджень до настання смерті пройшло близько 1 години часу і на початку того терміну потерпілий міг вчиняти будь-які самостійні активні фізичні дії - пересуватися, повзати, чинити опір. При судово-токсикологічній експертизі крові від трупа - етилового та інших спиртів не виявлено. При судово - імунологічній експертизі крові від трупа встановлено, що кров відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВ0 (Т.6 а.с.125-131);

Відтак вказаним висновком експерта №133/2018 від 25 червня 2018 року (т.6 а.с.125-131) не встановлено жодних відомостей, які б вказували, що наявні на тілі ОСОБА_22 поранення були спричинені ножем типу «метелик».

Під час апеляційного розгляду встановлено, що у висновку експерта №133/2018 від 25 червня 2018 року немає висновків про те, яким/якими саме колюче-ріжучими предметами були заподіяні рани та з якої/яких сторін діяли нападники.

Що стосується висновку експерта №139/2018-мк від 25 червня 2018 року (т.6 а.с. 132-135), у якому вказано наступне: «на клаптях шкіри з задньої поверхні лівого стегна, з зовнішньої поверхні лівого плечового суглобу та з живота біля пупка утворились від дії гострого плоского знаряддя типу клинка ножа, який мав одне лезо та обух П-подібноі форми, а ушкодження з задньої поверхні грудної клітки зліва та ділянки нижнього кута лівої лопатки утворились від дії гострого плоского колюче-ріжучого знаряддя типу клинка ножа, який мав два леза, або одне лезо та тонкий не виражений обух».

Тобто, експерти змогли ідентифікувати два різні колюче-ріжучі предмети, а не три.

В цей же час, необхідно враховувати, що суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 використовували різні типи ножів. Зокрема, суд першої інстанції зазначає, що у ОСОБА_8 був ніж типу фінського з написом «Columbia», а у ОСОБА_7 - ніж чорного кольору із рифленою поверхнею у квадратики, з приєднаними до руків`я плетеним фрагментом плетенням із шнурка чорного кольору.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що експерти не встановили факт заподіяння ран саме ножем типу «метелик».

Також суд першої інстанції як на докази винуватості ОСОБА_9 за п.7 ч.2 ст.115 КК України посилався на висновок експерта №200/2018-мк від 31 жовтня 2018 року.

У висновку експерта №200/2018-мк від 31 жовтня 2018 року (т.9 а.с.229-238) зазначено, що пошкодження на клапті шкіри з задньої поверхні грудної клітки та клапті шкіри з нижнього кута лівої лопатки могли утворитись від дії ножа типу фінського з написом «Columbia». Ушкодження на інших клаптях могли утворитись від дії будь-якого з розкладних ножів чи ножа типу «метелик», оскільки всі вони володіють подібними конструктивними особливостями.

На думку суду, це свідчить про те, що у висновку експерта №200/2018-мк від 31 жовтня 2018 року (т.9 а.с.229-238) не встановлено однозначно, що тілесні ушкодження потерпілого були спричинені саме ножем «метелик».

Слід зазначити, що експерт зазначає, що такі пошкодження могли бути заподіяні як ножем типу фінського з написом «Columbia», так і будь-яким іншим розкладним ножем, оскільки всі вони мають подібні конструктивні особливості.

Таким чином, відсутність чіткої ідентифікації знаряддя позбавляє встановити наслідковий зв`язок між діями обвинуваченого та настання смерті потерпілого.

Крім того, під час розгляду справи апеляційним судом обвинувачений ОСОБА_31 заперечив свою вину у вчиненні злочинів передбачених п.п.7, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Вказав, що дійсно був у таборі ромів, однак жодних знарядь не мав. Особисто, з хуліганських мотивів копав палатку, хотів її поламати. Зазначив, що не бачив хто наносив тілесні ушкодження потерпілому.

В суді апеляційної інстанції обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ствердили, що під час події не бачили жодних заготовлених предметів у ОСОБА_9 , а також не бачили нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .

Колегія суддів вважає, що викладене свідчить про те, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_31 наносив ОСОБА_22 удари будь-яким ножем, у тому числі і ножем типу «метелик»

Щодо обшуку та огляду гаражного приміщення, що по вул. Трускавецькій у м.Львові.

