Справа №465/1041/26
Провадження1-кп/465/864/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.26 м. Львів

Франківський районний суд м.Львова у складі головуючої судді ОСОБА_1 ,.,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000166 від 12.03.2024 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Недогарки Олександрівського району Кіровоградської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 5 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в :

Прокурор Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 звернувся з клопотанням про продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В обґрунтування клопотання посилається на те, що 17.08.2025 року, в умовах дії воєнного стану, ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, у складі організованої групи за попередньою змовою із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , будучи екіпірованими у військову форму без знаків розрізнення, на автомобілі марки «Renault Duster», н.з. НОМЕР_1 , прибули в м. Львів на вулицю Володимира Великого та вчинили три розбійні напади на приміщення пунктів обміну валют у м. Львів за адресами вул. Володимира Великого, 61, 59 та АДРЕСА_2 , під час яких, погрожуючи автоматичною зброєю, незаконно проникали у вказані приміщення, зв`язували потерпілих будівельними стяжками, заволодівали майном, після чого залишали місця вчинення злочинів. Зокрема, у приміщенні на вул. Володимира Великого, 61, у потерпілої ОСОБА_10 заволоділи 3 600 злотих (40 834,08 грн) та мобільним телефоном «iPhone 16» (40 000 грн); на вул. Володимира Великого, 59, у потерпілої ОСОБА_11 4 000 злотих (45 371,20 грн), 3 500 доларів США (144 690,35 грн), 690 євро (33 331,70 грн), 24 000 грн та двома телефонами «Samsung A31» (5 000 грн) і «Samsung A35» (15 000 грн); на вул. Володимира Великого, 59В, у потерпілого ОСОБА_12 , незважаючи на погрози, грошових коштів не здобули, однак зв`язали його і залишили приміщення.

Усі дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.1 ст.263, ч.4 ст.187, ст.257 КК України, а саме: за ч. 4 ст. 187 КК України - напад з метою заволодіння чужим майном (розбій), поєднаний із погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений в умовах воєнного стану, поєднаний з проникненням у інше приміщення, вчиненого в складі організованої групи; ч. 1 ст. 263 КК України незаконне носіння вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу; ст. 257 КК України участь в озброєній банді з метою нападу на установи та на окремих осіб, а також участь у вчинюваному нею нападі; ч.5 ст.407 КК України - самовільному залишенні місця служби тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Враховуючи вищевикладене, просить клопотання задоволити та прожовжити строк тримання пі вартою ОСОБА_4 без можливості внесення застави.

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з підстав, викладених у ньому.

Обвинувачений та його захисник віднесли вирішення вказаного клопотання на розсуд суду.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали клопотання, суд вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

21 серпня 2025 року ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова до підозрюваного ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 17 жовтня 2025 року, без права внесення застави, який неодноразово продовжувався, останній раз ухвалою слідчого судді від 15.01.2026.

06.02.2026 до Франківського районного суду м. Львова скеровано обвинувальний акт з додатками у к.п. №0000166 від 12.03.2024про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 5 ст. 407 КК України, ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 5 ст. 407 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 4 ст. 408 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 5 ст. 407 КК України

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбаченихстаттею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя приймає до уваги, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» обґрунтованість підозри є необхідною умовою законності тримання особи під вартою.

Європейський Суд з прав людини у справі «K.F. проти Німеччини» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Наявність обґрунтованого обвинувачення вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується сукупністю матеріалів кримінального провадження, зокрема: протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення; протоколом огляду місця події; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_10 ; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_11 ; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_12 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_13 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_15 протоколом затримання особи; протоколом огляду предметів (відеозаписів); іншими зібраними під час досудового розслідування доказами.

Наведене здатне переконати стороннього неупередженого спостерігача у наявності підстав обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні суспільно небезпечних дій, які йому інкриміновані органом досудового розслідування.

Також, прокурором належно обґрунтовано наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, а саме, що обвинувачений ОСОБА_4 в подальшому може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання за вчинений злочин, може незаконно впливати на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, може продовжити свою протиправну діяльність, а саме вчиняти подібні кримінальні правопорушення, аналогічні тому, у якому обвинувачується.

