Справа № 732/512/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/4298/2025 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2025 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з повною вищою освітою, розлученого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ФОП, раніше в силу ст. 89 КК України не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, у грудні 2015 року, більш точної дати слідством не встановлено, перебуваючи на території м. Києва, особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження та ОСОБА_7 вступили у злочинну змову, направлену на заволодіння чужим майном.

Реалізуючи свої злочинні наміри, особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, та ОСОБА_7 у денний час, більш точного часу слідством не встановлено, 24 грудня 2015 року, з метою заволодіння майном ОСОБА_9 прибули до місця його проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому, того ж дня близько 15 години 30 хвилин, особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, та ОСОБА_7 , перебуваючи в під`їзді №4 вказаного будинку на сходах між першим та другим поверхом, здійснили на ОСОБА_9 напад, поєднаний з насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілого.

У ході нападу, особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, та ОСОБА_7 , діючи спільно та узгоджено, звалили ОСОБА_9 з ніг та завдали йому не менше чотирьох ударів руками та тупим твердим предметом по голові, заподіявши тілесні ушкодження, у вигляді: ушитих ран верхньої губи та правої скроневої ділянки, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, гематоми обличчя, численні садна обличчя, волосяної частини голови, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Продовжуючи злочинну діяльність ОСОБА_7 , погрожуючи ОСОБА_9 предметом схожим на пістолет, з метою залякування потерпілого, здійснив один постріл у бік стіни під`їзду, та висловив вимогу віддати сумку. У цей час особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, вирвав з рук у ОСОБА_9 рюкзак у якому знаходилися грошові кошти в сумі 120000 гривень, 250000 російських рублів, що еквівалентно 77110,51 грн. та 10000 доларів США, що еквівалентно 229972,88 грн., а всього на загальну суму 427083,39 грн., які знаходились у потерпілого.

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років із конфіскацією всього належного йому майна, крім житла.

Цивільний позов потерпілого задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 640 964 грн 25 коп, та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн 00 коп, а всього - 740 964 (сімсот сорок тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) грн 25 коп.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу, залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі 8837 грн. (вісім тисяч вісімсот тридцять сім) 68 коп.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання, строк його затримання та перебування під вартою з 19 листопада 2016 року по 06 квітня 2017 року, з 21 квітня 2017 року по 02 січня 2018 року, з 13 серпня 2021 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з 13 серпня 2021 року.

Вирішено питання арешту майна та речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуваний вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.03.2025 в частині задоволення цивільного позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги сторона захисту вважає оскаржуваний вирок суду в частині задоволення цивільного позову неправомірним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Захисник вказує, що позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 не підлягають задоволенню, оскільки, потерпілим заявлено позовну заяву про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України на загальну суму 640 964, 60 грн без підтверджуючих доказів чи потерпілий дійсно був власником суми зазначеної у позовній заяві.

Суд першої інстанції, задовольняючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 , в частині стягнення матеріальної шкоди, не надав належної правової оцінки джерелу походження коштів, їх належності потерпілому, а також не дослідив жодного документа, що підтверджує власність цих коштів саме за ОСОБА_9 .

Також, жодного банківського документа, квитанції про зняття коштів, доказу легального походження чи підтвердження належності готівки у сумі 10 000 доларів США, 250 000 російських рублів та 120 000 гривень потерпілий не надав.

Суд визнав факт наявності коштів без жодного підтвердження, лише з огляду на твердження потерпілого, що прямо порушує принцип допустимості доказів (ст. 94 КПК України) та заборону припущень у вироку.

Разом з тим, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду. Натомість, потерпілим не додано до позовної заяви жодного доказу, який підтверджує нанесення моральної шкоди, тому необхідно відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Так, потерпілий заявив вимогу про відшкодування 300 000 грн моральної шкоди, з яких судом задоволено 100 000 грн. Водночас, жодного доказу моральних страждань, їх глибини, тривалості, об`єктивного впливу на стан здоров`я потерпілого надано не було.

Суд, не маючи наданих висновків експертів, психологів, медичних документів, оцінив розмір моральної шкоди виключно на підставі емоційного опису та власного внутрішнього переконання, що суперечить ч. 1 ст. 1167 та ст. 23 ЦК України.

