КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/5572/2025
ЄУН: 756/7242/25 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000151 щодо ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком 60 днів, до 9 листопада 2025 року, включно, з визначеним раніше альтернативним запобіжним заходом у вигляді застави в розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 303800 грн.

Цією ж ухвалою у задоволенні клопотань захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, а у разі неможливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, то зменшити розмір застави до 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, 90 840 грн.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник посилається на те, що подане прокурором клопотання не містить відомостей, які вимагаються ч. 3 ст. 199 КПК України, а, окрім того, вказано, що ризики не зменшились та продовжують існувати. Однак, прокурором зазначені ті ж обставини, які зазначались і раніше у клопотаннях про застосування запобіжного заходу. Стороною захисту під час розгляду клопотання прокурора наголошувалось на цьому, але залишились поза увагою суду.

Окрім того, як вказує захисник, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, оскільки є необґрунтованою та винесеною з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції обґрунтував прийняте рішення тим, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які вказують на необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, лише вказавши на наявність ризиків, однак без будь-якого їх обґрунтування та наведення будь-яких належних доказів.

Крім того, адвокат вважає, що суд не перевірив належним чином доводів сторони обвинувачення щодо наявності обґрунтованої підозри, ризиків та неможливості застосування до ОСОБА_8 іншого, більш м`якого запобіжного заходу, оскільки не надано жодної оцінки відсутності обґрунтованої підозри та ризиків, а також не спростовано відсутності підстав продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також, як зазначає захисник, розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. Однак визначений обвинуваченому розмір застави у 100 розмірів прожиткового мінімуму доходів громадян є непомірним фінансовим тягарем, як для обвинуваченого, так і для його родини. Стороною захисту під час розгляду клопотання прокурора також ставилось питання про зменшення розміру застави, однак, суд належним чином не обґрунтував неприйняття позиції сторони захисту. Серед іншого, як вважає захисник, судом не було враховано, що обвинувачений переїхав до Києва влітку 2024 року з прифронтової зони, єдиним джерелом доходу була робота таксиста з епізодичними заробітками; мати пенсіонер, інвалід 3 групи, з пенсією, розмір якої менше 3000 грн., що свідчить про скрутний матеріальний стан. За таких обставин, як наголошує захисник, ні обвинувачений, ні його мати не мають можливості внести грошові кошти в такому розмірі в якості застави,, оскільки не можуть навіть позичити таку суму.

Окремо захисник вказує, що 22 січня 2025 року відносно обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 200 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605000 грн. У подальшому 17 березня 2025 року обвинуваченому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою та зменшено розмір застави до 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 454200 грн.16 квітня 2025 року обвинуваченому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою та зменшено розмір застави до 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 302800 грн.З цього часу при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою розмір застави залишений без змін. Однак, як наголошує захисник, такий розмір застави є непомірним. На переконання захисника, і застава у розмірі 30 розмірів прожиткового мінімумів доходів громадян (90840 грн) вже буде критичною сумою для сім`ї обвинуваченого. Однак, у разі визначення застави у такому розмірі та її внесення мати обвинуваченого сама буде контролювати його поведінку, і не тільки процесуальну, тим самим забезпечивши належну поведінку обвинуваченого.

Також захисник вказує на те, що у разі внесення застави, посилання прокурора на наявність ризиків є неспроможними.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги захисника, дослідивши витребувані відповідно до ст. 422-1 КК України матеріали, обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України.

В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, з визначенням обвинуваченому на підставі положень ч. 3 ст. 183, п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, застави у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 302800 грн. з покладенням, у разі внесення застави, обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, яке мотивоване тим, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні умисних дій, які виразились у вчиненні розпусних дій щодо малолітніх осіб (розбещення неповнолітніх), за ч. 2 ст. 156 КК України, що відносить до тяжкого злочину за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років.

