Провадження №11-кп/801/1219/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого у режимі

відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , та засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18.11.2025, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про захист конституційних прав і свобод людини і громадянина,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.11.2025 відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про захист конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Своє рішення мотивує тим, що посилання засудженого ОСОБА_8 в частині неправомірності рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011, який переглянув раніше надані висновки, надані Конституційним Судом України, суд першої інстанції у межах цього провадження оцінювати не вправі. Не вправі суд оцінювати у цьому провадженні й посилання засудженого ОСОБА_8 щодо неправомірності дій суддів Конституційного Суду України та народних депутатів Верховної Ради в частині ухвалення парламентом несправедливих законів та невживання судом конституційної юрисдикції заходів для відновлення верховенства права.

Захисник ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області та постановити нову, якою задовільнити скаргу засудженого ОСОБА_8 .

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.11.2025 було відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про захист його конституційних прав і свобод людини та громадянина, при цьому зазначена ухвала, на переконання сторони захисту, є неправильною, незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Зокрема, відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що доводи ОСОБА_8 щодо незаконності ухвалених стосовно нього судових рішень, фактичного позбавлення його права на апеляційний перегляд вироку, а також призначення кримінального покарання у вигляді смертної кари, яке не відповідало конституційним приписам, не можуть бути перевірені в межах даного провадження, оскільки, на думку суду, такі твердження виходять за межі повноважень суду першої інстанції під час вирішення питань, що виникають при виконанні вироків.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що доводи засудженого у частині неправильного тлумачення судами апеляційної інстанції Дніпропетровської області приписів законодавства про кримінальну відповідальність та Конституції України не підлягають оцінці у межах цього провадження, а відтак правові підстави для звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного йому покарання в порядку захисту його конституційних прав і свобод відсутні.

Також суд дійшов висновку, що в межах даного провадження він не наділений повноваженнями здійснювати оцінку правомірності призначення засудженому відповідного кримінального покарання, з урахуванням того, що питання законності призначеного покарання вже було предметом перегляду Верховним Судом України.

Окремо суд першої інстанції вказав, що посилання засудженого на невідповідність наведених законодавчих приписів Конституції України та положенням Конвенції не можуть бути оцінені в межах цього провадження.

Крім того, суд зазначив, що засуджений ОСОБА_8 у своїй заяві не порушував питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, у зв`язку з чим правові підстави для вирішення зазначеного питання відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК України відсутні.

Водночас сторона захисту звертає увагу, що, звертаючись із заявою про захист конституційних прав і свобод, ОСОБА_8 не ставив перед судом вимог щодо пом`якшення призначеного йому покарання або його заміни чи звільнення, а просив суд виключно встановити факт порушення судами, зокрема Дніпропетровським обласним судом, норм Конституції України та вимог КПК України.

Також зазначається, що засуджений неодноразово заявляв клопотання про розгляд поданої ним заяви колегіальним складом суду або судом присяжних, посилаючись на вимоги статті 31 КПК України, однак зазначені доводи, на переконання сторони захисту, були формально залишені поза увагою суду першої інстанції.

Окремо в апеляційній скарзі вказується, що порушення норм процесуального законодавства призвели до неправильного тлумачення заяви засудженого та, як наслідок, до ухвалення необґрунтованого судового рішення.

Крім того, сторона захисту зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви про відвід судді ОСОБА_1 , тоді як у даному випадку мова йшла не про незгоду з процесуальним рішенням судді, а про порушення вимог кримінального процесуального закону щодо складу суду, що безпосередньо впливало на справедливість та законність ухваленого рішення.

Також в апеляційній скарзі наголошується, що посилання засудженого на порушення під час ухвалення вироку Дніпропетровським обласним судом від 08.05.1997, ухвали судової колегії Верховного Суду України від 01.07.1997 та ухвали Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000, зокрема щодо відсутності апеляційного перегляду, призначення неконституційного виду покарання у вигляді смертної кари, подальшої її заміни на довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, фактично залишилися без належного судового розгляду по суті.

На завершення зазначається, що ОСОБА_8 у своїй заяві не просив про скасування зазначених судових рішень, а виключно порушував питання встановлення факту порушення при його засудженні вимог Конституції України та законів, зокрема ст. 62 Конституції України та статті 17, частини першої КПК України, а висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити заяву про захист конституційних прав і свобод людини і громадянина на новий судовий розгляд.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала Вінницького міського суду від 18.11.2025 постановлена з істотними порушеннями норм кримінального процесуального закону, без дотримання елементарних процесуальних гарантій, унаслідок чого було грубо порушено його конституційні права і свободи.