Разом з цим, із оскаржуваного вироку не вбачається, що суд врахував майновий стан винного, його стан здоров`я та вжив всіх можливостей для справедливого вирішення цивільного позову.

Тому рішення суду про стягнення із засудженого (як цивільного відповідача) саме матеріальну шкоду в розмірі 640 964 грн 25 коп, та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн 00 коп, а всього - 740 964 (сімсот сорок тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) грн 25 коп, не можна визнати таким, що повною мірою відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості. Отже, вирок суду в цій частині суперечить статтям 370, 374 КПК.

Також, сторона захисту звертає увагу суду, що під час надання показань 10.02.2022 року потерпілим зазначено, що кошти в сумі 10 000 дол США належать ОСОБА_11 , а 120 000 грн ОСОБА_12 , цьому факту місцевий суд не надав належної оцінки чим порушено ст. 94 КПК України.

В свою чергу, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції прокурор відділу Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить оскаржуваний вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.03.2025 скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією усього належного йому майна.

Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання період з 21.12.2023 по 17.10.2024 (9 місяців 26 днів позбавлення волі), який ОСОБА_7 відбував покарання у виді позбавлення волі за вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07.11.2022.

Також зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-УІІІ від 26.11.2015) строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі періоди з 19.11.2016 по 06.04.2017, що в перерахунку становить 9 місяців 4 дні позбавлення волі, з 21.04.2017 по 02.01.2018, що в перерахунку становить 1 рік 4 місяці 22 дні позбавлення волі, з 13.08.2021 по 21.12.2023, що в перерахунку становить 4 роки 8 місяців 16 днів позбавлення волі, та з 17.10.2024 до набрання вироком законної сили.

Крім того, зарахувати у строк покарання ОСОБА_7 період застосування до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту - з 02.01.2018 по 27.09.2018, що відповідно до ч. 7 ст. 72 КК України становить 88 днів позбавлення волі, який на підставі ч. 5 ст. 72 КК України ( в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015), обчислювати з розрахунку один день попереднього за два дні позбавлення волі, що у перерахунку становить 5 місяців 26 днів позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги з доповненнями прокурор зазначає, що не оспорюючи встановлених судом фактичних обставин кримінальних правопорушень, кваліфікацію дій та доведеність вини обвинуваченого, сторона обвинувачення вважає, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Так, судом під час визначення міри покарання ОСОБА_7 враховано відомості про його особу, зокрема, що обвинувачений не судимий відповідно до ст. 89 КК України, його вік, стан здоров`я наявність на утриманні малолітньої дитини, характеристики за місцем проживання на, обліках лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Водночас, судом у цьому ж вироку встановлено відсутність обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_7 .

Крім того, судом при визначенні розміру покарання не у повній мірі враховано спосіб вчинення ОСОБА_7 злочину та його наслідки.

Зокрема, ОСОБА_7 вчинив злочин за попередньою змовою з іншою особою та під час нападу на потерпілого ОСОБА_7 використовував предмет, схожий на пістолет.

Крім того, судом не взято до уваги ухилення ОСОБА_7 упродовж 3 років явки до суду, у зв`язку з чим він перебував у розшуку, і тільки у зв`язку з його розшуком та затриманням працівниками поліції ОСОБА_7 постав перед судом.

Також судом не враховано, що Вінницьким міським судом Вінницької області розглядалося кримінальне провадження № 10002394 за обвинуваченням ОСОБА_13 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України.

У ході судового розгляду до ОСОБА_7 судом 11.12.2018, 01.04.2019, 29.01.2020 застосовано примусовий привід оскільки обвинувачений, будучи належним чином повідомленим про дату та час слухання, у засідання не прибував.

Ухвалою Вінницького міського суду від 09.02.2021 матеріали стосовно ОСОБА_7 виділені в окреме провадження, його оголошено у розшук та надано дозвіл на його затримання.

Крім того, вироком Дарницького районного суду м. Києва від 21.03.2016, який набрав законної сили ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України.

Також Деснянським районним судом міста Чернігова розглядається обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000087 від 24.05.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 255-1, ч. 2 ст. 255-1 КК України, в тому числі стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 .