Прокурор наголосив на тому, що метою продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час судового розгляду є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, а також запобігання ризикам, передбачених ст. 177 КПК України, які, як вказує прокурор, на даний час не зменшились і продовжують існувати. Посилаючись на рішення ЄСПЛ, прокурор зазначає у клопотанні, що інкримінований обвинуваченому злочин відноситься до кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, у даному випадку по відношенню до малолітніх осіб, що у сукупності свідчить про ймовірність свідомої позапроцесуальної поведінки обвинуваченого. Співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків у виді ув`язнення у невизначеному майбутньому, і засудження до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі, на переконання прокурора, доводять, що ризик переховування є достатньо високим. Усвідомлюючи неминучість покарання, обвинувачений може втекти чи переховуватись від суду.

Також прокурор зазначає про наявність ризику незаконного впливу на малолітніх потерпілих та свідків, оскільки обвинуваченому відомо місце проживання вказаних осіб, і останній має обізнаність, хто саме є потерпілим та свідками у даному кримінальному провадженні. При цьому прокурор підкреслює, що вказані особи під час судового розгляду не допитані. Окремо прокурор наголошує, що малолітні потерпілі та неповнолітні свідки апріорі перебувають у залежному стані від обвинуваченого, який є повнолітньою особою, як дитина від дорослої особи, оскільки вони є більш психологічно вразливими та психологічно залежними, ніж звичайні повнолітні громадяни. Окремо прокурор наголошує, що вказані фактори свідчать про те, що, перебуваючи на волі та відповідно маючи доступ до малолітніх потерпілих та малолітніх і неповнолітніх свідків, обвинувачений буде мати можливість незаконно впливати на них з метою ненадання показань, які мають важливе значення для викриття всіх обставин кримінального правопорушення, повною відмовою від прийняття участі в судових засіданнях або викривлення інформації на користь обвинуваченого, який шляхом навіювання, прохання, обіцянок винагород для дітей, або шляхом погроз застосувати покарання, буде здійснювати незаконний вплив на останніх з метою ухилення від викриття злочинних діянь, у яких останній обґрунтовано обвинувачується.

Окремо прокурор вказує про можливість незаконного впливу обвинуваченого й на законних представників малолітніх потерпілих та малолітніх і неповнолітніх свідків шляхом умовлянь, прохання та маніпуляцій або підкупу може впливати на батьків з метою не надання показань, їх самостійного впливу на дитину або ненадання доступу до дітей для проведення судового розгляду за їх участю, а також може отримати доступ до потерпілих та свідків з метою впливу на останніх. Прокурор наголошує, що у разі перебування на волі обвинуваченого сторона обвинувачення не зможе контролювати такі спроби, що, на переконання прокурора, зашкодить об`єктивному судовому розгляду та призведе до спотворення істини у даному провадженні. Незаконний плив на вказаних осіб матиме негативні наслідки для судового розгляду та може перешкодити досягненню мети кримінальної відповідальності.

Також прокурор зазначає, що враховуючи мету, спосіб та обстановку вчинення даного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, враховуючи винятковий характер та суспільну небезпечність кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, ОСОБА_8 може іншим чином перешкоджати повному, всебічному та неупередженому провадженню судового розгляду.

Окрім того, як посилається прокурор, обвинувачений може продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення аналогічного характеру, так як обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення, що характеризуються особливою суспільною небезпекою та зухвалістю, які обвинувачений вчиняв щодо малолітніх осіб, які в силу свого неповнолітства не можуть протистояти протиправним діям відносно них, дії обвинуваченого носили латентний тривалий характер, були чітко спланованими, вчинялись протягом тривалого часу відносно дітей, і ці обставини, на переконання прокурора, свідчать про низький рівень правової свідомості та соціальної відповідальності обвинуваченого, а також про схильність до злочинних дій проти статевої свободи та статевої недоторканості відносно дітей.

На переконання прокурора, встановлені на даний час ризики є реальними, продовжують існувати та носять триваючий характер, а тому застосування більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, таких як особиста порука, особисте зобов`язання чи домашній арешт, є неможливим, і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у даному конкретному кримінальному провадженні є виправданим з точки зору суспільного інтересу, що значно переважає інтереси однієї людини.

При цьому прокурор вказав про відсутність будь-яких даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я або з будь-яких інших підстав не може утримуватись під вартою.

