Справа № 643/1049/26
Провадження № 1-кс/643/870/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року слідчий суддя Салтівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 у режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові погоджене з прокурором клопотання старшого слідчого СВ Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 по кримінальному провадженню за №0000232 від 21.01.2026, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 п.4 ст.115 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, українця, не одруженого, з середньою освітою, не працюючого, раніше не засудженого, відносно якого 15.08.2023 Московським районним судом м. Харкова винесено ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , відчуваючи особисту неприязнь до малознайомої мешканки кв. АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період часу з 16.01.2026 по 21.01.2026, більш точний час не встановлено, прийшов за місцем мешкання останньої, де на побутовому ґрунті розпочав суперечку з ОСОБА_7 , під час якої у нього виник злочинний умисел на позбавлення життя останньої, поєднаний з особливими стражданнями потерпілої.

З цією метою, ОСОБА_6 , маючи умисел на позбавлення життя ОСОБА_7 , розуміючи суспільну небезпеку своїх дій, а також можливі наслідки у вигляді настання смерті потерпілої та, бажаючи їх настання, діючи з особливою жорстокістю, а саме: з наміром завдати потерпілій своїми діями особливих мук та страждань, і значною силою наніс не менше ніж 6 ударів молотком по голові, точна кількість ударів не встановлена, внаслідок чого ОСОБА_7 упала на підлогу на спину в одній із кімнат квартири. Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на позбавлення життя ОСОБА_7 , ОСОБА_6 взяв в руку ніж господарсько-побутового призначення, та розуміючи при цьому, що своїми діями заподіє їй особливих страждань та бажаючи цього, діючи з особливою жорстокістю клинком ножа різав шию, чим спричинив різану рану по передній та лівій боковій поверхні шиї ОСОБА_7 , після чого із застосуванням ножа вирізав їй ліве око, відрізав частину лівого вуха, спричинивши своїми умисними протиправними діями потерпілій ОСОБА_7 особливі муки та фізичні страждання, тілесні ушкодження, від яких остання померла на місці події.

Причиною смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стала гостра крововтрата. Множинні травми шиї.

21.01.2026 о 12.54 год. в кв. АДРЕСА_2 , труп ОСОБА_8 виявила її родичка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про що повідомила до правоохоронних органів.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового розслідування за п.4 ч.2 ст.115 КК України - умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю.

Слідчий в клопотанні посилався на обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.

У органу досудового розслідування є підстави вважати що у підозрюваного можуть виникнути передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України спроби:

- переховуватись від органів досудового розслідування або суду, оскільки ОСОБА_6 вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення за яке законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, або довічним позбавленням волі, а тому, побоюючись покарання яке загрожує, у разі визнання його винним може переховуватись органів досудового розслідування;

- незаконно впливати на свідків, оскільки ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення та перебуваючи на волі, може шляхом погроз, вмовлянь незаконно вплинути на свідків, оскільки свідки та підозрюваний знайомі між собою;

- вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів.

Враховуючи викладене, у органу досудового розслідування є обґрунтовані підстави вважати, що до підозрюваного ОСОБА_6 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою строком на 60 діб.

Прокурор в судовому засіданні наполягав на задоволенні клопотання та обранні стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Підозрюваний ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначив, що вину не визнає, вказаний злочин не скоював.

Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні, враховуючи позицію свого підзахисного, яка на час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу змінилася, підтримав позицію свого підзахисного. Зазначив, що вважає за можливе обрати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у задоволенні клопотання просив відмовити.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, вислухавши учасників кримінального провадження встановив наступне.

В силу ст.ст.131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

Згідно із ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 22.01.2026 старшим слідчим СВ ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області за погодженням з процесуальним керівником - прокурором Салтівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 повідомлено про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України.

Надані стороною обвинувачення докази свідчать про обґрунтованість повідомленої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, що підтверджується: протоколами огляду місця події від 21.01.2026 за адресою: АДРЕСА_3 ; протоколом огляду трупа від 21.01.2026; протоколом огляду місця події від 21.01.2026; протоколом огляду місця події від 21.01.2026; протоколом обшуку від 21.01.2026 за адресою: АДРЕСА_1 ; протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 21.01.2026; протоколом затримання ОСОБА_6 , підозрюваного у вчиненні злочину від 21.01.2026; протоколами допиту свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; довідкою з ХОБСМЕ-2 від 22.01.2026, згідно якої причиною смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявилась гостра крововтрата, множинні травми шиї. Використання гострого предмету з метою вбивства чи нанесення ушкоджень; вилученими під час проведення ОМП та обшуку речовими доказами; повідомленням про підозру ОСОБА_6 про вчинення кримінального правопорушення злочину передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України.

Слідчий суддя також вважає встановленим та доведеним стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України: переховуватися від органів досудового розслідування, суду; незаконно впливати на свідків; вчинити новий злочин.

Слідчий суддя констатує, що питання про належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, для підтвердження винуватості підозрюваного у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вирішується судом безпосередньо під час розгляду кримінального провадження. Оцінка доказів винуватості, їх належність та допустимість, на даній стадії досудового розслідування слідчим суддею суду першої інстанції перевірці не підлягають.

Встановлення того, вчинила чи не вчинила особа кримінальне правопорушення, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

При розгляді даного клопотання слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, підозрюється у скоєнні особливо тяжкого злочину, вчинене з особливою жорстокістю, офіційного місця працевлаштування не має, соціальних зв`язків не має, що, на думку слідчого судді, свідчить про недостатність застосування до останнього запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі в межах даного кримінального провадження, оскільки вказаний запобіжний захід не дозволить забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Крім того, настання кожного окремо, та усіх у сукупності ризиків можливе і з урахуванням невідворотності призначення реального покарання особі, оскільки санкція статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років позбавлення волі.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; відсутність офіційного працевлаштування; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Мета затримання полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання. «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5&1(с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання» (справа «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.2007).

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суддя враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Відповідно до п. «с» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Даних щодо неможливості застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я чи з інших підстав слідчому судді не надано.

В судовому засіданні не здобуто відомостей, які безумовно свідчили про неможливість тримання підозрюваного під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України, тому суд доходить переконання, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних прав та обов`язків, не буде ефективним та доцільним в рамках даного кримінального провадження, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

У відповідності до положень ч.4 ст.183 КК України, слідчий суддя при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає розмір застави, оскільки інкримінований ОСОБА_6 злочин, передбачений п.4 ч.2 ст.115 КК України, є злочином, який вчинено із застосуванням насильства.

Частина друга статті 197 КПК України регламентує, що строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Відповідно до пункту 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів, експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 206, 211, 372, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого задовольнити та застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» терміном на 60 діб з моменту затримання.

Строк тримання під вартою рахувати з моменту фактичного затримання з 18.15 години 21.01.2026.

Строк дії ухвали (в частині тримання під вартою) до 18.15 години 21.03.2026.

Зобов`язати орган досудового розслідування негайно повідомити про взяття під варту ОСОБА_6 родичів останнього.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а ОСОБА_6 в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Копію ухвали отримав: «_____» ______2026 року ________________________________________