Відповідно до пред`явленого обвинувачення у вищезазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_7 інкримінується вчинення злочинів у період з лютого 2023 по червень 2023, тобто під час його перебування під вартою.

Зазначені обставини свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_7 , його схильність до вчинення злочинів та стійку антисоціальну поведінку.

Вищевикладене вказує на необхідність призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання у межах санкції ч. 4 ст. 187 КК України.

Крім того, прокурор звертає увагу на те, що судом першої інстанції безпідставно включено у термін розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі період відбування покарання - з 21.12.2023 по 17.10.2024, тобто 9 місяців 26 днів.

Так, у строк відбування покарання ОСОБА_7 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі підлягає строк попереднього ув`язнення у періоди з 19.11.2016 по 06.04.2017, що в перерахунку становить 9 місяців 4 дні позбавлення волі, з 21.04.2017 по 02.01.2018, що в перерахунку становить 1 рік 4 місяці 22 дні позбавлення волі, з 13.08.2021 по 21.12.2023, що в перерахунку становить 4 роки 8 місяців 16 днів позбавлення волі, та з 17.10.2024 до набрання вироком законної сили.

Крім того, прокурор звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно не зарахував у строк покарання ОСОБА_7 період застосування до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту - з 02.01.2018 по 27.09.2018, що складає 8 місяців 25 днів (265 днів), та у перерахунку відповідно до ч. 7 ст. 72 КК України становить 88 днів позбавлення волі.

Окрім цього, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015) вищезазначений період підлягає зарахуванню у строк покарання ОСОБА_7 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що становить 176 днів, тобто 5 місяців 26 днів позбавлення волі.

Зазначені порушення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальну, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 КПК України є підставою для скасування вироку.

В свою чергу, обвинувачений ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких, посилаючись на юридичну необгрунтованість апеляційної скарги, яка побудована на припущеннях і спрямована на легалізацію незаконного позбавлення волі обвинуваченого, просить залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення; визнати незаконним застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набранням вироком законної сили; врахувати положення ч. 5 ст. 72 КК України та перерахувати строк покарання з урахуванням періоду перебування під цілодобовим домашнім арештом з 02.01.2018 по 27.09.2018 (269 днів), що відповідно до закону дорівнює 89 дням позбавлення волі; встановити, що фактичний строк покарання завершився 31.05.2025; визнати апеляційну скаргу прокурора такою, що позбавлена предмету перегляду.

Заслухавши суддю доповідача,

пояснення захисника ОСОБА_8 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити, частково підтримав апеляційну скаргу прокурора з доповненнями,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора з доповненнями та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника,

пояснення потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу з доповненнями прокурора, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу захисника, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора,

перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Суд першої інстанції розглянув це кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Фактичні обставини кримінального правопорушення і кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК України, в апеляційних скаргах не оспорюються, тому згідно положень ч. 1 ст. 404 КПК України висновки суду першої інстанції щодо цих обставин в апеляційному порядку не перевірялися.

Щодо доводів апеляційної скарги з доповненнями прокурора про неправильне застосуванням судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 187 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, його вік, стан здоров`я, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, неодружений, на утриманні має малолітню доньку, має місце проживання та реєстрації, характеризується посередньо. Обставин, що пом`якшують та/або обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні про те, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На переконання суду апеляційної інстанції, призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, хоч і не виходить за межі санкції, встановленої ч. 4 ст. 187 КК України, проте за своїм розміром є явно несправедливим, через м`якість.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співрозмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи та проти власності, а саме у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбою), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, спрямованого на заволодіння майном у особливо великих розмірах.

Як правильно посилається у своїй апеляційній скарзі з доповненнями прокурор, суд першої інстанції при призначенні покарання в достатній мірі не врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та дані про особу обвинуваченого.