Так, як на докази винуватості ОСОБА_9 за п.7 ч.2 ст.115 КК України суд першої інстанції послався на протокол обшуку від 24 червня 2018 року, заяву ОСОБА_23 від 27 червня 2018 року, заяву ОСОБА_7 від 24 червня 2018 року.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів був задоволено клопотання адвоката ОСОБА_12 та досліджено: заяву ОСОБА_23 від 27 червня 2018 року, заяву ОСОБА_7 від 24 червня 2018 року, ухвалу слідчого судді від 02 липня 2018 року (справа № 450/1956/18) про відмову у наданні дозволу на проведення обшуку, протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24 червня 2018 року, відповідно до якого затримано неповнолітнього ОСОБА_25 , протокол затримання особи, підозрюваної у вчинення злочину від 23 червня 2018 року, відповідно до якого затримано неповнолітнього ОСОБА_41 , протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24 червня 2018 року, відповідно до якого затримано неповнолітнього ОСОБА_8 , протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 24 червня 2018 року, відповідно до якого затримано ОСОБА_7 , протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24 червня 2018 року, відповідно до якого працівниками затримано неповнолітнього ОСОБА_42 ,протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24 червня 2018 року, відповідно до якого затримано неповнолітнього ОСОБА_43 , протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24 червня 2018 року, відповідно до якого затримано неповнолітнього ОСОБА_44 .

Як встановлено колегією суддів в ході розгляду кримінального провадження на підставі досліджених доказів, 24 червня 2018 року було проведено невідкладний обшук у гаражному приміщенні, що на вул. Трускавецькій у м.Львові.

З пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 та інших обвинувачених, досліджених письмових доказів вбачається, що ОСОБА_7 користувався гаражем, що на вул. Трускавецькій у м.Львові, ремонтував в ньому мопеди, мав ключі від дверей такого.

24 червня 2018 року ОСОБА_7 власноручно написаною заявою надав дозвіл на проведення огляду гаражу у гаражному кооперативі «Бігунок», що на вул. Трускавецькій у м.Львові, яким користувався з березня 2018 року.

В подальшому, ОСОБА_23 заявою від 27 червня 2018 року не заперечив про проведення невідкладних слідчих дій приміщенні його гаражу, що розташований у гаражному кооперативі «Бігунок», що по вул. Трускавецькій у м. Львові, які відбулись 24 червня 2018 року. В судовому засіданні суду першої інстанції під час допиту підтвердив, що надавав добровільну згоду на проведення обшуку гаражного приміщення, жодних заперечень, зауважень до даної слідчої дії не має.

Слідчий, дізнавач, прокурор мають право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи в невідкладних випадках, зокрема з метою врятування матеріальних об`єктів (майна), що потенційно можуть мати значення речових доказів у кримінальному провадженні, від прогнозованого знищення, втрати.

Ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч.3 ст.233 КПК.

Огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів.

За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудового розслідування, що здійснюється після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Відповідно до ч.2 ст.237 КПК України огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

За наявності згоди особи, яка володіє приміщенням, закон не вимагає звернення до слідчого судді за відповідним дозволом (ч.1 ст.233 КПК України).

Більш того, як вже неодноразово зазначав суд касаційної інстанції, положення ст.223 КПК України не мають на меті вирішення питань власності. Вони захищають особу від необґрунтованого втручання у сферу її приватності, на яке вона вправі розраховувати у своєму житлі або іншому володінні. Термін «особа, яка володіє» в ч.1 ст.233 КПК України охоплює більш широке коло осіб, ніж титульний власник або особа, володіння якої ґрунтується на певних договірних чи інших законних підставах (постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 08 грудня 2020 року (справа №278/1306/17), від 01 листопада 2022 року (справа №344/2995/15-к)).

Колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_7 , який користувався гаражем, ОСОБА_23 , надали свою згоду на проведення огляду та обшуку гаражного приміщення, виклавши таку у своїх заявах, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо права власності на вказане гаражне приміщення, тобто титульний володілець, жодних порушень прав людини і основоположних свобод органом досудового розслідування при проведенні даної слідчої дії не було, при огляді та обшуку гаражу виявлено та вилучено речові докази, тому підстав для визнання ряду доказів колегія суддів не вбачає. У даному випадку відсутні підстави для застосування судом доктрини «плодів отруйного дерева».

