ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2180/25 Справа № 932/5369/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на вирок Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000330 стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровська, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ :

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим за умисне спричинення легких тілесних ушкоджень при наступних обставинах.

01.05.2024 року приблизно о 14.20 год. ОСОБА_7 , знаходячись поряд з буд. № 6 по вул. Мечникова у м. Дніпро, де на ґрунті раптово виниклих неприязних особистих стосунків, виник словесний конфлікт з раніше знайомим йому ОСОБА_6 , в ході якого у ОСОБА_7 виник умисел на спричинення умисних легких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій раптово виниклий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , стоячи в безпосередній близькості до потерпілого ОСОБА_6 , діючи умисно, протиправно, наніс один удар кулаком правої руки в обличчя потерпілого ОСОБА_6 , а саме в область лівої щоки, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: підшкірної гематоми щічно-виличної ділянки зліва, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

За змістом апеляційної скарги потерпілий не погоджується з вироком суду в частині того, що він не містить рішення щодо обмежувального припису. Вказує, що неодноразово звертався до суду з клопотанням щодо встановлення обмежувального припису стосовно обвинуваченого, оскільки останній переслідує його та рідних, провокує бійку, веде себе агресивно та погрожує, приїжджає до його місця реєстрації та проживання, про що він також звертався до органів поліції. Оскільки суд не задовольнив його вимоги в цій частині, тому просить встановити обмежувальний припис стосовно обвинуваченого безстроково.

Позиції учасників судового провадження.

В судове засідання 11.12.2025 потерпілий не з`явився, подав до апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з його хворобою, долучивши довідки за період непрацездатності з 08.12.2025 по 12.12.2025. При цьому в судові засідання 14.08.2025, 25.09.2025, 16.10.2025 потерпілий також не з`являвся, щоразу подавав клопотання про відкладення апеляційного розгляду з долученням довідок за період непрацездатності з 11.08.2025 по 15.08.2025, з 24.09.2025 по 29.09.2025, з 13.10.2025 по 17.10.2025, у зв`язку з чим апеляційний розгляд неодноразово відкладався.

Прокурор та обвинувачений в судовому засіданні вважали за можливе розглянути апеляційну скаргу потерпілого за його відсутності.

За вимогами ч. 4 ст. 405 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК та те, що участь потерпілого є необов`язковою та його неявка не перешкоджає проведенню розгляду його апеляційної скарги, при цьому останній, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання щоразу звертається з клопотанням про його відкладення та як наслідок апеляційний розгляд неодноразово відкладався, тому з метою недопущення затягування розгляду справи апеляційний суд вважає за необхідне провести його за відсутності потерпілого.

В судовому засіданні прокурор та обвинувачений заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, вважаючи її безпідставною, а вирок законним та обґрунтованим.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 125 КК за обставин, викладених у вироку суду в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 404 КПК апеляційним судом не переглядаються.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги потерпілого, які зводяться до непогодження з вироком суду в частині того, що він не містить рішення щодо обмежувального припису, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

З метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція), ратифікованої Україною 20 червня 2022 року, законодавець вніс низку змін до національного законодавства, щодо протидії домашньому насильству.

Зокрема, Законом України від 6 грудня 2017 року № 2227-VІІІ «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» доповнено КК новими положеннями, в яких передбачено, зокрема, такі склади кримінальних правопорушень, як домашнє насильство, а також внесені відповідні зміни до КПК. Зокрема, у КК з`явилась нова ст. 126-1 «Домашнє насильство»; у ст. 91-1 КК передбачено інститут обмежувальних заходів щодо осіб, які вчинили домашнє насильство; у ч. 1 ст. 67 КК доповнено перелік обтяжуючих обставин новим пунктом 6-1, відповідно до якого, обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах» тощо.

Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" № 2229-VIII від 07 грудня 2017 року (далі - Закон) визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Обмежувальний припис визначений у цьому Законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Його реалізація передбачена як в межах ЦПК України (частина восьма статті 26 цього Закону), так і в межах КПК (частина десята статті 26 цього Закону). Обмежувальний припис, передбачений КПК України є інструментом додаткового захисту постраждалого учасника кримінального провадження, завдання якого відповідно до статті 2 КПК є значно ширшими, а кінцева мета - не тимчасовий захід перестороги, а вирішення питання відповідальності винної особи. Тобто в межах кримінального провадження обмежувальний припис визначений лише як супутній інструмент захисту права - кінцевим завданням судового процесу, в межах якого він може бути застосований, є покарання винної особи. Метою ж реалізації обмежувального припису в межах ЦПК є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Це відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Частиною 2 статті 3 вказаного Закону визначено коло осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання.

Для того, щоб обґрунтувати наявність домашнього насильства у конкретному випадку, сторона обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства. Це не виключає того, що докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний з домашнім насильством, є відображенням цієї обставини у формулюванні обвинувачення з встановленням органом досудового розслідування відповідних фактичних обставин. Такий висновок міститься у постанові ККС ВС від 17 червня 2021 року у справі № 717/764/20 (провадження № 51-6117км20).

У постанові ККС ВС від 28 лютого 2023 року у справі № 496/4142/14-к (провадження № 51-4103км22) наголошено, якщо суспільно небезпечне діяння пов`язане саме з домашнім насильством, то сторона обвинувачення має про це обов`язково зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази.

Відповідно до ч.1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Як убачається з матеріалів даного кримінального провадження в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством. В обвинувальному акті також не встановлені обставини, які обтяжують покарання.

За встановлених судом фактичних обставин на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виник словесний конфлікт з раніше знайомим ОСОБА_6 , в ході якого ОСОБА_7 наніс один удар кулаком правої руки в обличчя потерпілого.

Таким чином, встановлені судом першої інстанції обставини не свідчать, що дії обвинуваченого були спрямовані на вчинення домашнього насильства, а потерпілий ОСОБА_6 є особою, який постраждав від кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством та на якого поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству.

Крім того, таке обвинувачення не було висунуто ОСОБА_7 згідно з обвинувального акта та не було встановлено під час судового розгляду.

Статтею 91-1 КК передбачено обмежувальні заходи, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство, зокрема в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі... суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені відповідні обов`язки, передбачені ч. 1 даної норми.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано не встановив підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 обмежувальних заходів, визначених ст. 91-1 КК, при призначенні йому покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4