Житомирський апеляційний суд
Справа №276/357/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Номер провадження №11-кп/4805/214/26
Категорія ч.4 ст.152, ч.6 ст.152 КК Доповідач ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_4 ,

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю: секретаря ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №276/357/24 в межах кримінального провадження №0000412 від 28.11.2023 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника адвоката ОСОБА_11 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 08.08.2025 відносно

ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.6 ст.152 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.6 ст.152 КК України та призначено покарання:

- за ч.4 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років;

- за ч.6 ст.152 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень призначено ОСОБА_12 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_12 обраховано з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано ОСОБА_12 згідно з ч.5 ст.72 КК України у строк відбування покарання період його попереднього ув`язнення з 28.11.2023 по дату набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Скасовано накладений арешт накладений ухвалою слідчого судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 06.12.2023 та ухвалою слідчого судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 06.12.2023.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз у розмірі 32809,33 грн.

Внесено інформацію до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи про обвинуваченого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кропивня Володарсько-Волинського району Житомирської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , у скоєнні кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, 10.06.2022 близько 01 год. у повнолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходився за місцем свого проживання, а саме в середині спальної кімнати житлового будинку по АДРЕСА_1 , разом з малолітньою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та який достовірно знав, що останній виповнилось лише 12 років і вона є малолітньою, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним проникненням в тіло іншої особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, з використанням своїх геніталій.

У вказаний день, час та місці, ОСОБА_12 , діючи з прямим умислом, із сексуальних мотивів, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, усвідомлюючи, що вчиняє дії сексуального характеру щодо малолітньої особи, якій не виповнилось чотирнадцяти років, розуміючи, суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знаходячись на дивані в середині спальної кімнати житлового будинку по АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_13 , достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої та користуючись відсутністю специфічного життєвого досвіду, зокрема в інтимних питаннях, рівня її інтелектуального розвитку та індивідуальних особливостей, в ході реалізації свого злочинного наміру, пов`язаного з проникненням в тіло малолітньої потерпілої, усвідомлюючи можливість настання тяжких наслідків у вигляді психологічних травм, за добровільної згоди останньої, вступив з ОСОБА_13 у природні статеві зносини, шляхом вагінального проникнення геніталіями в тіло іншої особи, внаслідок чого зґвалтував її, чим порушив права малолітньої на нормальний психологічний, соціальний та фізичний розвиток.

Повторно, 13 або 14 червня 2022 року, точнішої дати в ході досудового розслідування не встановлено, близько 00 год. 00 хв., у повнолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходився за місцем свого проживання, а саме в середині спальної кімнати житлового будинку по АДРЕСА_1 , разом з малолітньою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та який достовірно знав, що останній виповнилось лише 12 років і вона є малолітньою, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним проникненням в тіло іншої особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, з використанням своїх геніталій.

У вказаний день, час та місці, ОСОБА_12 , діючи з прямим умислом, із сексуальних мотивів, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, усвідомлюючи, що вчиняє дії сексуального характеру щодо малолітньої особи, якій не виповнилось чотирнадцяти років, розуміючи) суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його спільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знаходячись на дивані в середині спальної кімнати житлового будинку по АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_13 , достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої та користуючись відсутністю у потерпілої специфічного життєвого досвіду, зокрема в інтимних питаннях, рівня її інтелектуального розвитку та індивідуальних особливостей, в ході реалізації свого злочинного наміру, пов`язаного з проникненням в тіло малолітньої потерпілої, усвідомлюючи можливість настання тяжких наслідків у вигляді психологічних травм, за добровільної згоди останньої, повторно вступив з ОСОБА_13 у природні статеві зносини, шляхом вагінального проникнення геніталіями в тіло іншої особи, внаслідок чого зґвалтував її, чим порушив права малолітньої на нормальний психологічний, соціальний та фізичний розвиток.

Повторно 08.12.2022 близько 15 год. 00 хв. у повнолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходився за місцем свого проживання, а саме в середині спальної кімнати житлового будинку по АДРЕСА_1 , разом з малолітньою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та який достовірно знав, що останній виповнилось лише 12 років і вона є малолітньою, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним проникненням в тіло іншої особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, з використанням своїх геніталій.