Вказане узгоджується з висновками Верховного суду, зокрема, викладених у своїй постанові від 20 червня 2023 року у справі №756/16122/21, за наявності згоди особи, яка володіє приміщенням, закон не вимагає звернення до слідчого судді за відповідним дозволом.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що гараж був місцем готування для вчинення кримінального правопорушення, в подальшому місцем можливого зберігання речових доказів та переховування причетних осіб, огляд та обшук якого проведено безпосередньо після вчинення злочину, участь в якому брала значна кількість осіб щодо декількох потерпілих, метою встановлення усіх обставин події, такий мав бути проведений невідкладно, за результатами слідчої дії будь яких прав, свобод чи інтересів осіб порушено не було, зауважень від учасників не надходило, тому, підстави для визнання недопустимими отриманих доказів у колегії суддів відсутні.

Також під час апеляційного розгляду, колегією суддів було досліджено протокол обшуку гаража від 24 червня 2018 року.

Встановлено, що протоколом обшуку від 24 червня 2018 року, де у період часу з 14 год. 52 хв. до 17 год. 33 хв. 24 червня 2018 року проводився невідкладний обшук гаража у кооперативі «Бігунок», що на вул. Трускавецькій у м.Львові. В ході даної слідчої дії вилучено речові докази: гаманець різнобарвний із грошима 204 грн., дисконтні картки 5 шт., банківські картки 4 шт., які поміщено в конверт білого кольору опечатано; прапор України із свастикою, прапор Німеччини із свастикою, фрагмент тканини чорного кольору із свастикою; гаманець чорного кольору із студентським квитком, паспорт громадянина України, гроші 20 грн., згорток паперу із двома предметами, які схожі на зуби, дві дисконтні картки; коробка з-під годинника, два балона «Терен 4», зв`язка з чотирьома ключами, заколки для волосся, коробка синього кольору з камінцем, браслет, 3 годинники з ремінцями, 1 годинник без ремінця, 2 кульчики (сережки), один медальйон, металевий ланцюжок з ручкою матерчатою червоного кольору, браслет з камінцями, кільце; чотири аркуші паперу із схемами та номерами телефонів, текстом; свідоцтво про народження на прізвище ОСОБА_18 ; свідоцтво про народження на ім`я ОСОБА_22 ; два складні ножі «Ganzo»; латексні рукавиці з слідами РБК; ніж метелик чорного кольору із слідами РБК, два аналогічних ножі та ніж картка; 3 жіночі сумки і 1 наплічник; 6 курток, 2 маски, 2 балаклави, 2 бейсболки, 1 баф; 7 пар взуття; 9 кофт светрів; джинси із слідами РБК; 5 пар рукавиць, 1 сумка, 4 медичні маски, 2 латексні білі рукавиці з слідами жовтого кольору; дерев`яну біту; 4 рюкзаки (наплічники); 3 пари взуття; 3 кофти та 3 футболки, які поміщено в картонну коробку білого кольору із написами синього кольору; 10 пар штанів, 2 пари шортів (Т.6 а.с.234-247);

Крім того, згідно з матеріалів справи та дослідженими колегією суддів у матеріалах кримінального провадження наявні постанови про визнання та приєднання речових доказів до матеріалів досудового розслідування, а саме:

- постанова про визнання та приєднання речових доказів до матеріалів досудового розслідування від 24 червня 2018 року з якої вбачається, що визнано та прилучено в якості речових доказів по кримінальному провадженні № 0001150 в яких серед іншого зазначені: два складні ножі «Ganzo»; латексні рукавиці з слідами РБК; ніж метелик чорного кольору із слідами РБК, два аналогічних ножі та ніж картка;

- постанова про визнання та приєднання речових доказів до матеріалів досудового розслідування від 03 липня 2018 року з якої вбачається, що визнано та прилучено в якості речових доказів по кримінальному провадженні № 0001150 в яких серед іншого зазначені: 27. Два розкладні ножі із надписом «Gunzo» 29. Розкладний ніж із слідами РБК. 30. Два розкладних ножі без маркування; 31. Ніж у виді картки.

