УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 207/2723/23

провадження № 51- 328 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2026 року,

встановив:

Південний районний суд м. Кам`янського ухвалою від 05 січня 2026 року задовольнив клопотання прокурора Кам`янської окружної прокуратури та обрав запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_4 до 05 березня 2026 року, поклавши на нього відповідні обов`язки.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 20 січня 2026 року закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Південного районного суду м. Кам`янського від 05 січня 2026 року, як помилково відкрите.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 не погоджується із оскаржуваним рішенням суду апеляційної інстанції просить:

- застосувати при розгляді даної скарги Конституцію України;

- врахувати при розгляді касаційної скарги рішення Конституційного суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК);

- відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (наприклад ухвала від 21 липня 2025 року у справі № 203/3202/25);

- ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2026 року скасувати;

- справу направити до апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги по суті.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не вбачається з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19, п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; однією із основних засад судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст.392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини другої статті 392 Кодексу в частині неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не гарантують особі ефективної реалізації її конституційного права на судовий захист, не відповідають критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), не забезпечують справедливого балансу інтересів особи та суспільства, а тому суперечать вимогам статей 1, 3, 8, 21, 29, частини першої статті 55 Основного Закону України.

Як убачається зі змісту копії оскаржуваного судового рішення, не погоджуючись з ухвалою Південного районного суду м. Кам`янського від 05 січня 2026 року, якою обвинуваченому ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, захисник оскаржив її в апеляційному порядку.

Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду, встановивши, що апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.392 КПК, та врахувавши позицію Верховного Суду, викладену в постанові № 7299км18 від 27 лютого 2019 року, відповідно до якої, якщо після відкриття апеляційного провадження буде встановлено, що воно відкрите за апеляційною скаргою на рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження, закрила апеляційне провадження, як помилково відкрите.

Суд погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції та вважає, що апеляційний суд обґрунтовано прийшов до висновку, що ухвала суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, відповідно до вимог ст. 392 КПК, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Щодо тверджень захисника про порушення апеляційним судом права на оскарження ухвал про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, колегія суддів зазначає наступне.

Посилання захисника у скарзі на висновки Конституційного суду України, які викладені у рішенні №4-р/2019 від 13 червня 2019 року та його твердження щодо можливості оскарження ухвал про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, які він ототожнює з оскарженням ухвал про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, Суд вважає безпідставними.

В зазначеному рішенні Конституційного Суду України питання стосовно конституційності норм кримінального процесуального Кодексу щодо оскарження ухвали суду про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, постановленої під час судового провадження у суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, не вирішувалось. Вказане рішення Конституційного Суду стосується можливості апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження у суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Проте в даному судовому провадженні апеляційна скарга була подана захисником на ухвалу суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, постановлену під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, яка, відповідно до вимог ст. 392 КПК, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження захиснику необхідно відмовити.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає таке кримінальне провадження на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї палати або у складі такої палати.

Таким чином кримінальне провадження може бути передано на розгляд палати судом, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку.

Водночас, у даному випадку відсутні підстави для відкриття касаційного провадження та розгляду у порядку, передбаченому КПК, у зв`язку з чим і відсутні процесуальні підстави для передачі на розгляд палати кримінального провадження, на підставі ч. 1 ст. 434-1 КПК.

З огляду на вищевказане, керуючись пунктом 1 частиною 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзахисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2026 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3