У вказаний день, час та місці, ОСОБА_12 , діючи з прямим умислом, із сексуальних мотивів, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, усвідомлюючи, що вчиняє дії сексуального характеру щодо малолітньої особи, якій не виповнилось чотирнадцяти років, розуміючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знаходячись на дивані в середині спальної кімнати житлового будинку по АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_13 , достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої та користуючись відсутністю у потерпілої специфічного життєвого досвіду зокрема, в інтимних питаннях рівня її інтелектуального розвитку та індивідуальних особливостей, в ході реалізації свого злочинного наміру, пов`язаного з проникненням в тіло малолітньої потерпілої, усвідомлюючи можливість настання тяжких наслідків у вигляді психологічних травм, за добровільної згоди останньої, повторно вступив з ОСОБА_13 у природні статеві зносини, шляхом вагінального проникнення геніталіями в тіло іншої особи, внаслідок чого зґвалтував її, чим порушив права малолітньої на нормальний психологічний, соціальний та фізичний розвиток.

Повторно, 30.07.2023 вночі, точнішого часу в ході досудового розслідування не встановлено, в повнолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходився за місцем свого проживання, а саме в середині спальної кімнати житлового будинку по АДРЕСА_1 , разом з малолітньою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та який достовірно знав, що останній виповнилось лише 13 років і вона є малолітньою, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним проникненням в тіло іншої особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, з використанням своїх геніталій.

У вказаний день, час та місці, ОСОБА_12 , діючи з прямим умислом, із сексуальних мотивів, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, усвідомлюючи, що вчиняє дії сексуального характеру щодо малолітньої особи, якій не виповнилось чотирнадцяти років, розуміючий суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знаходячись на дивані в середині спальної кімнати житлового будинку по АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_13 , достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої та користуючись відсутністю у потерпілої специфічного життєвого досвіду, зокрема в інтимних питаннях, рівня її інтелектуального розвитку та індивідуальних особливостей, в ході реалізації свого злочинного наміру, пов`язаного з проникненням в тіло малолітньої потерпілої, усвідомлюючи можливість настання тяжких наслідків у вигляді психологічних травм, за добровільної згоди останньої, повторно вступив з ОСОБА_13 у природні статеві зносини, шляхом вагінального проникнення геніталіями в тіло іншої особи, внаслідок чого зґвалтував її, чим порушив права малолітньої на нормальний психологічний, соціальний та фізичний розвиток.

Повторно, 27.11.2023 близько 12 год. 00 хв. в повнолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння та знаходився за місцем свого проживання, а саме в середині спальної кімнати житлового будинку по АДРЕСА_1 , разом з малолітньою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та який достовірно знав, що останній виповнилось лише 13 років і вона є малолітньою, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним проникненням в тіло іншої особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, з використанням своїх геніталій.

У вказаний день, час та місці, ОСОБА_12 , діючи з прямим умислом, із сексуальних мотивів, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, усвідомлюючи, що вчиняє дії сексуального характеру щодо малолітньої особи, якій не виповнилось чотирнадцяти років, розуміючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знаходячись на дивані в середині спальної кімнати житлового будинку по АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_13 , достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої та користуючись відсутністю у потерпілої специфічного життєвого досвіду, зокрема в інтимних питаннях, рівня її інтелектуального; розвитку та індивідуальних особливостей, в ході реалізації свого злочинного наміру, пов`язаного з проникненням в тіло малолітньої потерпілої, усвідомлюючи можливість настання тяжких наслідків у вигляді психологічних травм, за добровільної згоди останньої, повторно вступив з ОСОБА_13 у природні статеві зносини, шляхом вагінального проникнення геніталіями в тіло іншої особи, внаслідок чого зґвалтував її, чим порушив права малолітньої на нормальний психологічний, соціальний та фізичний розвиток.

За вказаних обставин ОСОБА_12 інкримінується вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинених стосовно особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди (зґвалтуванні),тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України.