- постанова про визнання та приєднання речових доказів до матеріалів досудового розслідування від 11 жовтня 2018 року з якої вбачається, що визнано та прилучено в якості речових доказів по кримінальному провадженні № 0001150 в яких серед іншого зазначені: два ножі та клинок; ніж з руків`ям сірого кольору; ніж складний зеленого кольору; ніж складний чорного кольору; ніж складний чорного кольору («метелик»); ніж.

- постанова про визнання та приєднання речових доказів до матеріалів досудового розслідування від 20 листопада 2018 року з якої вбачається, що визнано та прилучено в якості речових доказів по кримінальному провадженні № 0001150 в яких серед іншого зазначені: два розкладні ножі; ніж типу метелик; розкладний ніж; ніж з хлястиком; ніж «Columbia»

Враховуючи викладене, а також дослідивши відповідні процесуальні документи, а саме протокол обшуку гаражного приміщення від 24 червня 2018 року та постанови слідчого про визнання речових доказів від 24 червня, 03 липня, 11 жовтня та 20 листопада 2018 року, колегія суддів вважає за необхідне дати оцінку зазначеним доказам у частині їх належності, допустимості та достовірності.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що з матеріалів кримінального провадження та вищевказаних процесуальних документів, неможливо достеменно ідентифікувати серед вилучених предметів ніж типу «метелик», який, за версією обвинувачення, використовувався ОСОБА_9 під час вчинення інкримінованого злочину.

Так, у зазначених процесуальних документах відображено різні формулювання щодо одного і того ж предмета в одних випадках вказується «ніж метелик чорного кольору», в інших «ніж складаний чорного кольору», «ніж типу метелик», « ніж розкладний» тощо. Відсутність чіткої ідентифікації предмета, єдиних описових ознак ( розмір, форма клинка, маркування, індивідуальні особи тощо) унеможливлює однозначне встановлення того, що мова йде саме про один і той самий об`єкт.

Крім того, у протоколах не зафіксовано належного опису або фото фіксації ножа типу «метелик», що виключає можливість його індивідуалізації як речового доказу.

За таких обставин суд першої інстанції, визнаючи доведеним використання саме ножа типу «метелик», вийшов за межі допустимих висновків із наявних доказів, надавши їм зміст, якого вони фактично не містять.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали кримінального провадження не містять доказів, які б беззаперечно підтверджували, що ніж типу «метелик», вилучений під час обшуку, є тим самим предметом, яким було заподіяно ОСОБА_9 тілесні ушкодження потерпілому.

Що стосується протоколів про результати здійснення негласних слідчих (розшукових) дій.

Сторона захисту протягом провадження в суді першої інстанції та в апеляційному суді наголошувала на недопустимості доказів, здобутих за результатами НСРД.

Однак, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не здійснено належну перевірку вказаних доводів сторони захисту, та неправомірно визнано усі докази, які здобуті внаслідок проведення НСРД, допустимими.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12рп/2011 від 20 жовтня 2011 року (справа № 1?31/2011) положення статті 62 Конституції України спрямовані на забезпечення прав і свобод людини і громадянина, а саме: обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних у результаті оперативно ? розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України № 2135?XII від 18 лютого 1992 року «Про оперативно-розшукову діяльність» (далі ? Закон № 2135?XII), особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.

З вказаного рішення Конституційного Суду України, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Протоколами про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії №4937/14/01-2018 від 08.10.2018 в ІТТ №5 м.Пустомити ГУ НП у Львівській області зафіксовано розмову в камері №2, у якій утримується ув`язнений ОСОБА_7 із ув`язненими ОСОБА_8 та ОСОБА_28 , які утримуються в камері №1. Так, о 17:25:27 год. 06.08.2018 останні вели розмову щодо обставин вчинення злочину та про ніж «метелик», зокрема: ОСОБА_7 : «карочє я одного в***бав, його потім в***бав Кальмук, той впав», «я думав в нього хватить мозгів забрати «бабочку», ОСОБА_28 : «ну, я тіпа тоже думав, я не думав шо вона в гаражі є. Десь захована». Зворотна (аналогічна) розмова з камери №1 зафіксована протоколом про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії №4947/14/01-2018 від 08.10.2018.