Водночас, з посиланням на положення ч. 3 ст. 183 КПК України, прокурор вважає можливим, наряду з триманням під вартою, застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі, який би достатньою мірою гарантував виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу. На переконання прокурора, застава у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з урахуванням встановлених ризиків, з одночасним покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, буде достатньою та співрозмірною для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

За змістом оскаржуваної ухвали представники потерпілих підтримали клопотання прокурора; захисник та обвинувачений заперечували проти задоволення клопотання та просили змінити обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд першої інстанції, як зазначено в оскаржуваній ухвалі, виходив з того, що ризики, які слугували підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суттєво не зменшились, наразі не зникли та продовжують існувати; нові обставини, які вказують на необхідність зміни запобіжного заходуу справі, відсутні, а тому дійшов висновку про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, залишивши визначений раніше розмір застави без змін.

Оскільки суд дійшов висновку про доцільність задоволення клопотання прокурора, тому не вбачав підстав для задоволення клопотань захисника та обвинуваченого про зміну запобіжного заходу обвинуваченому.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) встановлених ризиків. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. З урахуванням положень ст. 199 КПК України, підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

З наявних матеріалів та під час апеляційного розгляду встановлено, що питання продовження обвинуваченому строку тримання під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, оскільки завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою на даний час неможливе.

Обґрунтованість висунутого ОСОБА_8 обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, що свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом враховані у сукупності: обставини інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, наслідки, а також наявні на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Так, суд першої інстанції визнав доведеними стороною обвинувачення наведені у клопотанні прокурора ризики.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні щодо малолітніх потерпілих ряду злочинів за ч. 2 ст. 156 КК України, які відносяться до категорії тяжких та за які передбачено покарання у виді позбавлення волі від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого; те, що станом на час розгляду поданих стороною обвинувачення та стороною захисту клопотань щодо запобіжного заходу відносно обвинуваченого потерпілі, їх законні представники та свідки не допитані; що встановлені на даний час чинники пов`язані з характером дій обвинуваченого та періоду інкримінованих щодо малолітніх потерпілих дій, його моральністю; відсутність постійного джерела доходу;відсутність даних, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого в умовах ізоляції від суспільства, і встановлені на даний час дані, на думку колегії суддів, у своїй сукупності свідчать про реальність встановлених судом ризиків, які не спростовані стороною захисту та які продовжують існувати і на даний час.

З урахуванням встановлених на даний час обставин, відомостей про особу обвинуваченого, стадію судового розгляду, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, що на даному етапі судового розгляду більш м`які запобіжні заходи, якими є домашній арешт, особиста порука, особисте зобов`язання, з урахуванням небезпідставно встановлених ризиків: переховування від суду, який, хоча і дещо зменшився з огляду на період перебування обвинуваченого під вартою, однак продовжує існувати; незаконного впливу на малолітніх потерпілих, їх законних представників та свідків, продовження вчиняти інші кримінальні правопорушення та перешкоджання повному, всебічному та неупередженому провадженню судового розгляду іншим чином, не можуть бути застосовані за відсутності достатніх стримуючихфакторів від неналежного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

При цьому колегіясуддів враховує, що судом першої інстанції при вирішенні питання застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою прийнято рішення про застосування до обвинуваченого застави у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 303800 грн.

Відповідно до положень п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України застава визначається у розмірі щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

З урахуванням обставин інкримінованого обвинуваченому злочину, даних про його особу, з огляду на положення ст.ст. 177, 178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України, позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатись, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинуваченому слід визначити розмір застави 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням на нього, у разі внесення застави, обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, враховуючи, що застава саме у такому розмірі буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, а тому підстав вважати такий розмір застави завідомо непомірним, як про це наголошує захисник, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими обставинами, а тому колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на час постановлення оскаржуваної ухвали обставин, з призначенням обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави з визначенням її розміру, який буденалежною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, з покладенням на нього передбачених законом обов`язків.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а, відтак, апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою, до 9 листопада 2025 року, включно, з визначенням розміру застави - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4