ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/240/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула 08 вересня 2025 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, не працює, розлучений, має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинувачений у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.1 ст.309 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_11 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою з доповненнями, поданими адвокатом ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2021 року, яким ОСОБА_6 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.1 ст.309 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік .

На підставі ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_6 від покарання, призначеного за ч.1 ст.309 КК України, звільнено на підставах, передбачених ст.49 КК України.

ОСОБА_6 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, .2 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку суду до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався, клопотань щодо обрання запобіжного заходу учасниками судового провадження не заявлено.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 61754,72 гривень (шістдесят одна тисяча сімсот п`ятдесят чотири гривні 72 коп.)

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_11 , Просила вирок скасувати та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_6 за ч.2 ст.121 КК України виправдати.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_6 за ч.1 ст.309 КК України, вважає вирок суду за ч.2 ст.121 КК України незаконним та необґрунтованим.

Захисник посилається на те, що матеріали кримінального провадження не містять постанови про призначення слідчих, наслідком чого є недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, у зв`язку з їх зібранням не уповноваженою на те особою, що підтверджується постановою Верховного Суду по справі №724/86/20 від 04 жовтня 2021 року.

Суд вказане рішення проігнорував та прийшов до хибного висновку, що доручення є достатнім документом для наділення слідчого повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні.

Звертає увагу, що долучені прокурором доручення підписані одним підписом, складені в різний час та від імені різних осіб.

Вважає, що докази винуватості ОСОБА_6 за ч.2 ст.121 КК України відсутні, оскільки неможливо встановити, від якого саме удару потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, не доведено наявність попередньої змови обвинуваченого з раніше невідомими особами.

Звертає увагу, що ще у 2016 році відносно двох невстановлених осіб матеріали були виділені в окреме провадження, але суд не встановив стан розгляду цієї справи та не перевірив, чи були встановлені слідством ці дві особи, які нібито скоювали злочин разом з ОСОБА_6 , чи існує щодо них кримінальне провадження, чи пред`явлена підозра, чи не було цю справу закрито.

З приводу підстав для зміни правової кваліфікації зі ст.128 КК України на ст.121 КК України зазначає, що матеріали справи не містять жодного документу, з якого б вбачалось, на підставі чого 28 липня 2015 року слідчий прийшов до висновку, що ОСОБА_8 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, особливо враховуючи, що вперше тяжкість тілесних ушкоджень була встановлена висновком експерта №4110 від 30 вересня 2015 року.

Отже, будь-яких документів, які б надавали можливість слідчому чи прокурору змінити правову кваліфікацію, на той момент не було, і враховуючи, що тоді нікому не було повідомлено про підозру за ст.128 КК України, слідчий та прокурор не мали права змінювати правову кваліфікацію, оскільки це суперечить вимогам ст.279 КПК України.

Вважає, що змінити кваліфікацію мав право не слідчий, а тільки прокурор, і лише після повідомлення ОСОБА_6 про підозру за ст.128 КК України.

Звертає увагу, що з 26 листопада 2015 року по 13 грудня 2015 року досудове розслідування було зупинено, але протягом цього часу слідчими було проведено слідчий експеримент за участі потерпілого, призначено судову експертизу та допитано свідка.

Також, суд не надав оцінку показанням свідків, і окрім свідка ОСОБА_12 ніхто не надав будь-якої інформації про причетність ОСОБА_6 до спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

В доповненій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_10 просить змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.69 КК України за ч.2 ст.121 КК України у вигляді позбавлення воді на строк 5 років та на підставі ст.75 КК України звільнити від його відбування із випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки та покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В обґрунтування зазначає, що не оскаржуючи обставини провадження, юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність вини, вважає вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає зміні в частині призначеного покарання в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його суворості.

Наголошує, що суд першої інстанції не врахував того, що обвинувачений впродовж всього судового провадження надавав визнавальні показання щодо обставин вчиненого ним кримінального правопорушення та не врахував особу обвинуваченого, його подальшу поведінку та відсутність обставин, визначених ст.67 КК України.

Вказує, що ОСОБА_6 має позитивні характеристики, виплатив матеріальну шкоду та частково моральну шкоду потерпілому в кримінальному провадженні.

Також, ОСОБА_6 , визнаючи свою провину, продовжує надавати матеріальну підтримку потерпілому.

Судом першої інстанції також не враховано факт, що сам потерпілий бігав тривалу дистанцію з ножем за обвинуваченим до нанесення тілесних ушкоджень.

Просить апеляційний суд, визнати відповідно до ст.66 КК України в якості обставин, яка пом`якшує покарання щире каяття та повне відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Згідно з вироком суду, 28 липня 2015 року приблизно о 03 годині 25 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись поблизу супермаркету «АТБ маркет», розташованому за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зестафонська. буд.15, маючи умисел на нанесення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , на підґрунті раптово виниклих неприязних відносин з останнім, діючі спільно без попередньої змови з двома невстановленими під час слідства особами, усвідомлюючи та бажаючи спричинити потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, неодноразово кидали у ОСОБА_8 каміння, невстановлених розмірів та форми. Таким чином, ОСОБА_6 та невстановлені особи кидаючи каміння по ОСОБА_8 , переслідували його до буд.1 по вул. Звенигородській м. Запоріжжя.