Колегія суддів звертає увагу на те, що упродовж 3 років ОСОБА_7 перебував у розшуку, і тільки у зв`язку з його розшуком та затриманням працівниками поліції ОСОБА_7 постав перед судом. Крім того, як слідує з матеріалів провадження, вироком Дарницького районного суду м. Києва від 21.03.2016, який набрав законної сили ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України. Також Деснянським районним судом міста Чернігова розглядається обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000087 від 24.05.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 255-1, ч. 2 ст. 255-1 КК України, в тому числі стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 . Відповідно до пред`явленого обвинувачення у вищезазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_7 інкримінується вчинення злочинів у період з лютого 2023 по червень 2023, тобто під час його перебування під вартою.

Зазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції та свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_7 , його схильність до вчинення злочинів та стійку антисоціальну поведінку, а також небажання стати на шлях виправлення.

Враховуючи обставини та суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК України більш суворе покарання, ніж визначене судом першої інстанції, а саме покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років 6 місяців, з конфіскацією усього належного йому майна.

За висновками суду апеляційної інстанції, таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ст.409 КПК України невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Необхідність застосування більш суворого покарання згідно п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України є підставою для скасування вироку суду в цій частині та ухвалення нового вироку.

Крім того, колегія суддів знаходить обгрунтованими доводи прокурора про те, що судом першої інстанції при обчисленні строку відбування покарання ОСОБА_7 безпідставно включено у термін розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі період відбування покарання - з 21.12.2023 по 17.10.2024, тобто 9 місяців 26 днів.

Так, судом першої інстанції при обчисленні строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено періоди затримання та перебування під ватрою у розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме: з 19.11.2016 по 06.04.2017, з 21.04.2017 по 02.01.2018, з 13.08.2021 до набрання вироком законної сили.

Однак, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-УПІ від 26.11.2015) зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у ході досудового розслідування ОСОБА_7 затримано 19.11.2016 та ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.11.2016 до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Строки дії зазначеного запобіжного заходу продовжувалися ухвалами слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.01.2017 та від 03.03.2017 на строк до 06.04.2017.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні 30.03.2017 направлено до Городнянського районного суду Чернігівської області та ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 04.04.2017 підсудність визначено за Чернігівським районним судом Чернігівської області.

Підготовче судове засідання у межах строку запобіжного заходу не відбулося і, як наслідок, 06.04.2017 ОСОБА_7 звільнено з ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор».

Чернігівським районним судом Чернігівської області підготовче судове засідання проведено 21.04.2017 та ухвалою про призначення справи до судового розгляду до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, строки якого неодноразово продовжувалися.

У подальшому, 02.01.2018 судом ОСОБА_7 змінено запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за місцем його проживання з обов`язком носити електронний засіб контролю, та того ж дня його звільнено з-під варти.

Строк дії указаного запобіжного заходу ОСОБА_7 неодноразово продовжувався до 27.09.2018, після чого його змінено на домашній арешт у період часу з 22 по 08 годину.

Зазначений запобіжний захід ОСОБА_7 судом неодноразово продовжувався, зокрема, востаннє - 11.01.2019 до 10.03.2019.

ОСОБА_7 у наступні судові засідання не з`являвся, унаслідок чого термін дії застосованого запобіжного заходу закінчився.

Ухвалою Чернігівського районного суду від 27.03.2019 ОСОБА_7 оголошено у розшук та провадження зупинено.

ОСОБА_7 повторно затримано 13.08.2021 та того ж дня ухвалою Чернігівського районного суду до нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, який залишався незмінним до набрання законної сили 21.12.2023 вироку Чернігівського районного суду від 07.11.2022, яким ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 4 ст. 187 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців з конфіскацією належного йому майна, крім житла.

Постановою Верхового Суду від 17.10.2024 скасовано судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції та до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Після визначення територіальної підсудності кримінального провадження за Деснянським районним судом м. Чернігова у підготовчому судовому засіданні 22.01.2025 ОСОБА_7 продовжено строк вищезазначеного запобіжного заходу.

Оскаржуваним вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.03.2025, ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 4 ст. 187 КК України йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією належного йому майна, крім житла, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави залишено до набрання рішенням законної сили.

Відтак, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосовувався до ОСОБА_7 у періоди: з 19.11.2016 по 06.04.2017, з 21.04.2017 по 02.01.2018, з 13.08.2021 по 21.12.2023 та з 17.10.2024 до набрання вироком законної сили.

