Справа № 127/1646/15-к
УХВАЛА

Іменем України

10 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі

судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

за відсутності судового провадження,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву обвинуваченого ОСОБА_3 про відвід судді Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 06.12.2014 за №0000347, по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України (КП № 127/1646/15-к),

УСТАНОВИВ:

29.01.2026 до Вінницького районного суду Вінницької області подано заяву обвинуваченого ОСОБА_3 про відвід судді Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 06.12.2014 за №0000347, по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України (КП № 127/1646/15-к).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2026, головуючим суддею визначено суддю ОСОБА_1 .

Заяву про відвід судді Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 127/1646/15-к обвинувачений ОСОБА_3 мотивує тим, що суддею ОСОБА_4 cистематично не виконується обов`язок розгляданути та мотивовано вирішити клопотання про проведення судових засідань у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, що свідчить про наявність обставин, які викликають обґрунтовані сумніви в її неупередженості (п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України). Відсутність будь-якої реакції на клопотання є систематичним ігноруванням його процесуальних прав. Більше того, 11 січня 2024 року суддею ОСОБА_4 була постановлена ухвала про його привід до підготовчого засідання на 28 лютого 2024 року без попереднього розгляду його клопотань про дистанційне провадження (зокрема, клопотання від 10.01.2024 №586/24-Вх про відкладення розгляду, пов`язане з неможливістю явки). Ухвала про привід була мотивована лише неявкою, без урахування поважних причин, викладених у його заявах та клопотаннях. Такі факти створюють підстави, передбачені п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України для відводу судді ОСОБА_4 . Тому просить задовольнити заяву про відвід судді Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_4 від участі у кримінальному провадженні № 127/1646/15-к на стадії підготовчого провадження.

У судове засідання 10.02.2026 учасники судового провадження не з`явилися, хоч у встановленому законом порядку повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду заяви про відвід.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 попередньо подав до суду заяву, у якій просить розглядати заяву про відвід судді без участі обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника.

Прокурор Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 попередньо подав до суду заяву, у якій просить заяву про відвід розглянути без його участі, щодо задоволення заяви заперечує, оскільки підстави для відводу судді ОСОБА_4 відсутні.

Будь-які інші заяви чи клопотання учасники судового провадження до суду не подавали.

Суддя Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_4 не висловила бажання бути заслуханою під час розгляду заяви про відвід.

У частині четвертій статті 107 КПК України визначено, що у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 10.02.2026 за відсутності учасників судового провадження та без фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів кримінального провадження.

Оглянувши матеріали заяви про відвід, cуд дійшов такого висновку.

Підстави для відводу судді передбачені статтями 75-76 КПК України.

Відповідно до ст. 75 КПК України, слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи. У складі суду, що здійснює судове провадження, не можуть бути особи, які є родичами між собою.

У частині п`ятій статті 80 КПК України визначено, що відвід повинен бути вмотивований.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 КПК України, у разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КПК України та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи незалежним і неупередженим судом.

Відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя зобов`язаний, зокрема, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, дефініція «незалежний суд» означає насамперед «незалежний від виконавчої влади і сторін у справі» (див. напр.: Ringeisenv. Austriajudgementof 23 June 1973, SeriesA, No. 16, p. 95).

Європейський суд у своїх рішення зазначає, що право на безсторонній суд включає як об`єктивні, так і суб`єктивні елементи (рішення у справах «Пєрсак проти Бельгії» від 01.10.1982, «Де Куббер проти Бельгії» від 26.10.1984). Об`єктивний критерій безсторонності полягає у тому, щоб встановити, чи існували при розгляді справи факти, які ставлять під сумнів незалежність суддів (приміром, легітимність складу суду). Другий критерій це критерій суб`єктивної безсторонності, тобто, відсутність упередженості або тенденційності в поведінці судді при розгляді конкретної справи.

Тобто, вирішуючи питання про відвід судді у кримінальному провадженні з підстав наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості, необхідно розглядати об`єктивність судді у двох аспектах: як внутрішній стан судді, його свободу від будь-яких схильностей, упередженості, а також як дії судді сприймаються стороннім спостерігачем.

