Справа № 452/3196/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/976/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 листопада 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 ,-

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

встановила:

цією ухвалою задоволено клопотання процесуального прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 . Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишено без змін та продовжено термін його дії на 60 днів, тобто до 04 січня 2026 року включно, без права внесення застави.

Мотивуючи своє рішення суд, зокрема, вказав, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, слідчим відділенням ГУНП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000642 від 30 травня 2025 року за обґрунтованою підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України. Наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, а також те, що на його утриманні є троє малолітніх дітей, фактично є обставинами, які враховуються при застосуванні, зміні, продовженні запобіжного заходу, вирішенні питання покарання, однак такі не є безумовною підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Зважаючи на вищевказане, а також враховуючи, що обвинувачений усвідомлює суворість можливого покарання за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення у виді реального позбавлення волі, є високий ризик його переховування від суду, а також вчинення незаконного впливу на свідків у цьому ж та іншому кримінальному проваджені.

На вказану ухвалу адвокат ОСОБА_6 захисник обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просить скасувати оскаржувану ухвалу, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання процесуального прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою та обрати запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 домашній арешт із забороною залишати житло у нічний період доби або заставу. Встановити для обвинуваченого ОСОБА_7 такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими; здати закордонний паспорт.

Звертає увагу, що прокурор не довів наявності та актуальності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, а також не обґрунтував, чому вони не зменшилися з часу попереднього застосування запобіжного заходу.

Вказує, що суд не перевірив дотримання процесуальних вимог глави 18 КПК, не оцінив належним чином матеріали, не навів аргументів, чому більш м`які заходи не можуть забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

Ухвала містить порушення закону, оскільки суд безпідставно послався на «обґрунтованість підозри» у іншому кримінальному провадженні (ч.3 ст.369-2 КК), матеріалів якого в суді не було. Це суперечить презумпції невинуватості.

Вважає, що суд неправильно послався на тяжкість злочину: правопорушення за ч.2 ст. 345 КК є нетяжким, що виключає автоматичну вимогу тримання під вартою.

Наголошує, що суд проігнорував позитивні дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має трьох малолітніх дітей, офіційно працює, має сталі соціальні зв`язки.

Підкреслює, що стан здоров`я обвинуваченого погіршився під час тримання під вартою, але суд не врахував цього, хоча адвокатом заявлено клопотання про медичну довідку.

На думку захисника, доказів незаконного впливу на свідків чи намірів переховуватись немає, а зібрані докази вже перебувають у сторони обвинувачення. Досудове розслідування завершено, тому перешкоджати збору доказів обвинувачений не може.

Прокурор безпідставно припустив можливість втечі за кордон через відстрочку від мобілізації, хоча ОСОБА_7 нею не скористався, від перебування не ухилявся і не переховувався.

На переконання захисника, суд фактично проявив обвинувальний ухил, не оцінивши доводи захисту та не вказавши, чому більш м`які запобіжні заходи (домашній арешт або застава) є недостатніми.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який апеляційну скаргу заперечив, просив ухвалу залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали клопотання, колегія суддів приходить до наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).

Порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено ст. 422-1 КПК України.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою без визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Встановлено, що на розгляді у Самбірському міськрайонному суді Львівської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора та продовживши обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, вірно врахував, конкретні обставини справи, характер та обставин вчинення інкримінованих обвинуваченому діянь, як вони сформульовані стороною обвинувачення, особу обвинуваченого.

При цьому, суд першої інстанції, підставно зазначив щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, а також те, що на його утриманні є троє малолітніх дітей, що фактично є обставинами, які враховуються при застосуванні, зміні, продовженні запобіжного заходу, вирішенні питання покарання, однак такі не є безумовною підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи, що обвинувачений усвідомлює суворість можливого покарання за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення у виді реального позбавлення волі, є високий ризик його переховування від суду, а також вчинення незаконного впливу на свідків у цьому ж та іншому кримінальному проваджені.