Водночас, у період з 21.12.2023 по 17.10.2024 ОСОБА_7 перебував в установах попереднього ув`язнення у зв`язку з відбуванням покарання у виді позбавлення волі за вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07.11.2022, який набрав законної сили, а не на підставі застосування до нього запобіжного заходу.

На підставі наведеного, у строк відбування покарання ОСОБА_7 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі підлягає строк попереднього ув`язнення у періоди з 19.11.2016 по 06.04.2017, що в перерахунку становить 9 місяців 4 дні позбавлення волі, з 21.04.2017 по 02.01.2018, що в перерахунку становить 1 рік 4 місяці 22 дні позбавлення волі, з 13.08.2021 по 21.12.2023, що в перерахунку становить 4 роки 8 місяців 16 днів позбавлення волі, та з 17.10.2024 до набрання вироком законної сили.

Крім того, як слушно зазначає прокурор, згідно з ч. 7 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 3342-ІХ від 23.08.2023, яка діяла на момент ухвалення Деснянським районним судом м. Чернігова вироку від 20.03.2025, домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Разом з тим, суд першої інстанції не зарахував у строк покарання ОСОБА_7 період застосування до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту - з 02.01.2018 по 27.09.2018, що складає 8 місяців 25 днів (265 днів), та у перерахунку відповідно до ч. 7 ст. 72 КК України становить 88 днів позбавлення волі.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015) вищезазначений період підлягає зарахуванню у строк покарання ОСОБА_7 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що становить 176 днів, тобто 5 місяців 26 днів позбавлення волі.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про неправомірність оскаржуваного вироку в частині цивільного позову, то колегія суддів приходить до наступного.

Як передбачено ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

У пункті 7 ч. 1 ст. 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Тобто при вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер правовідносин, що склалися між учасниками, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Дані вимоги закону при вирішенні цивільного позову судом першої інстанції дотримано в повній мірі.

Так, з матеріалів провадження слідує, що у кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_9 заявлений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 , в якому він просить стягнути з обвинуваченого на його користь матеріальну шкоду в сумі 640 964 грн. 50 копійок та 300 000 грн. моральної шкоди.

Вирішуючи питання стосовно стягнення з обвинуваченого завданої матеріальної шкоди суд встановив, що він підлягає до задоволення, оскільки, згідно обґрунтувань цивільного позову, сума матеріальної шкоди становить 640 964 грн 50 коп., складається із понесених потерпілим витрат у розмірі 120 000 грн, 250 000 російських рублів, що згідно курсу Національного банку України станом на 08 січня 2025 року еквівалентно 98 667 грн 50 коп. та 10 000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 08 січня 2025 року еквівалентно 422 297 грн, які є збитками (шкодою) та відповідно до ст. 22, 1166 ЦК України, підлягають відшкодуванню обвинуваченим у повному обсязі.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що задоволення цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди не погіршує становище обвинуваченого не впливає на обсяг обвинувачення та не суперечить засадам кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом обгрунтовано встановлено, що заявлені потерпілим вимоги про стягнення матеріальної шкоди підтверджені ним в повній мірі, та зроблено вмотивований висновок про те, що сума матеріального збитку, яка підлягає стягненню з обвинуваченого становить 640 964 грн 25 коп.

Крім того, колегія суддів погоджується з прийнятим судом рішення про стягнення на користь потерпілого моральної шкоди в розмірі 100 000 грн 00 коп гривень.

Як вбачається з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ця шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В своїй Постанові від 29.11.2019 Верховний Суд у справі № 213/4098/18 (провадження №61-14398св19) констатував, що встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Визначення розміру моральних збитків, які підлягають стягненню з винуватої особи є дискреційним повноваженням суду, які забезпечуються, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував пояснення потерпілого ОСОБА_9 , який зазначив, що в результаті нападу (розбою) йому були спричинені моральні та фізичні страждання, які позначилися негативно на його буденному житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі повернення великої суми грошових коштів, а також одужання та реабілітація, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності, побоювання щодо майбутнього життя в цілому. Окрім того потерпілий вказує, що поніс фізичний біль та в подальшому повинен був вимушений проходити амбулаторне лікування, витерплювати болісні лікувальні та діагностичні процедури отримувати неприємне медикаментозне лікування.

