Справа № 197/1080/25
Провадження № 1-кп/197/72/25
УХВАЛА

12 січня 2026 року с-ще Широке

Широківський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Широке обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 408, ч.4 ст.185 КК України,

встановив:

на розгляді Широківського районного суду Дніпропетровської області перебуває обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, в обґрунтування якого зазначив, що ризики наразі не зменшилися та продовжують існувати, а саме ОСОБА_5 може переховуватися від суду, усвідомлюючи тяжкість інкримінованого обвинувачення та бажаючи уникнення відповідальності, зокрема останній обвинувачується у дезертирстві, що характеризує відношення останнього до покладених обов`язків, може вчинити самокалічення або симулювати хворобу, чим ухилитися від кримінальної відповідальності, схильний до вчинення злочинів, так як уже неодноразово був засуджений і на даний час судимість не знята і не погашена. При цьому домашній арешт із визначенням місця перебування у потерпілої понесе ризики впливу на останню.

Потерпіла в судовому засіданні вказала, що не підтримує клопотання прокурора, не заперечує, щоб обвинувачений мав домашній арешт, готова забезпечити його проживання в себе у с-щі Широке, або по АДРЕСА_1 , що їй належить на праві приватної власності, або по АДРЕСА_2 , де зараз вона проживає. Зазначає, що примирилася з обивнуваченим.

Обвинувачений та його захисник, просили застосувати до обвинуваченого домашній арешт за місцем проживання потерпілої, при цьому обвинувачений вказує, що він не буде ніде переховуватися, не буде шкодити своєму здоров`ю, а свідків уже всіх допитали. Окрім того, вказав, що не допустить неналежну поведінку, яку мав на попередньому судовому засіданні.

Заслухавши клопотання прокурора та думку сторони захисту, потерпілу, а також дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 331 Кримінального процесуального кодексу України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому суд дійшов висновку, що натепер залишаються наявними та не втратили свою актуальність ризики, визначені п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки обвинувачений може переховуватися від суду, оскільки обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, та з огляду на тяжкість інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за вчинення за ч. 4 ст. 408 КК України, зокрема передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років. Вчинити самокалічення або симуляцію хвороби, тощо, адже останній у судовому засіданні особисто вказував на таке. Крім того, обвинувачений може вчинити інші кримінальні правопорушення, про що свідчить неодноразові судимості, наявність у нього не знятої та не погашеної судимості.

Так, у розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, зокрема ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "Ілійков проти Болгарії" № 33977/96 від 26.07.2001 зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Також, зважаючи на суспільний інтерес, який у взаємозв`язку зі встановленими судом ризиками в даному випадку виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовому висновку, викладеному у п. 35 рішення ЄСПЛ "Летельє проти Франції", суд вважає виправданим необхідність продовження застосування до обвинуваченого виняткового виду запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів наразі не буде достатнім для забезпечення вищезазначених ризиків.

Суд вважає, що суспільний інтерес в даному випадку полягає у необхідності забезпечення виконання завдань кримінального провадження, якими відповідно до ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, зокрема прав свідків.

Крім іншого, суд не бере до уваги, позицію потерпілої щодо можливості застосування домашнього арешту за її місцем проживання, або за місцем проживання у житловому будинку, який останній належить з огляду на те, що за місцем проживання потерпілої по АДРЕСА_2 , з її слів дане житло їй не належить та останньою не надано будь-яких підтверджень щодо можливості проживання обвинуваченого від власників такого майна.

Окрім того, потерпіла не надала будь-яких доказів належності їй на праві власності іншого нерухомого майна, що унеможливлює вирішення питання про застосування домашнього арешту за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, враховуючи зазначені обставини, виходячи із ступеня тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до ст. 12 КК України є умисним тяжким злочином, інше умисним особливо тяжким, а також оскільки судом встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою на шістдесят днів.

Із вищенаведених підстав суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання потерпілої, обвинуваченого та захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 177, 178, 183, 197, 331, 369-372 КПК України, суд,

ухвалив:

клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою на шістдесят днів, а саме по 12.03.2026 включно.

Відмовити у задоволенні клопотання потерпілій, обвинуваченому та захиснику про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт.

Ухвала підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів із дня її оголошення. Подання апеляційної скарги на цю ухвалу не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію ухвали вручити обвинуваченому та прокурору, а також направити до Державної установи "Криворізька установа виконання покарань № 3".

Суддя ОСОБА_1