27 листопада 2025 року
справа № 297/2481/22
провадження № 51-991км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості на підставі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. Берегівський районний суд Закарпатської області вироком від 24 лютого 2023 року засудив ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та поклав обов`язки, передбачені ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи.
2. За вироком суду ОСОБА_6 в умовах воєнного стану 06 липня 2022 року о 05:08 з подвір`я будинку ОСОБА_7 , що на АДРЕСА_2 , таємно викрав велосипед вартістю 2500 грн.
3. Закарпатський апеляційний суд 28 січня 2025 року скасував вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2023 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та ухвалив новий вирок, призначивши засудженому покарання за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, до якого на підставі ч. 1 ст. 71 КК частково приєднав невідбуте покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2018 року у виді позбавлення волі на строк 6 місяців й остаточно за сукупністю вироків визначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. У решті вирок апеляційний суд залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4. Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі просив скасувати вирок апеляційного суду і закрити кримінальне провадження згідно з п. 1-2 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) на підставі Закону України № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон № 3886-IX), який набув чинності 09 серпня 2024 року та яким ст. 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) викладено в новій редакції, котрою збільшено вартість предмета дрібної крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати (з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян), яка є визначальною для розмежування кваліфікації дій між дрібною крадіжкою та крадіжкою, передбаченою ст. 185 КК.
5. До початку касаційного розгляду справи засуджений ОСОБА_6 подав змінену касаційну скаргу, в якій просить змінити вирок апеляційного суду, застосувавши до нього правила ст. 69 КК, та з урахуванням визнання вини, щирого каяття, тяжкого стану здоров`я як обставин, що пом`якшують покарання, призначити йому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 185 КК.
Позиції учасників судового провадження
6. У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу, просив її задовольнити та змінити вирок апеляційного суду, застосувавши ст. 69 КК.
7. Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 необґрунтованою, просила залишити вирок апеляційного суду щодо нього без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
8. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
9. Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
10. Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
11. Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
12. У касаційній скарзі засуджений не заперечує доведеності своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, водночас указує, що є підстави для застосування до нього правил ст. 69 КК, втім суд апеляційної інстанції не звернув на це уваги, постановляючи новий вирок.
13. У статті 412 КПК визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
14. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
15. Підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції закон передбачає в тому числі неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (ст. 409 КПК).
16. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є:
1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню;
2) застосування закону, який не підлягає застосуванню;
3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
17. Вирок суду апеляційної інстанції, як установлено в ч. 2 ст. 420 КПК, повинен відповідати загальним вимогам до вироків.
18. Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
19. Апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині звільнення винуватого від відбування покарання з випробуванням і призначити покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК, дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції про звільнення засудженого від відбування покарання - скасуванню.
20. Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд указав, що місцевий суд дійшов неправильного висновку про можливе звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, оскільки обвинувачений скоїв злочин після ухвалення Берегівським районним судом Закарпатської області вироку від 17 квітня 2018 року про засудження його до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке він не відбув. Суд першої інстанції повинен був застосувати положення ст. 71 КК і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке мало би бути більшим як від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
21. Зважаючи на наведене, апеляційний суд із дотриманням вимог закону скасував вирок суду першої інстанції через недопустиме звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням і необхідність призначення покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК та ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_6 покарання з урахуванням правил указаної норми закону.
22. Разом із тим Верховний Суд не може визнати це рішення суду апеляційної інстанції цілком справедливим в частині розміру призначеного покарання.
23. Як визначено статтями 50, 65 КК, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
24. Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад 3 тис. неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
25. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
26. Питання про призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
27. Проте, як неодноразово зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, регламентовані статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної і касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
28. Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.
29. Оскільки у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено в санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд, призначаючи покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, зважаючи на його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію вчинення кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
30. Під особою обвинуваченого в контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.
31. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
32. Як випливає з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_6 , урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що згідно зі ст. 12 КК належить до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, крім того, будучи засудженим за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2018 року до покарання у виді позбавлення волі, яке не відбув, знову вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК. За даними досудової доповіді, є високий рівень ризику повторного вчинення ОСОБА_6 правопорушення та високий рівень небезпеки для суспільства. Апеляційний суд визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, а також узяв до уваги відсутність обставин, що його обтяжують. З урахуванням зазначеного цей суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК, і визначив розмір остаточного покарання на підставі ст. 71 КК шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
33. Апеляційний суд зробив акцент на тому, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, схильний до вчинення злочинів, водночас цей суд належним чином не дослідив наявності обставин, які пом`якшують його покарання, зокрема залишив поза увагою тривалий час, через який обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення після ухвалення вироку від 17 квітня 2018 року, а також те, що ОСОБА_6 позитивно характеризується (а. с. 39), має постійне місце проживання, займається суспільно корисною працею, визнав свою вину та сприяв розкриттю злочину, у суді щиро розкаявся, вибачився перед потерпілим, зобов`язався відшкодувати збитки.
34. Також незрозуміло, чому суд апеляційної інстанції визнав, що наявність у засудженого серцево-судинних захворювань жодним чином не впливає на покарання.
35. Зважаючи на приписи ст. 50 КК, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, беручи до уваги вартість викраденого майна, дані про особу обвинуваченого, його позитивну характеристику, те, що він має постійне місце проживання, працює, не перебуває на обліках у лікарів психіатра і нарколога, визнав свою вину, сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, попросив вибачення в потерпілого, висловив намір відшкодувати збитки, має захворювання, що є обставинами, які пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого і дають підстави для призначення ОСОБА_6 згідно зі ст. 69 КК покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 185 КК.
36. Водночас є хибними доводи засудженого про необхідність закриття кримінального провадження щодо нього за п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК на підставі Закону № 3886-IX у зв`язку з тим, що він учинив дрібне викрадення чужого майна, передбачене положеннями ст. 51 КУпАП. Аналогічне клопотання було предметом розгляду суду апеляційної інстанції і залишено без задоволення. Своє рішення цей суд належним чином обґрунтував, зазначивши, що вартість викраденого ОСОБА_6 майна (2500 грн) перевищує суму двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, яка у 2022 році становила 2481 грн, а тому діяння ОСОБА_6 не підпадає під декриміналізацію на підставі Закону № 3886-IX.
37. З урахуванням наведеного касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню, а вирок апеляційного суду - зміні.
Керуючись статтями 433, 434, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Закарпатського апеляційного суду від 28 січня 2025 року стосовно ОСОБА_6 змінити.

Застосувати до ОСОБА_6 ст. 69 КК і призначити покарання, нижче від найнижчої межі, передбаченої законом за ч. 4 ст. 185 КК, у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК до покарання за цим вироком приєднати невідбуте покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2018 року у виді позбавлення волі на строк 6 місяців й остаточно за сукупністю вироків визначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

У решті вирок залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3