Протоколами про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії №4931/14/01-2018 від 08.10.2018 та №4933/14/01-2018 від 08.10.2018 зафіксовано о 21:47:30 02.08.2018 розмову між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про обставини кримінального провадження наступного змісту: ОСОБА_8 : «ти ж прекрасно розумієш, що слідчий знає, що ОСОБА_45 різав»; ОСОБА_46 : «да»; ОСОБА_47 : «просто в них немає експертизи, вони не можуть його затягнути»; ОСОБА_46 : «а …. твій?»; ОСОБА_47 : «Не чую, шо мій?»; Тичка: «Метелик»; ОСОБА_47 : «Він був у Ромчика». Зазначає, що серед обвинувачених є лише особа з ім`ям ОСОБА_48 .

Під час апеляційного розгляду встановлено, що як вбачається зі змісту вказаних протоколів, у яких зафіксовано фрагмент розмов між обвинуваченими, під час яких згадується особа на ім`я « ОСОБА_45 », однак у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості, які б достовірно підтверджували, що під іменем « ОСОБА_45 » мається на увазі саме обвинувачений ОСОБА_9 .

Колегія суддів вважає, що наведені НСРД містять припущення, а не фактичні дані і не дають змоги зробити однозначний висновок та не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки не відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності доказів, визначеними ст. 94 КПК.

Щодо слідчих експериментів.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що слідчі експерименти були проведені у світлу пору доби та з суттєвими змінами навколишньої обстановки на місці події.

Так, відповідно до положень ч.1 ст.240 КПК України, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Метою слідчого експерименту є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Події, які зазначені у вироку, відбувались 23.06.2018 приблизно з 23.00 год. до 23.25 год., тобто в темну пору доби.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, всі слідчі експерименти проводились у світлу пору доби у період часу з 11.00 год. до 17.00 год.

На переконання колегії суддів, слідчий експеримент має здійснюватися в умовах, максимально наближених до тих, що існували на момент події.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною Другою судовою палатою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду України у постанові від 28 жовтня 2021 року у справі № 641/2251/17.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що протоколи слідчих експериментів не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 , оскільки такі були необґрунтовано визнано допустимими доказами.

Що стосується протоколу пред`явлення речей для впізнання ОСОБА_49 від 04.10.2018, протоколів проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_25 та ОСОБА_44 .

Оцінюючи протокол проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_25 від 14.08.2018, згідно якого останній повідомив, що ОСОБА_9 був озброєний ножем типу «метелик» та безпосереднього на підході до табору його витягнув та протокол слідчого експерименту за участі ОСОБА_50 від 20.08.2018, згідно з якого, останній повідомив, що після нападу на табір ромів, він прибіг до гаражного приміщення в якому планувався напад. Разом з ним туди прибігли ОСОБА_7 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_9 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 та інші. Під час того, коли ОСОБА_9 переодягався, останній поклав на стіл ніж на якому була кров і сказав «от я різанув», колегія суддів вважає, що такі дані, які містяться у вказаних протоколах є недостатніми доказами, які свідчать про наявність сумніву.

Також слід звернути увагу, що як вбачається з матеріалів справи, будучи допитаним у суді першої інстанції 12 лютого 2025 року (том 18 а.с. 246) ОСОБА_25 повідомив, що ОСОБА_8 ОСОБА_29 та ОСОБА_7 поведінки в таборі не бачив.

Відтак, враховуючи, те, що стороною обвинувачення окрім протоколів слідчого експеременту від 14.08.2018 за участі неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_25 та протоколу слідчого експеременту від 20.08.2018 за участі неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_50 ,протоколу пред`явлення речей для впізнання ОСОБА_49 від 04.10.2018, не надано суду жодних доказів, які б підтверджували вчинення ОСОБА_9 умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині з хуліганських мотивів, за попередньою змовою групою осіб, за відсутності інших належних, достовірних та достатніх доказів про обставини, що згідно ст.91 КПК України підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні, свідчать про наявність сумніву щодо вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення передбаченого п.п.7, 12 ч.2 ст.115 КК України, який в силу ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України тлумачиться на його користь, а припущення про його винуватість, що ґрунтується лише на вищезазначених протоколах, не може бути покладено в основу обвинувального вироку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне провадження неодноразово розглядалося судом першої інстанції, у тому числі двічі у порядку нового судового розгляду. Під час зазначених засідань потерпілі ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , жодного разу не вказували на обвинуваченого ОСОБА_9 як на особу, яка заподіяла потерпілому тілесні ушкодження, що призвели до смерті.