Апелянт зазначає, що подана ним 03.06.2025 заява про захист конституційних прав і свобод підлягала розгляду колегією суддів, однак фактично неодноразово розглядалася суддею одноособово, всупереч вимогам КПК України, попри неодноразово заявлені відповідні клопотання.

Крім того, він вказує, що судові засідання неодноразово проводилися без попереднього письмового повідомлення про дату, час і місце їх проведення, що позбавляло його можливості належним чином реалізувати свої процесуальні права, у тому числі право на захист.

Також апелянт стверджує, що під час судового засідання 17.11.2025 йому не було надано можливості виступити з останнім словом, а судове рішення не було проголошено публічно, про його зміст він дізнався лише після отримання копії ухвали.

На переконання апелянта, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам про системні порушення його конституційних прав і свобод та ухвалив рішення з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону.

Колегія суддів, вислухавши думки захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовільнити, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення вказаних апеляційних скарг, вивчивши та перевіривши матеріали судової справи та доводи апеляційних скарг, дійшла висновку, що у задоволенні апеляційних скарг слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався та ухвалив законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Як убачається з матеріалів провадження, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.11.2025 відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про захист конституційних прав і свобод людини і громадянина.

З матеріалів судової справи вбачається, що 08.05.1997 ОСОБА_8 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду за частиною першою статті 222, частиною першою статті 89, статтею 86-1, пунктами «а», «г» статті 93 КК (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 01.07.1997 зазначений вирок залишений без змін.

Відповідно до ухвали Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 призначене ОСОБА_8 покарання у виді смертної кари з конфіскацією майна було замінене на покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Згідно з ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.10.2002 строк відбування покарання ОСОБА_8 слід рахувати з 04.02.1996.

12.11.2002 Староміським районним судом м. Вінниці винесена постанова, зі змісту якої випливає, що ОСОБА_8 звільнений від покарання у виді 1 року позбавлення волі за ч. 1 ст. 89 КК України (у редакції 1960 року) у зв`язку з декриміналізацію діяння; діяння ОСОБА_8 за ст. 86-1 КК України (у редакції 1960 року) перекваліфіковані на ч. 5 ст. 185 КК України і міру покарання знижено до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до ухвали апеляційного суду Вінницької області від 29.06.2016 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_8 зарахований строк попереднього ув`язнення з 04.02.1996 по 01.07.2016 з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Наявність рішення Конституційного Суду України, на яке посилається засуджений не скасовує покарання у виді довічного позбавлення волі, не визнає його неконституційним та не створює автоматичних правових підстав для звільнення осіб, яким таке покарання призначено.

Змістовний аналіз змін у кримінальному та кримінальному процесуальному законодавстві свідчить, що законодавцем запроваджено принцип рівності правового статусу засуджених, які відбувають покарання у виді строкового позбавлення волі та довічного позбавлення волі, зокрема щодо доступу до окремих процедур судового контролю. Водночас такі законодавчі зміни не скасували довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання, яке й надалі передбачене кримінальним законом та застосовується судами України.

Вирішуючи клопотання засудженого суд керувався рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011 та виходив з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) норми, які передбачають смертну кару, як вид покарання, та запроваджено мораторій на її застосування.

У подальшому, 22.02.2000 до ст. 93 КК України були внесені зміни відповідно до Закону України № 1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України в частині зміни виду покарання з смертної кари на довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі.

Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю положень КК України 1960 року щодо смертної кари Конституції України.

Однак, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Посилання засудженого на порушення, пов`язані із зворотною дією закону в часі, є безпідставними, оскільки жодним рішенням Конституційного Суду України не встановлено неконституційність покарання у виді довічного позбавлення волі, а також не зроблено висновків, які б виключали можливість його подальшого застосування.

Альтернативний характер санкцій статтей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, позаяк це порушувало б принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало б принципу справедливості в кримінальному праві.

Як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, яка стверджує, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Як зазначив Конституційний Суд України у справі про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи» (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000). Висновок про те, що скасування або пом`якшення кримінальної відповідальності особи здійснюється саме законами, ґрунтується, зокрема, на положеннях Кримінального кодексу України, відповідно до якого поліпшення правового становища особи, яка вчинила злочин, здійснюється згідно із законом, що пом`якшує покарання, нововиданим законом (частина друга статті 6, частина третя статті 54 Кодексу 1960 року), законом про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, санкцією нового закону (частина перша статті 5, частина третя статті 74 Кодексу 2001 року).

Конституцією України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58).

Конституційний Суд України вважає, що вказані положення Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як зазначив Конституційний Суд України, суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 у справі про зворотну дію кримінального закону в часі).