Крім того, ОСОБА_12 інкримінується вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинених повторно стосовно особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди (зґвалтуванні), тобто вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.6 ст.152 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_12 просив скасувати вирок суду першої інстанції відносно нього, як незаконний, а своїм рішенням закрити кримінальне провадження за відсутності в його діях складу кримінальних правопорушень, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, в разі ж неможливості закриття провадження, прийняти рішення про направлення провадження на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Також просив скасувати вирок суду в частині стягнення з нього судових витрат та в частині внесення відомостей відносно нього в Єдиний реєстр осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи. При цьому, зазначає, що судом не взято до увагу та не проаналізовано його показання щодо свого алібі по окремим епізодам, котрі підтверджуються показаннями свідків, документами про місце роботи та іншими матеріалами справи, які спростовують факт його перебування на місці подій в зазначений обвинуваченням час. Зазначає, що в 2022 році він взагалі не був знайомий з потерпілою, що виключає вчинення ним інкримінованих дій. Наголошує, що судом використані докази на підтвердження його винуватості здобуті з порушенням вимог КПК України (недопустимі), зокрема показання потерпілої, частина з яких не була досліджена безпосередньо в судовому засіданні, а була зафіксована під час досудового розслідування. Вважає, що суд спотворив зміст його пояснень, свої висновки обґрунтував суперечливими показаннями потерпілої, достовірність яких є сумнівною з огляду на висновки судово-психіатричної експертизи останньої. Рахує, що суд фактично обмежився висновками викладеними органом обвинувачення, ці висновки не відповідають фактичним обставинам провадження.