Щодо твердження про недоведеність прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції у своїй ухвалі навів конкретні обставини, які підтверджують їх актуальність. Ухвала містить посилання на ризик можливого переховування від суду, обумовлений усвідомленням обвинуваченим суворості ймовірного покарання, ризик незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, а також ризик вчинення нового кримінального правопорушення. При цьому суд обґрунтовано вказав, що сторона захисту не надала жодних доказів, які б свідчили про зменшення чи усунення зазначених ризиків. Таким чином, наявність ризиків доведена, а висновки суду є обґрунтованими.

Твердження про те, що суд не дотримано вимог глави 18 КПК України, також спростовуються змістом ухвали. Суд першої інстанції дослідив клопотання прокурора, заслухав думки сторін, оцінив зібрані матеріали, зокрема дані про особу обвинуваченого, та навів мотиви, з яких дійшов висновку про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів. Ухвала містить посилання на обставини, передбачені ст.178 КПК України, та оцінку можливостей уникнення ризиків шляхом застосування альтернативних засобів процесуального примусу.

Доводи захисту про незаконність посилання суду на інше кримінальне провадження за ч.3 ст.369-2 КК України є безпідставними. Суд першої інстанції не визнавав обвинуваченого винним у будь-якому іншому діянні, не оцінював обґрунтованість підозри та не покладав зазначене провадження в основу висновку про вину. Відомості про існування іншого кримінального провадження наведені судом виключно як додаткові дані про особу, що прямо відповідає ст.178 КПК України та не суперечить презумпції невинуватості.

Щодо доводів про ігнорування позитивних даних щодо особи обвинуваченого, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції навів у тексті ухвали відомості про відсутність судимостей, наявність трьох малолітніх дітей, соціальні зв`язки та офіційне працевлаштування. Проте суд обґрунтовано зазначив, що ці обставини не є безумовною підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки вони не усувають існуючих ризиків.

Посилання на погіршення стану здоров`я ОСОБА_7 не знайшло свого підтвердження, оскільки жодних належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин під час розгляду клопотання суду не подано.

Щодо тверджень про відсутність ризиків впливу на свідків чи переховування, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції належним чином мотивував їх наявність. Завершення досудового розслідування не виключає можливості незаконного впливу під час судового розгляду, що прямо передбачено п.3 ч.1 ст.177 КПК України. Сторона захисту не надала доказів, які б спростовували існування зазначених ризиків.

Аргументи про припущення щодо можливості втечі за кордон не впливають на законність ухвали, оскільки суд не покладав цю обставину в основу своїх висновків. Ризик переховування встановлено з огляду на інші, належно мотивовані обставини.

Посилання захисника на «обвинувальний ухил» суду є декларативними та не підтверджені матеріалами справи. Суд першої інстанції вислухав усіх учасників процесу, оцінив доводи сторони захисту, проте навів мотиви, з яких дійшов висновку про неможливість їх прийняття. Ухвала містить детальне обґрунтування та відповідає вимогам ст.370 КПК України щодо мотивованості судового рішення.

Так, на переконання колегії суддів, продовжений судом запобіжний захід у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та наявної обґрунтованої підозри на даний час не виходить за межі розумності, є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, апеляційним судом не отримано відомостей щодо комплексу обставин, які би переважили ризики передбачені ст. 177 КПК України.

На думку колегії суддів ризики, встановлені стороною обвинувачення та судом, існують та виправдовують тримання під вартою ОСОБА_7 .

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На переконання колегії суддів, підстави для зміни запобіжного заходу відсутні, а апелянтом не підтверджено, що не застосування запобіжного заходу чи більш м`які запобіжні заходи, зможуть запобігти зазначеним ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

З матеріалів провадження вбачається, що при розгляді клопотання суддя врахував передбачені КПК України обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржувана ухвала суду є законною й обґрунтованою, відтак підстав для задоволення апеляційних вимог не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

постановила:

ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 листопада 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4