При цьому обвинувачений ОСОБА_9 не заперечував факту своєї присутності на місці подій, який мав ознаки хуліганський дій, однак послідовно заперечував свою причетність до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_22 .

Дані показання потерпілих давалися ними під присягою, за участю сторін обвинувачення та захисту у відкритому судовому засіданні, без будь-якого стороннього тиску чи впливу, що свідчить про їх об`єктивність та достовірність.

Таким чином, колегія суддів переходить до висновку про наявність обґрунтованих сумнівів у таких показаннях. За таких обставин, наведені показання не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

Таким чином, під час апеляційного розгляду не встановлено достатніх, належних та допустимих доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчинення кримінального правопорушення передбаченого п.п.7, 12 ч.2 ст.115 КК України поза розумним сумнівом, оскільки протоколу пред`явлення речей для впізнання ОСОБА_49 від 04.10.2018, протоколів проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_25 та ОСОБА_50 , протоколів про результати здійснення негласних слідчих (розшукових) дій, недостатньо для спростування доводів сторони захисту про непричетність ОСОБА_9 до злочину, передбаченого п.п.7, 12 ч.2 ст.115 КК України.

Відповідно до ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Так, за змістом п.3 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Щодо кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.4 ст.296 КК України.

Щодо кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.4 ст.296 КК України, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідальність за ч.4 ст.296 КК України настає за вчинення хуліганських дій, якщо вони вчинені із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Згідно з формулюванням обвинувачення, яке суд вважав установленим, ОСОБА_9 , у групі осіб з ОСОБА_51 та ОСОБА_52 під час вчинення хуліганських дій на місці розташування табору ромів в період часу приблизно з 23 години до 23 години 25 хвилин ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у групі з іншими особами, матеріали щодо яких виділено в окремі провадження, відповідно до попередньо узгодженого плану, сумісно вчиняли дії, спрямовані на руйнування табору, шляхом завдання ударів руками, ногами, та з використанням ножів, металевих труб, дерев`яних палок, ланцюгів та молотка, незважаючи на численні вимоги жителів поселення припинити їх хуліганські дії, що також підтверджується протоколом огляду місця події від 24 червня 2018 року, показаннями потерпілих. В процесі вказаних хуліганських дій, окремі жителі поселення отримали легкого ступеня тілесні ушкодження. Зокрема, ОСОБА_7 власним складним ножем завдав два удари малолітньому ОСОБА_20 в ділянку правого стегна та один удар в ліву бокову поверхню тулуба, чим спричинив потерпілому дві рани на правому стегні та одну рану в лівій боковій поверхні тулуба, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, та цим же ножем завдав удар ОСОБА_18 в ділянку лівого передпліччя, чим спричинив їй рану, яка відносяться до легкого тілесного ушкодження. ОСОБА_8 особистим ножем з написом «Columbia» потерпілому ОСОБА_19 спричинив три рани на задній поверхні грудної клітки, які розташовувались паравертебрально на рівні 9 міжребер`я, одну рану на грудній клітці справа на рівні 6 міжребер`я по задньо-пахвинній лінії та дві рани по задній поверхні у верхній третині правого плеча, котрі закінчувались сліпо, і відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Під час фізичного протистояння із ОСОБА_22 ОСОБА_7 за допомогою молотка, заздалегідь пристосованого до нанесення тілесних ушкоджень, внаслідок нанесених останньому ударів спричинив садно на задній поверхні лівого передпліччя в верхній третині, садно на зовнішній поверхні правого плечового суглобу, що відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня. В цей час ОСОБА_8 власним ножем спричинив ОСОБА_22 рану в ділянці лівої лопатки, рану нижче в 10 см, рану в ділянці лівої сідниці, а ОСОБА_7 складним ножем та ОСОБА_9 ножем типу «метелик» силу почергового завдання ударів спричинили рану на задній поверхні лівого ліктя, рану на задній поверхні лівого стегна, рану вище в 3 см, та інші рани в лівій скроневій ділянці голови, рану на чолі зліва, рану по центру чола більше зліва, рану на зовнішній поверхні лівого плечового суглобу, рану на задній поверхні лівого плеча, рану на задній поверхні лівого ліктя, рану на спині справа по біляхребтовій лінії на рівні 1 ребра та рану нижче на 3 см, рану на рівні 7 грудного хребця та рану нижче в 5 см., що відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня з короткочасним розладом.

