Номер провадження: 11-кп/813/1406/26
Справа № 495/5365/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.12.2025, якою під час судового розгляду к/п №0001800 від 22.12.2024 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Білгород-Дністровський Одеської обл., громадянина України, який має середню спеціальну освіту, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194-1 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 20.02.2026 включно, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду частково задоволено клопотання прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_8 та стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 20.02.2026 включно, із визначенням застави в 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, зазначеною ухвалою суду було продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що не оскаржувалось в апеляційному порядку.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ст. 177 КПК України, які не зменшилися та не перестали існувати в даному к/п стосовно ОСОБА_7 , а також вирішив визначити йому розмір застави.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її необґрунтованість, оскільки розмір шкоди, завданої потерпілим складає понад 10 000 грн, а тому розмір застави є не співмірним. Крім того, наявність ризиків належним чином не доведена стороною обвинувачення та не обґрунтована судом. Також, суд 1-ої інстанції не врахував наявність в ОСОБА_7 малолітньої дитини 2021 р.н. на вихованні, позитивні характеристики з місця роботи, міцні соціальні зв`язки , необхідність догляду за батьком, а також факт визнання обвинуваченим своєї вини в скоєнні кримінального правопорушення.

За таких обставин захисник ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести нову, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Учасники апеляційного провадження в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, при цьому захисник ОСОБА_6 подав клопотання, яким просив розглядати справу за його відсутності, водночас прокурор причини неявки суду не повідомив.

З врахуванням приписів ст.ст. 405, 422-1 КПК України колегія суддів вирішила провести апеляційний розгляд провадження за відсутності учасників провадження та на підставіч. 4 ст. 107 КПК України фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги та ретельно дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах кримінального провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_7 обвинувачується у вчинені тяжких злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 194-1КК України, за вчинення яких передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до десяти років.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Також у рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

Отже, враховуючи загрозу суворості можливого покарання, особливості інкримінованих злочинів, кількість епізодів, вчинення злочинів вчинених в складі організованої групи, активні дії обвинуваченого, що свідчить про ступінь його суспільної небезпеки, з врахуванням корисливого характеру інкримінованих діянь, апеляційний суд погоджується з висновками суду 1-ої інстанції щодо наявності в цьому к/п ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати та актуальність яких не зменшилася на цій стадії к/п.

При цьому, вище встановлених обставин в сукупності достатньо для констатації наявності вказаних ризиків та формування висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, апеляційний суд враховує посилання захисника на характеристики особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який має міцні соціальні зв`язки, малолітню дитину, позитивні характеристики з місця роботи тощо, однак зауважує, що вказані обставини не спростовують вище встановлених ризиків в цьому к/п, а крім того вони існували на момент ймовірного вчинення інкримінованих діянь, однак не стали достатньо стримуючим фактором для особи обвинуваченого.

Водночас, колегія суддів зауважує, що стороною захисту не було надано переконливих доказів на спростування встановлених ризиків та наявності підстав для обрання більш м`якого запобіжного заходу, а характер вчинених інкримінованих діянь в складі організованої групи та кількість епізодів, наявність шкоди, роль обвинуваченого навпаки свідчать про те, що задля забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого доцільно застосувати до нього запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Крім того, продовжуючи строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції застосував до нього альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що не перевищує розмір, встановлений п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Згідно із абз. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Апеляційний суд зауважує на тому, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями - серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі та ін. (рішення ЄСПЛ в справі «Істоміна проти України»).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010 суд вказав, «що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого».

Водночас, на переконання колегії суддів, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки.

В контексті наведеного апеляційний суд зауважує, що за обставинами цього к/п шкода завдана в результаті вчинення інкримінованих діянь складає більш ніж 760 000 грн, а тому з врахуванням обставин к/п, визначений судом 1-ої інстанції розмір застави є цілком обґрунтованим та відповідає виконанню завдань цього к/п з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом 1-ої інстанції оскаржуваної ухвали не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 .

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.12.2025, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194-1 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 20.02.2026 включно, із визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4