Положенням Конституції України щодо законів, які мають зворотну дію в часі, відповідала частина друга статті 6 Кримінального кодексу 1960 року, згідно з якою «закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання». Приписи частини першої статті 5 Кримінального кодексу 2001 року розвивають положення частини першої статті 58 Конституції України, а саме: «Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість». Водночас, частиною другою статті 5 Кримінального кодексу 2001 року передбачено: «Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі».

Зазначені положення кримінальних кодексів щодо законів, які мають зворотну дію в часі, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання. Так, у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця (пункт 1 статті 15). У Резолюції 1984/50 Економічної і Соціальної Ради ООН "Заходи, що гарантують захист прав тих, хто засуджений до страти" від 25 травня 1984 року закріплено, що якщо після вчинення злочину були внесені зміни до законодавства, які передбачають більш м`які міри покарання, то вони повинні поширюватися й на правопорушника, який вчинив цей злочин (пункт 2). Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, запроваджений Законом України № 1483, - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша статті 25 Кодексу 1960 року, частина друга статті 87 Кодексу 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом (статті 28, 38, 39, 41, 42, 43, 44, 58 Виправно-трудового кодексу України від 23 грудня 1970 року; статті 107, 108, 109, 110, 112, 113, 114, 127, 151, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 року). У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

Конституційний Суд України зазначив, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кримінального кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі частини першої статті 58 Конституції України, частини другої статті 6 Кодексу 1960 року, частини першої статті 5 Кодексу 2001 року, положення Кримінального кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кримінальним кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України».

Як убачається з положень ст. 7-1 Кримінального кодексу України (у редакції 1960 року зі змінами), до тяжких злочинів віднесено умисні діяння, що становлять підвищену суспільну небезпеку, зокрема умисне вбивство, передбачене статтями 93, 94 та 96 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 23 КК України (у редакції 1960 року зі змінами), законодавцем було прямо передбачено такий вид покарання, як довічне позбавлення волі.

Згідно зі ст. 25-2 КК України (у редакції 1960 року зі змінами), довічне позбавлення волі застосовується у випадках, спеціально передбачених кримінальним законом, якщо суд не вважає за можливе призначити покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Як було встановлено в судовому засіданні, на момент постановлення вироку стосовно ОСОБА_8 , а саме 08.05.1997, санкція ст. 93 КК України 1960 року передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або смертну кару з конфіскацією майна.

У зв`язку з ухваленням Конституційним Судом України рішення від 29 грудня 1999 року № 1-33/99, було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) покарання, які передбачали смертну кару, як вид покарання, та запроваджено мараторій на її застосування.

Станом на момент постановлення Дніпропетровським обласним судом ухвали від 30.05.2000, санкція ст. 93 КК України 1960 року передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Таким чином, ст. 93 КК України 1960 року, станом на 30.05.2000, була приведена у відповідність до рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 та Закону України № 1483, та містила виключну міру покарання у виді довічного позбавлення волі, яке повністю відповідає Конституції України, позаяк є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.

Як було зазначено у рішенні Конституційного Суду України (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 02.11.2004 року № 15-рп/2004), призначення судом більш м`якого покарання є окремим виявом справедливості та питанням відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного

За таких обставин доводи засудженого про неконституційність призначеного йому покарання та про необхідність його скасування або невиконання не знаходять свого підтвердження нормами матеріального права та рішеннями Конституційного Суду України і не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що порушені у заяві ОСОБА_8 питання стосуються перевірки законності та обґрунтованості судових рішень, ухвалених у минулому, зокрема щодо правильності застосування норм кримінального закону, відповідності призначеного покарання Конституції України та Конвенції.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, у межах цього провадження суд не наділений повноваженнями надавати оцінку правомірності призначення засудженому виду та розміру кримінального покарання, а також перевіряти законність судових рішень, які набрали законної сили та були предметом перегляду судів вищих інстанцій, у тому числі Верховного Суду України.

Посилання захисника на порушення судами норм Конституції України та положень Конвенції також не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки такі доводи виходять за межі предмета судового розгляду у даному провадженні та не підлягають оцінці судом у порядку, обраному заявником.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що засуджений ОСОБА_8 у своїй заяві не порушував питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, пом`якшення призначеного покарання або звільнення від його відбування, а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для вирішення таких питань відповідно до вимог кримінального процесуального закону, та за власною ініціативою роз`яснив засудженому шляхи зміни покарання із довічного на більш м`яке.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог щодо складу суду та безпідставної відмови у відводі судді також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки сама по собі незгода сторони з процесуальними рішеннями суду не може свідчити про упередженість судді чи бути підставою для відводу.

Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судових засідань, колегія суддів визнає необґрунтованими та такими, що не підтверджуються матеріалами провадження.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції неодноразово здійснював повідомлення заявника про призначені судові засідання шляхом направлення відповідних письмових повідомлень на адресу установи виконання покарань, у якій він утримується.

Зокрема, такі повідомлення були надіслані 13.06.2025, де ОСОБА_8 підтримав клопотання прокурора про призначення йому захисника, 18.07.2025, де засуджений заявив відвід судді ОСОБА_1 , 09.10.2025, де працівник установи, у якій утримується ОСОБА_8 повідомив, що засуджений відмовився виходити на відеозв`язок, 20.10.2025 та 17.11.2025, що узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону щодо способів повідомлення учасників кримінального провадження.

При цьому обраний судом спосіб повідомлення відповідає правовому статусу заявника як особи, яка відбуває покарання, та є належним і допустимим, оскільки направлення судової кореспонденції до установи виконання покарань є загальноприйнятою та законною формою доведення інформації до відома засудженого.

Сама по собі відсутність у апелянта інформації про вручення йому повідомлень або незгода з обраним способом повідомлення не може свідчити про порушення судом його процесуальних прав, оскільки суд виконав обов`язок щодо належного інформування шляхом направлення повідомлень за місцем його фактичного перебування.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що апелянт неодноразово брав участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції, що об`єктивно спростовує його твердження про відсутність відомостей щодо призначення судового розгляду та свідчить про обізнаність із перебігом судового провадження.

Також колегія суддів звертає увагу, що апелянтом не наведено жодних об`єктивних доказів того, що направлені судом повідомлення не надходили до установи виконання покарань або що адміністрація установи не забезпечила їх доведення до його відома. Натомість відповідні твердження мають характер припущень і ґрунтуються виключно на його суб`єктивній оцінці.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вжив усіх необхідних заходів для належного повідомлення апелянта про судові засідання, а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваної ухвали.

У своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 зазначає, що розгляд поданої ним заяви здійснювався суддею одноособово, а не колегіально, попри неодноразово заявлені ним клопотання про розгляд справи колегією суддів. Водночас такі доводи є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 КПК України кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється суддею одноособово, крім випадків, передбачених частинами другою, третьою цієї статті.

Частиною 2 ст. 31 КПК України встановлено, що кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів лише за клопотанням обвинуваченого щодо:

1) злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років;

2) злочинів, у вчиненні яких обвинувачується Президент України, повноваження якого припинено, народний депутат України, Прем`єр-міністр України, член Кабінету Міністрів України, Секретар Ради національної безпеки і оборони України, Генеральний прокурор, заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, Голова Служби безпеки України, Директор Державного бюро розслідувань, Директор Національного антикорупційного бюро України, Голова Національного агентства з питань запобігання корупції, Голова Антимонопольного комітету України, Голова Національного банку України, Голова Рахункової палати, Голова Фонду державного майна України, Голова Центральної виборчої комісії, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Голова та судді Конституційного Суду України, Голова Верховного Суду, голови вищих спеціалізованих судів, Голова Вищої ради правосуддя.

Кримінальне провадження стосовно кількох обвинувачених здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів стосовно всіх обвинувачених, якщо хоча б один із них заявив клопотання про такий розгляд.

Клопотання (подання) про вирішення питання щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк розглядається колегіально судом у складі трьох суддів.

У ч. 3 ст. 31 КПК України встановлено, що кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, а за клопотанням обвинуваченого - судом присяжних у складі двох суддів та трьох присяжних. Кримінальне провадження стосовно кількох обвинувачених розглядається судом присяжних стосовно всіх обвинувачених, якщо хоча б один з них заявив клопотання про такий розгляд.

Як убачається з матеріалів провадження, предметом розгляду суду першої інстанції була заява засудженого про захист конституційних прав і свобод, подана в порядку Розділу 8 КПК України, яка не є кримінальним провадженням по суті обвинувачення та не належить до категорії справ, для яких КПК України передбачає обов`язковий колегіальний розгляд.

Отже, підстави для застосування колегіального складу суду, визначені ст. 31 КПК України, у даному випадку були відсутні.

За таких обставин розгляд заяви засудженого суддею одноособово відповідав вимогам кримінального процесуального закону, а неодноразове заявлення клопотань про колегіальний розгляд саме по собі не створювало для суду обов`язку відступати від загального правила, встановленого ч. 1 ст. 31 КПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до повторного викладення правової позиції засудженого та фактично спрямовані на переоцінку судових рішень.

За таких обставин колегія суддів приходить висновку, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 18.11.2025 постановлена з дотриманням вимог закону, підстав для її скасування або зміни не встановлено, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , та засудженого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18.11.2025, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про захист конституційних прав і свобод людини і громадянина залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4