Визнаючи необґрунтованими заперечення захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_53 факт причетності ОСОБА_9 до вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.296 КК України, у зв`язку із тим, що в ході розгляду справи не було встановлено наявності у ОСОБА_9 будь-якого предмету, наперед заготовленого для вчинення злочину, суд першої інстанції покликався на п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» №10 від 22 грудня 2006 року, який визначає, що при вчиненні хуліганства групою осіб за ч.4 ст.296 КК України можуть бути кваліфіковані дії тих його учасників, які особисто застосували зброю або інший предмет, спеціально пристосований чи заздалегідь заготовлений для нанесення тілесних ушкоджень, а також тих осіб, які хоча й самі не застосовували зазначених знарядь, але дали згоду чи в інший спосіб сприяли їх застосуванню іншими виконавцями цього злочину.

З таким висновком колегія суддів не погоджується.

Так, із матеріалів справи, зокрема із показань ОСОБА_29 у судовому засіданні 20 березня 2025 року, видно, що він заперечив свою вину у вчиненні злочинів передбачених п.п.7, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 296 КК України, при цьому вказав, що дійсно був у таборі ромів, однак жодних знарядь не мав. Особисто, з хуліганських мотивів копав палатку, хотів її поламати. Його покази чіткі, послідовні та узгоджуються з іншими матеріалами справи.

Крім того, із матеріалів кримінального провадження не вбачається, що ОСОБА_9 давав згоду на застосування іншими особами яких-небудь засобів у таборі ромів, чи сприяв іншим особам у застосуванні таких знарядь. А наявність таких у приміщенні гаража, напередодні подій, зокрема при проведенні зборів та спільна його участь у нападі у групі з іншими обвинуваченими, не свідчать про те, що останній міг усвідомлювати їх застосування іншими особами під час нападу.

Виходячи із усталеної судової практики, зокрема Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», постанови Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №749/1092/16, вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (ч. 4 ст. 296 КК) слід враховувати, що ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомогою названих предметів заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли використання цих предметів під час учинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Проте суд першої інстанції, приймаючи рішення в цьому кримінальному провадженні, не врахував цих обставин, у зв`язку з чим помилково кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 296 КК.

З огляду на те, що при апеляційному розгляді не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 під час вчинення хуліганських дій у поселенні осіб ромської етнічності, у спричиненні потерпілому ОСОБА_22 ножем типу «метелик» рани на животі зліва, які проникли в черевну порожнину з пошкодженням тонкого кишечника, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя на момент спричинення та призвели до гострої внутрішньої кровотечі, після чого ОСОБА_22 помер на місці події, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.7,12 ч.2 ст.115 КК України, зокрема за недоведеністю застосування ОСОБА_9 холодної зброї а саме, ножа типу «метелик», відтак кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.4 ст.296 КК України за кваліфікуючою ознакою - із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень виключається.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_9 повинен нести відповідальність фактично лише за грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, тобто за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК.

Враховуючи викладене, апеляційний суд виснує, що дії ОСОБА_9 слід перекваліфікувати з ч. 4 на ч. 2 ст. 296 КК, кваліфікувати їх як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб та призначити покарання в межах санкції цієї норми закону.

Під час визначення виду та розміру покарання апеляційний суд відповідно до ст. 65 КК враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини злочину, небезпечність хуліганства як посягання на порушення громадського порядку, особу ОСОБА_9 , який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, повністю визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, відшкодував потерпілим шкоду, розкаявся у вчиненні злочину.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за доцільне призначити покарання ОСОБА_9 в межах санкції ч. 2 ст. 296 КК у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, яке, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Що стосується звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_9 та ОСОБА_54 .