В результаті умисних дій ОСОБА_6 , та двох невстановлених осіб, ОСОБА_8 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №4110 від 30 вересня 2015 року, завдана відкрита черепно-мозкова травма: забій головного мозку в лівій скроневій частці; поздовжній перелом соскоподібного відростка правої скроневої кістки з переходом на луску зі скупченням крові в барабанної порожнині; рани в областях правої вушної раковини з пошкодженням хрящів; рани в тім`яних областях; закритий перелом дуги лівої виличної кістки у ОСОБА_8 , що в сукупності кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Крім того, 29 вересня 2015 року, приблизно о 13 годин 00 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи у лісосмузі, розташованій в районі селища Сонячне, Запорізького району, маючи умисел на незаконне, в порушення вимог ст.ст.25, 26 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», шляхом зриву листів та верхівок дикорослої рослини коноплі придбав особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, який став зберігати при собі без мети подальшого збуту.

У цей же день ОСОБА_6 , незаконно зберігаючи при собі раніше придбаний наркотичний засіб, переніс вищевказані листя та верхівки дикорослої рослини коноплі за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де залишив на балконі висушуватись.

15 жовтня 2015 року, ОСОБА_6 , знаходячись за місцем свого мешкання, з метою незаконного виготовлення наркотичного засобу, подрібнив висушені листя та верхівки дикорослої рослини без мети подальшого збуту.

30 жовтня 2015 року в період часу з 07 години 45 хвилин до 08 години 45 хвилин під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , працівниками міліції було виявлено та вилучено паперовий згорток та полімерний пакет, які містили у собі сухі, подрібнені речовини рослинного походження сіро-зеленого кольору масами 3,3719 г та 60,1580 г, які згідно з висновком експерта №1662 від 06 листопада 2015 року, є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, маси яких в перерахунку на суху речовину складають відповідно 3,1787 г та 57,2785 г, загальною масою 60,7542 г., які ОСОБА_6 зберігав без мети подальшого збуту.

До початку апеляційного розгляду захисником адвокатом ОСОБА_10 заявлено клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі п.4 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, та закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Обвинувачений підтримав клопотання свого захисника.

Потерпілий та його представник не заперечували проти задоволення клопотання захисника обвинуваченого, при цьому потерпілий пояснив, що на цей час вони з обвинуваченим товаришують та останній повністю відшкодував йому завдану шкоду.

Прокурор не заперечувала проти задоволення заявленого стороною захисту клопотання.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у клопотанні, колегія суддів доходить таких висновків.

Відповідно до положень ч.1 ст.285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. У разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження (п.1 ч.2 ст. 284 КПК України).

За правилами ч.8 ст.284 КПК України, закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п.1 ч.2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.4 ст.286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Частиною третьою статті 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Аналіз статей 284-288 КПК України дає підстави для висновку, що підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження з цих підстав.

Отже, наявність саме цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18 лютого 2025 року справа №712/8174/23, провадження №51- 2807 км 24, відповідного до якого закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ініціативою і згодою особи, що притягується до відповідальності, не зобов`язує суд констатувати факт вчинення особою кримінально караного діяння.

Санкція ч.2 ст.121 КК України, в редакції, чинній на час вчинення кримінального правопорушення, передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

В свою чергу, відповідно до положень ч.1 ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України, є тяжким злочином.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Згідно з матеріалами провадження, в т.ч. з вироком суду, інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України, вчинене останнім 28 липня 2015 року.

В той же час, в матеріалах кримінального провадження міститься постанова прокурора про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного у розшук від 26 листопада 2015 року. Постановою прокурора від 13 грудня 2015 року досудове розслідування відновлено.

Таким чином, з урахуванням строку, на який було зупинено досудове розслідування, станом на час нового апеляційного розгляду, з моменту вчинення інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення минуло понад десять років.

В свою чергу, суд першої інстанції на підставі ч.5 ст.74 КК України звільнив ОСОБА_6 від покарання, призначеного за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України (яке є кримінальним проступком), на підставах, передбачених п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Обвинувачений ОСОБА_6 погодився на закриття кримінального провадження із зазначених у клопотанні підстав та підтримав клопотання свого захисника з зазначеного приводу.

При цьому, останньому роз`яснено, що вказані підстави для закриття кримінального провадження не є реабілітуючими та не звільняють обвинуваченого від цивільно-правової відповідальності.

За таких обставин, колегія суддів убачає правові підстави для задоволення клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Отже, на підставі вищезазначеного, а також вимог ст.417 КПК України, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст.309, ч.2 ст.121 КК України підлягає скасуванню зі звільненням останнього від кримінальної відповідальності на підставі п.п.2,4 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Керуючись п.п.2,4 ч.1 ст.49 КК України, п.1 ч.2 ст.284, ст.ст.404-405, 407-409, 417 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

клопотання захисника адвоката ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2021 року яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.1 ст.309, ч.2 ст.121 КК України, скасувати.

Звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.309, ч.2 ст.121 КК України на підставі п.п.2,4 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст.309, ч.2 ст.121 КК України закрити на підставі ст.417, п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4