ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/5493/25 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/226/26 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 10 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000267, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останній раз:

- 28 січня 2025 року Київським районним судом м.Харкова за ст.395 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.395 КК України,

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 10 червня 2025 року засуджено ОСОБА_7 за ст.395 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Київського районного суду м.Харкова від 28 січня 2025 року, та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн., який відповідно до ч.3 ст.72 КК України ухвалено виконувати самостійно.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , будучи 06 грудня 2024 року ознайомлений та попереджений за порушення правил адміністративного нагляду, встановленого постановою Київського районного суду міста Харкова від 06 грудня 2024 року у справі № 619/2186/20 щодо ОСОБА_7 , згідно з якою останньому заборонено вихід із помешкання за адресою: АДРЕСА_1 в термін часу з 21.00 по 05.00 наступного дня без дозволу ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області; заборонено відвідувати місця реалізації спиртних напоїв на розлив (кафе, бари, закусочні); заборонено виїжджати за межі м.Харкова по особистим питанням в будь-який час доби без дозволу ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області; зобов`язано з`являтися на реєстрацію кожен 1, 2, 3, 4 понеділок місяця в термін з 10.00 по 11.00 або з 17.00 по 18.00 у вільний від роботи час терміном на один рік, діючи умисно, ігноруючи встановлені щодо нього обмеження та порушуючи правила адміністративного нагляду, самовільно, в період часу з 21.00 по 05.00 год. наступного дня, без дозволу відповідного працівника з 25 квітня 2025 року по 20 травня 2025 року залишав місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім цього, з 21 квітня 2025 року по 19 травня 2025 року, без поважних причин, не з`являвся на реєстрацію кожен 1, 2, 3, 4 понеділок місяця в термін з 10.00 по 11.00 або з 17.00 по 18.00 в вільний від роботи час.

Крім того, під час неодноразових перевірок працівниками ХРУП №1 ГУНП в Харківській області за місцем вказаного проживання ОСОБА_7 був відсутній вдома, про поважність причин відсутності за місцем проживання не повідомляв.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Обвинувачений в апеляційній скарзі, за її змістом, не оскаржуючи висновків суду щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, винуватості та кваліфікації його дій, просить вирок Київського районного суду м.Харкова від 10 червня 2025 року змінити в частині призначеного покарання та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування посилається на те, що суд першої інстанції при призначенні йому покарання не в повній мірі врахував пом`якшуючі покарання обставини, а саме вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих чи інших обставин (тривалий військовий стан у країні, постійні нічні бомбардування міста, проблеми з роботою).

Окрім цього, зазначає, що судом невірно вказано у вироку, що він не працює, а також не зазначено, що на його утриманні перебувають цивільна дружина та двоє малолітніх дітей.

Наведене, на думку обвинуваченого, свідчить про можливість застосування до нього вимог ст.75 КК України.

В судове засідання обвинувачений будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду його апеляційної скарги не з`явився, надав до суду заяву з проханням апеляційний розгляд провести без його участі.

Враховуючи, що питання про погіршення стану обвинуваченого не порушується, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 за його відсутності.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні вважала необґрунтованою апеляційну скаргу обвинуваченого та просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, зваживши на доводи прокурора, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з вироку суду, судовий розгляд було проведено за процедурою, передбаченою ч.2 ст.382 КПК України, з врахуванням цього суд встановив фактичні обставини кримінального провадження та відповідно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ст.395 КК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, доведення винуватості та кваліфікації його дій, які в апеляційній скарзі не оскаржуються, у відповідності з нормами ч.2 ст.394, ст.404 КПК України в апеляційному порядку не перевіряються.

Надаючи оцінку вироку в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції вважає, що доводи обвинуваченого є необґрунтованими.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Суд першої інстанції, визначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, врахував, що обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття. Обставини, які відповідно ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_7 не одружений, офіційно не працевлаштований, на утриманні малолітніх неповнолітніх дітей, осіб похилого віку не має, інвалідом чи військовослужбовцем не являється, має зареєстроване місце проживання, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово судимий.