Крім того, суд апеляційної інстанції переглядаючи, згідно приписів ст. 404 КПК України, судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги вправі вийти за межі апеляційних вимог, на підставі ч.2 ст. 404 КПК України, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Так, при з`ясуванні обставин кримінального провадження щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 колегією суддів встановлено, що на час розгляду кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанції закінчився строк давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_9 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України та обвинуваченого ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296 КК України та ч.1 ст. 121 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Зокрема, прокурор у справі, під час апеляційного розгляду клопотав про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Колегія суддів вважає, що таке клопотання є підставним і обгрунтованим, з огляду на наступне.

Строк давності це передбачений кримінальним законом певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Так, відповідно до положень п.3 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини, та згідно вимог п.4 ч.1 ст. 49 КК України десять років у разі вчинення тяжкого злочину.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється виключно судом. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули строки давності, передбачені ст. 49 КК України.

Суд за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України, та за згодою обвинуваченого ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Як установлено з матеріалів кримінального провадження інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_9 кримінальне правопорушення, перекваліфіковане судом апеляційної інстанції на ч.2 ст.296 КК України, за наведених вище мотивів ч.2 ст.296 КК України, було вчинено 23 червня 2018 року.

Санкція ч.2 ст.296 КК України передбачає покарання у виді обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на строк до чотирьох років.

За приписами ч.4 ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.296 КК України відноситься до категорії нетяжкого злочину.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Щодо звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_55 , то колегія судів звертає увагу на те, що інкриміновані ОСОБА_56 кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст.296 КК України та ч.1 ст. 121 КК України були вчинений 23 червня 2018 року.

Санкція ч.4 ст.296 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до семи років. Санкція ч.1 ст.121 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років. Такі кримінальні правопорушення відносяться за категорії тяжких злочинів.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Разом з тим, при звільненні обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 колегія суддів враховує, вимоги ч.1 ст. 106 КК України, згідно яких, звільнення від кримінальної відповідальності та відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності до осіб, які вчинили кримінальне правопорушення у віці до вісімнадцяти років, застосовується відповідно до статтей 49 та 80 цього Кодексу з урахуванням положень, передбачених цією статтею.

Так, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень 23 червня 2018 року були неповнолітніми, отже до них застосовуються строки давності передбачені п.2, п.3 ч.2 ст.106 КК України - п`ять років та сім років відповідно.

Дані про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 ухилялись від слідства або суду чи вчинили новий нетяжкий, тяжкий чи особливо тяжкий злочин, в матеріалах кримінального провадження відсутні.

За таких обставин строки давності притягнення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності не зупинялись та не переривались.

Оскільки із дня вчинення інкримінованого ОСОБА_9 злочину минуло понад п`ять років, він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, з урахуванням вимог ст. 106 КК України.

Оскільки із дня вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень минуло понад сім років, він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі п.3 ч.4 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, з урахуванням вимог ст. 106 КК України.

При цьому апеляційним судом були роз`ясненні обвинуваченим правові наслідки звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України і обвинувачені погодились з такими підставами для закриття кримінального провадження.

Положеннями п.1 ч.2 ст.284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

На підставі викладеного апеляційний суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України, п.4 ч.1 ст.49 КК України, а кримінальне провадження щодо них закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України закрити.

За таких обставин подану захисником обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_12 апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.284, 404,405,407,417,418,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року щодо ОСОБА_9 змінити.

ОСОБА_9 вважати засудженим за вчинення кримінального правопорушення передбаченого за ч.2 ст.296 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України, 106 КК України звільнити ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченої ч.2 ст.296 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та кримінальне провадження у цій частині закрити на підставі ч.2 ст. 284 КК України.

Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_9 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п.п.7,12 ч.2 ст.115 КК України, закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України з підстав не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

На підставі п.4 ч.1 ст. 49 КК України, 106 КК України звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого за ч.4 ст.296 КК України та ч.1 ст. 121 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та кримінальне провадження у цій частині закрити на підставі ч.2 ст. 284 КК України.

Виключити покликання у вироку Сихівського районного суду м. Львова від 16 квітня 2025 року на ст. 70 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 .

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржений у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення, а особами, які утримуються під вартою з моменту отримання копії ухвали в той же строк.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4