Адвокат ОСОБА_11 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та призначити новий розгляд провадження у суді першої інстанції. При цьому, зазначає, що суд базував вирок переважно на показаннях потерпілої, котра має численні суперечності у викладенні обставин, й має офіційно підтверджений психічний і поведінковий дефіцит. Звертає увагу, що показання потерпілої єдине джерело для суду, при цьому, сумнівне за достовірністю, оскільки суд не надав належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_13 , хоча її свідчення були непослідовні, суперечливі у ключових деталях: кількість, дати і обставини інкримінованих інтимних контактів різнилися від одного допиту до іншого. Звертає увагу на показання експерта-психолог ОСОБА_14 , свідка ОСОБА_15 (класний керівник ОСОБА_13 ), котрі підтверджують сумнівність надійності свідчень потерпілої. Наголошує, що судом першої інстанції не враховано соціально психологічний портрет потерпілої як фактор оцінки доказів. Крім того, згідно висновку експерта №СЕ-19/102-24/2842 від 25.12.2024, експерт не може надати відповіді на питання щодо психологічних особливостей процес відтворення ОСОБА_13 обстановки та обставин подій під час її допиту в порядку ст.225 КПК України, не надав відповіді на питання про психологічну характеристику-комунікативної діяльності потерпілої у процесі відтворення подій (зґвалтування ОСОБА_13 ОСОБА_12 ) під час проведення її допиту 10.01.2024 слідчим суддею, як і на питання, чи наявні у поведінці ОСОБА_13 психологічні особливості, які властиві для самостійного (несамостійного) відтворення нею певних подій під час проведення 10. 01 .2024 р. за її участю допиту в порядку ст.225 КПК України. Зазначене унеможливлює використання показань ОСОБА_13 , як надійного джерела доказів без інших підтверджень. Разом з тим, суд першої інстанції тричі відмовляв стороні захисту у допиті в судовому засіданні потерпілої та відмовив у задоволенні клопотання про призначення додаткової судової психолого-психіатричної експертизи з метою уточнення її психічного стану та можливості давати надійні свідчення. Також, судом першої інстанції показання ОСОБА_12 щодо непричетності до неодноразових зґвалтувань малолітньої ОСОБА_13 , в тому числі у нічний час у його будинку, належним чином не перевірені та не спростовані беззаперечними доказами та переконливими мотивами. При цьому, показання брата обвинуваченого, ОСОБА_16 знецінено через родинні зв`язки, хоча він єдиний безпосередній свідок який підтвердив лише спільне перебування 27.11.2023 в будинку разом з своїм братом ОСОБА_12 та малолітньою ОСОБА_13 , спільне вживання алкоголю, але статевих контактів між потерпілою та його братом не спостерігав, яка і те, що раніше потерпіла у їхньому будинку не перебувала, а з весни 2023 року приходила на подвір`я разом з батьками та сама по молоко. Також, не повно у вироку наведені показання ОСОБА_17 щодо причин зроблених в 2023 році декілька разів зауважень брату щоб не спілкувався з ОСОБА_13 , зокрема, «...у зв`язку з її віком, неадекватністю поведінки (тікає з школи та доми) та щоб по селу не ходили різні негативні чутки..», а безпідставно зазначено, що свідок не зміг пояснити причину зауважень брату. Крім того, показання свідка ОСОБА_18 (сестри обвинуваченого) та матері потерпілої - свідка ОСОБА_19 спростовують твердження про систематичні епізоди. Знову ж таки, не надана належна оцінка судом і показанням свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Рахує, що відсутність звернень до правоохоронців чи скарг до поліції потерпілої чи її законних представників упродовж 1,5 року суперечить характеру стверджуваної систематичності злочинів щодо потерпілої. Звертає увагу, що поведінку ОСОБА_12 після 27.11.2023, він не ухилявся від слідства, добровільно надавав усі зразки для експертиз, брав участь у слідчих діях, не знищував і не змінював одяг, а така відкрита поведінка не властива особам, які намагаються приховати злочин, що не було враховано судом першої інстанції. Окрім того, відсутні матеріальні докази систематичності зґвалтувань, в томі числі, 27.11.2023. Звертає увагу, що низки висновкам експертиз, які не виявили жодних біологічних маркерів (сперматозоїдів, клітин піхвового походження) на тілі та одязі ОСОБА_12 , а також на тілі і білизні потерпілої у дні інкримінованих злочинів, а також показанням свідка та показанням ОСОБА_12 щодо відсутності статевого контакту з потерпілою, суд першої інстанції належної оцінки не дав. Вважає, що посилання суду на висновок судово- медичної експертизи №2040 від 28.11.2023, згідно якого у ОСОБА_13 виявлено розрив дівочої пліви, що утворився від дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, ймовірно статевого прутня в стані ерекції, виник в термін, який перевищує 3 тижні до часу судово- медичної експертизи, не підтверджують факт статевих зносин 27.11.2023 року, а лише факт статевого досвіду, як і не доводить причетності до цього ОСОБА_12 , враховуючи що згідно 4 висновку цієї експертизи виявлений розрив доступний для дії пальців власної руки, а категоричної відповіді, чи спричинений такий розрив статевим членом, експертиза не містить. Ця експертиза не встановила причинно-наслідкового зв`язку ушкоджень із діями обвинуваченого та не доводить факт неодноразових сексуальних зносин ОСОБА_12 з потерпілою. Також, наявність крові на трусах ОСОБА_12 (експертизи №323 та 1115) пояснюється менструацією потерпілої на дату 27.11.2023, що підтверджують її свідчення, її матері та експертні висновки, при цьому, ОСОБА_12 цьому надав логічне пояснення: ОСОБА_22 роздягнулась та лежала поряд з ним на дивані, у неї почалась кровотеча, і можливо, її тіло контактувало з його одягом (трусами). Рахує, що відсутність будь-яких слідів сперми, біологічних маркерів, ушкоджень або ознак проникнення, не доводить факт статевого акту, при тому, що вся сукупність судово-медичних та біологічних експертиз категорично не підтверджує наявність статевих зносин, тим більше неодноразових. Звертає увагу, що у вироку суд послався на висновок судово-медичної експертизи №2039 від 28.11.2023 р., зазначив, що під час проведення експертизи ОСОБА_23 повідомив експерту, що «...27.11.2023 р. близько 12 год. вступив у статевий зв`язок зі знайомою за спільною згодою, вводив статевий член у піхву, без презервативу, еяколяція відбулась на постільну білизну ...», разом з цим, таке посилання є недопустимим, оскільки експерт не є процесуальним суб`єктом для отримання показань, і не може збирати докази шляхом отримання пояснень від підозрюваного, таким чином, суд безпідставно використав відомості, здобуті з порушенням КПК, як доказ вини, чим порушив вимоги ст.ст.86, 87 КПК України. Крім того, висновок психолога у даному провадженні ґрунтується на аналізі поведінки та відповідей потерпілої, отриманих саме під час допиту, протокол якого визнано неналежним доказом, цей висновок є похідним доказом і відповідно до ст. 87 КПК України не може бути використаний судом як доказ винуватості, а посилання суду на нього у вироку є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Також, без належної оцінки судом використано результат слідчого експерименту від 28.11.2023 з ОСОБА_12 під час якого він пояснив лише про два епізоди зґвалтувань, а саме, червень та листопад 2023 року та який базується на даних, отриманих під час його допиту як підозрюваного 28.11.2023 року. Разом з цим, протокол допиту підозрюваного ОСОБА_12 визнано неналежним доказом, а слідчий експеримент є похідним від протоколу допиту, тому результати слідчого експерименту є недопустимим доказом, оскільки базується на доказі, визнаному неналежним(« плід отруйного дерева»). Окрім того, ОСОБА_12 не визнано винним у скоєнні зґвалтування малолітньої потерпілої за червень 2023 року, як він пояснював під час слідчого експерименту, та даною слідчою дією не підтверджується винуватість ОСОБА_12 за епізодами зґвалтувань у червні, грудні 2022 р, липні 2023 року. Також, судом необґрунтовано визнано ОСОБА_12 винуватим по епізоду зґвалтування 30.07.2023, оскільки не підтверджується жодними із досліджених у суді доказами (експертизи, показання потерпілої, свідків). Як вбачається з аудіозапису допиту потерпілої слідчим суддею, потерпіла ОСОБА_13 на запитання прокурора розповідала про статеві зносини з ОСОБА_12 , проте під час вільних показань попередньо повідомляла, що « бачилася з ОСОБА_12 у липні 2023 р., але між ними нічого такого не було. Підсумовуючи наведене, наголошує, що жоден з доказів ні окремо, ні у сукупності не підтверджує поза розумним сумнівом факт вчинення ОСОБА_12 інкримінованих дій, при тому, що доказова база побудована виключно на неповних, суперечливих і ненадійних свідченнях потерпілої особи з психічними порушеннями.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили подані апеляційні скарги задовольнити, заперечення прокурора та представника потерпілої щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторони захисту підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону.