Враховуючи, що ОСОБА_7 був засуджений вироком Київського районного суду м.Харкова від 28 січня 2025 року за ст.395 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн., та не відбувши покарання за вироком від 28 січня 2025 року вчинив дане кримінальне правопорушення у період з 06 грудня 2024 року по 20 травня 2025 року, отже судом першої інстанції обґрунтовано застосовано положення ст.71 КК України, відповідно до яких, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Визначення законодавцем більш суворих правил призначення остаточного покарання за сукупністю вироків обумовлено саме фактом вчинення нового злочину (нових злочинів) після постановлення попереднього вироку, тобто після того, як цю особу вже було засуджено за інший злочин (інші злочини), але вона не зробила висновків зі своєї попередньої протиправної поведінки та факту її засудження, а навпаки продовжила злочинну діяльність, що вказує на підвищену суспільну небезпеку цієї особи та недосягнення виховної мети покарання, призначеного за попереднім вироком. За таких обставин, правові підстави для застосування до обвинуваченого ст.75 КК України, про що просить обвинувачений, є неможливим.

Відповідні правові висновки також зазначені в постановах Верховного Суду від 27.10.2020 року (справа №686/3226/20), від 09.08.2022 року (справа №359/4720/20), від 01.03.2023 року (справа №758/15350/21).

Крім того, відповідно до ч.4 ст.71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Судом першої інстанції враховано, що станом на день ухвалення вироку, тобто 10 червня 2025 року, невідбута частина покарання для ОСОБА_7 за вироком Київського районного суду м.Харкова від 28 січня 2025 року є штраф в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн., який відповідно до ч.3 ст.72 КК України слід виконувати самостійно. Таким чином, остаточне покарання обвинуваченому визначено з урахуванням наведених обставин, вимог ст.ст.71, 72 КК України, даних про особу обвинуваченого, який вчинив нове кримінальне правопорушення в період невідбутого покарання за попереднім вироком, відповідає меті покарання та є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для зменшення остаточної міри покарання судом апеляційної інстанції не встановлено, враховуючи, що обвинувачений будучи засудженим за ст.395 КК України знову вчиняє аналогічне кримінальне правопорушення, що свідчить про небажання особи стати на шлях виправлення.

Крім того, колегія зазначає, що у ст. 66 КК України однією з обставин, яка пом`якшує покарання визначено вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин. При цьому збіг тяжких особистих, сімейних чи інших обставин означає наявність таких негативних обставин, які заподіюють особі страждання, негативно впливають на її психіку, можуть викликати у неї стан розпачу, надмірну дратівливість, гарячковість, що не сприяє належному здійсненню самоконтролю поведінки. Перелік вказаних обставин законом не визначено. Судова практика визнає ними, зокрема: смерть або тяжку хворобу рідної чи близької особи; хворобу винного; втрату ним роботи; складні житлові умови; подружню зраду або іншу подію, що спричинила конфлікт у сім`ї; важкий матеріальний стан; проживання підлітка в сім`ї п`яниць чи наркоманів. Ці обставини нерідко стимулюють девіантну поведінку особи.

Для визнання цих обставин такими, що пом`якшують покарання, необхідно встановити об`єктивний зв`язок між даними обставинами і вчиненим кримінальним правопорушенням.

Тривалий військовий стан у країні, постійні нічні бомбардування міста, проблеми з роботою, в даному випадку, не є обставинами, передбаченими п.5 ч.1 ст.66 КК України, які свідчать про вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих сімейних чи інших обставин, оскільки в даному випадку в таких умовах проживає фактично все населення України, в тому числі, м.Харкова та Харківської області.

Окрім цього, не є слушними посилання обвинуваченого на те, що судом невірно вказано у вироку, що він не працює, а також те, що не має на утриманні осіб, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних щодо працевлаштування обвинуваченого та наявності у нього на утриманні осіб. Не надано таких даний й під час апеляційного розгляду.

За таких обставин, апеляційні вимоги обвинуваченого про зміну вироку та застосування до нього вимог ст.75 КК України, з урахуванням вищенаведеного, належить вважати безпідставним та такими, що не підлягають задоволенню.

Апеляційна скарга обвинуваченого не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків місцевого суду щодо правильності призначеного обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу.

Таким чином, вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідає вимогам ст.370 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст.405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 10 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4