Згідно з пунктом 67 рішення ЄСПЛ у справі «Мироненко та Мартиненко проти України», особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Відповідно до положень п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів від 19.05.2006, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27.07.2006 № 2006/23, суддя підлягає відводу від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього є неможливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

У статті 5 Кодексу суддівської етики визначено, що незалежність судді під час здійснення правосуддя є передумовою дії принципу верховенства права та невід`ємною складовою справедливого суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так, у справах «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»). Зазначену позицію Європейського суду підтримав й Верховний Суд України у справі №5-15п12 (ухвала Верховного Суду України від 01.03.2012 у справі № 5-15п12).

Головна мета відводу гарантування безсторонності суду, зокрема щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи.

Стаття 6 Конвенції вимагає, щоб суд у межах своїх повноважень був неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ветштайн проти Швейцарії»).

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає змісту нормативної конструкції «неупередженість (безсторонність) судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд має керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці ЄСПЛ.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції слід встановлювати згідно з: а) «об`єктивним критерієм», який передбачає, що наявність упередженості суду (суддів) повинна визначатися окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною; б) «суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи, і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можна поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості заявник повинен довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних складових неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про особисте переконання та поведінку конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі, тощо).

Як указано в Бангалорських принципах поведінки суддів від 19.05.2006, схвалених Резолюцією Економічної та соціальної ради ООН 27.07.2006 № 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення.

Практика ЄСПЛ свідчить, що при об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) потрібно визначити окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Коли це стосується органу, який засідає як суд присяжних, то визначається окремо від персональної поведінки його членів, чи існують явні факти, що ставлять під сумнів неупередженість органу в цілому. Так само й у вирішенні питання щодо існування легітимних причин сумнівів у неупередженості конкретного судді (пункти 45-50 рішення ЄСПЛ у справі «Морель проти Франції»; пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Пескадор Валеро проти Іспанії») або органу, що засідає у вигляді суду присяжних (пункт 40 рішення ЄСПЛ у справі «Лука проти Румунії»), позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є наявність обґрунтованого сумніву в неупередженості суду (пункт 44 рішення ЄСПЛ у справі «Ветштайн проти Швейцарії»; пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі «Пабла Кю проти Фінляндії»; пункт 96 рішення ЄСПЛ у справі «Мікаллеф проти Мальти»).

У рішенні ЄСПЛ від 09.11.2009 (справа «Білуха проти України») зазначено, що у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду. Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими».

Заявлений ОСОБА_3 відвід практично зводиться до незгоди із процесуальними рішеннями судді ОСОБА_4 , що були прийняті останньою, зокрема, з рішеннями, що стосуються його приводу у підготовче судове засідання, а також щодо незадоволення його клопотань про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

Разом з цим, законодавець висуває певні вимоги для подачі заяви про відвід, дотримання яких є необхідними, та гарантує усунення можливого зловживання права на відвід.

Незгода з прийнятими рішеннями, відповідно до чинного КПК України, не може бути підставою для відводу судді або свідчити про особисту заінтересованість судді в результатах провадження, викликати сумнів у неупередженості судді. Крім того, оцінка усіх доказів на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності надається судом при прийнятті остаточного рішення за результатами розгляду справи.

З приводу наведеного, суд звертає увагу на те, що виходячи із правових норм, закріплених у статтях 75, 76 КПК України, статті 14 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», статтях 126, 129 Конституцій України, рішення суду, дії або бездіяльність суддів під час здійснення правосуддя, підготовки, розгляду справ у судових інстанціях, звернення рішення до виконання тощо можуть оскаржуватися в апеляційному та касаційному порядку, і не є підставою для відводу судді у справі.

Отже, беручи до уваги відсутність підстав, визначених законодавством, для відводу судді Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_4 , суд не вважає заяву про відвід такою, що ґрунтується на вимогах закону, а тому дана заява задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 75, 80, 81, 372, 376 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву обвинуваченого ОСОБА_3 про відвід судді Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 06.12.2014 за №0000347, по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України (КП № 127/1646/15-к), залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