Суд приймає до уваги те, що кримінальне правопорушення, інкриміноване ОСОБА_4 , згідно положень ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та передбачає можливість застосування покарання у вигляді, позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна, вказують на реальне існування ризиків того, що ОСОБА_4 може переховуватися від суду, впливати на свідків і потерпілих та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини тяжкість покарання за кримінальне правопорушення, інкриміноване особі, підлягає врахуванню як один із суттєвих критеріїв при обранні запобіжного заходу.

Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів.

Також у своєму рішенні у справі "W проти Швейцарії" від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Очікування можливого суворого покарання має значення під час оцінки ризику переховуватися від органів досудового розслідування та суду. При цьому, ризик втечі повинен оцінюватися й у світлі інших факторів, а тому суд, вирішуючи питання щодо продовження запобіжного заходу, враховує тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_4 у сукупності з іншими обставинами.

Наведена обставина у виді безальтернативності та тяжкості покарання, на переконання суду, сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого вчинити дії з метою переховування від суду для уникнення притягнення до кримінальної відповідальності. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь вірогідності, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, приходить до обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.

Наявність вищезазначених ризиків підтверджується також тим, що ОСОБА_4 не має міцних соціальних зв`язків, зокрема, не працевлаштований, не має на утриманні неповнолітніх дітей.

Частиною 1 ст.176 КПК України встановлена відповідна ієрархія запобіжних заходів від найбільш м`якого (особисте зобов`язання) до найбільш суворого (тримання під вартою). Суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам (ч.3 ст. 176 КПК України).

Фактично, суд повинен встановити, чи є запобіжний захід пропорційним для запобігання ризику або ризикам, на які вказує сторона обвинувачення, з метою захисту прав обвинуваченого та дотримання принципу верховенства права. Тримання під вартою вважається «позбавленням волі» в розумінні статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Метою цієї статті є захист від самовільного та необґрунтованого позбавлення волі. Тому, суд повинен всебічно оцінити обставини, на які посилаються сторона обвинувачення та сторона захисту.

Суд звертає увагу на те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

У ст. 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Так, застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання є недостатнім для запобігання ризикам, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.

Застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді поруки є недостатнім для запобігання ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки не встановлено осіб, які б взяли його на поруки та заслуговують на довіру чи особливу довіру, а тому такі не можуть забезпечити виконання підозрюваним, покладених на нього обов`язків, крім того, застосування запобіжного заходу у виді застави до підозрюваного є недоцільним, оскільки останній не має офіційного джерела доходів, офіційно не працевлаштований, а відтак такий запобіжний захід є недоцільним та недостатнім для запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Окрім цього, судом встановлено, що застосування до обвинувачення ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді домашнього арешту є недостатнім для запобігання ризикам, оскільки враховуючи міру покарання, яка може бути застосована судом у разі визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні вказаного злочину, останній зможе ухилитися від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Відтак, на думку суду, застосування до ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для запобігання реалізації ним встановлених ризиків переховування від суду, впливу на свідків та потерпілих, а також вчинення іншого кримінального правопорушення. Крім того, суд висновує свої твердження на підставі сукупного аналізу як і обставин можливого вчинення кримінального правопорушення, так і зазначених характеризуючих відомостей про особу обвинуваченого.

Таким чином, зважаючи на доволі високі встановлені при розгляді клопотання ризики переховування обвинуваченого від суду, впливу на свідків і потерпілих в даному кримінальному провадженні, а також вчинення іншого кримінального правопорушення, з урахуванням його особистих характеристик, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 слід продовжити термін тримання під вартою.

Тому, з урахуванням встановлених під час розгляду обставин, суд вважає за можливе не визначати ОСОБА_4 , альтернативну заставу.

Відтак слід продовжити застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 13.04.2026 включно, без можливості внесення застави.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 194, 196, 197, 314, 372, 376 КПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 - задоволити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 13.04.2026 включно, без можливості внесення застави.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, захисник та направити начальнику Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)».

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлено 16.02.2026.

Суддя ОСОБА_1