Також судом першої інстанції враховано позицію обвинуваченого, який частково визнав ці вимоги, та, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, врахувавши те, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 вчинених за попередньою змовою з особою матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, які полягали у вчиненні нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_9 , поєднаного з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбою), спрямованого на заволодіння майном у особливо великих розмірах, ОСОБА_9 заподіяно моральну шкоду, а наслідки для потерпілого є психотравмуючими та обумовили порушення психоемоційної та соціальної сфер існування, викликали формування негативних переживань та фізичний біль, суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, як таку, що відповідає засадам розумності, зваженості, достатності, співмірності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставин при яких було спричинено моральну шкоду, з оцінкою ступеня та обсягу моральних та фізичних страждань потерпілого, що відповідає характеру і обсягу душевних страждань потерпілого, характеру немайнової втрати, її тривалості і неможливості відновлення, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, враховуючи те, що відшкодування моральної шкоди не може бути засобом збагачення, а також з огляду на дані про особу обвинуваченого, у тому числі його сімейний та майновий стан.

З таким висновком повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи захисник про те, що позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 не підлягають задоволенню, оскільки, потерпілим заявлено позовну заяву без підтверджуючих доказів чи потерпілий дійсно був власником суми зазначеної у позовній заяві, не заслуговують на увагу, оскільки, з фактичних обставин справи вбачається, зокрема, що ОСОБА_7 , погрожуючи ОСОБА_9 предметом схожим на пістолет, з метою залякування потерпілого, здійснив один постріл у бік стіни під`їзду, та висловив вимогу віддати сумку. У цей час особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, вирвав з рук у ОСОБА_9 рюкзак у якому знаходились грошові кошти в сумі 120 000 грн, 250 000 російський рублів, що еквівалентно 77110,51 грн та 10 000 доларів США, що еквівалентно 229 972, 88 грн, а всього на загальну суму 427 083, 39 грн, які знаходились у потерпілого.

Доводи захисника про те, що потерпілим не додано до позовної заяви жодного доказу, який підтверджує нанесення моральної шкоди, тому необхідно відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, є необгрунтованими, оскільки визначення розміру моральних збитків, які підлягають стягненню з винуватої особи є дискреційним повноваженням суду, які забезпечуються, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Доводи захисника про те, що суд, не маючи наданих висновків експертів, психологів, медичних документів, оцінив розмір моральної шкоди виключно на підставі емоційного опису та власного внутрішнього переконання, що суперечить ч. 1 ст. 1167 та ст. 23 ЦК України, не заслуговують на увагу.

Так, з огляду на положення ч. 10 ст. 101 КПК, якими визначено, що висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, і наявність або відсутність висновку психологічної експертизи не звільняє суд від необхідності обґрунтувати та вмотивувати своє рішення в частині цивільного позову виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи захисника про те, що із оскаржуваного вироку не вбачається, що суд врахував майновий стан винного, його стан здоров`я та вжив всіх можливостей для справедливого вирішення цивільного позову, є необгрунтованими, оскільки як слідує з оскаржуваного вироку суду при вирішенні цивільного позову судом звернуто увагу та враховано, зокрема, майновий стан обвинуваченого.

Достатніх підстав для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 , як того просить апелянт, апеляційним судом не встановлено.

Беручи до уваги викладене колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи, викладені в поданій апеляційній скарзі захисника та наведені в ході апеляційного розгляду кримінального провадження, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для зміни оскаржуваного вироку в частині цивільного позову.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора з доповненням задовольнити частково, скасувавши вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2025 року в частині призначеного покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 615, 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 (одинадцять) років 6 (шість) місяців, з конфіскацією усього належного йому майна.

Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання період з 21.12.2023 по 17.10.2024, який відбував покарання у виді позбавлення волі за вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07.11.2022.

Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015) строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за періоди з 19.11.2016 по 06.04.2017, з 21.04.2017 по 02.01.2018, з 13.08.2021 по 21.12.2023 та з 17.10.2024 до набрання вироком законної сили.

Зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання період застосування до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту - з 02.01.2018 по 27.09.2018, відповідно до ч. 7 ст. 72 КК України з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядок протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4