Згідно з ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч.2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

За змістом ст.91 КПК України у кримінальному провадженні, окрім іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями п.2 ч.3 ст.374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Аналогічні положення містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку».

Так, обґрунтовуючи свої висновки про винність обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.6 ст.152 КК України, суд першої інстанції вказав, що такі висновки повністю підтверджується показаннями малолітньої потерпілої, свідків, дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, які повністю узгоджуються між собою та не викликають будь-яких сумнівів.

Однак, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції формально перерахувавши наведені у вироку докази, прийшов до передчасного висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, за встановлених судом фактичних обставин, доведена повністю "поза розумним сумнівом".

Так, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, установлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Для дотримання цього стандарту законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, ОСОБА_12 протягом червня 2022 - листопада 2023 року за місцем свого проживання в с.Кропивня Житомирського району вчинив п`ять епізодів умисних дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням з використанням своїх геніталій, щодо малолітньої ОСОБА_13 , 2010 року народження, яка на момент подій не досягла чотирнадцятирічного віку. Злочинні дії мали місце 10.06.2022 близько 01:00, 13 або 14.06.2022 близько 00:00, 08.12.2022 близько 15:00, 30.07.2023 у нічний час та 27.11.2023 року близько 12:00.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, визнаючи доведеною вину обвинуваченого за п`ятьма епізодами інкримінованих дій, поклав в основу обвинувального вироку виключно показання потерпілої, надані в порядку ст. 225 КПК України. Згідно цих показань, наведених у вироку суду, потерпіла ОСОБА_13 повідомила, що 10.06.2022 близько 01 год. 00 хв., 13 або 14 червня 2022 року близько 00 год. 00 хв., 08.12.2022 близько 15 год. 00 хв., 30.07.2023 вночі та 27.11.2023 близько 12 год. 00 хв. мала природні статеві зносини за добровільної згоди з ОСОБА_12 на ліжку в кімнаті будинку за місцем його проживання. Крім того, під час допиту потерпіла зазначила, що ОСОБА_12 у грудні 2022 року їй наголошував, що про наявність між ними статевих зносин ніхто не повинен знати, якщо виникне необхідність останній самостійно все розкаже.

Водночас, як слідує з аудіозапису допиту потерпілої ОСОБА_13 , її показання у вироку були відтворені судом неповно, неточно та з викривленням їх реального змісту, а наявні в них істотні суперечності взагалі залишилися поза увагою суду.

Зокрема, показання останньої щодо часу, дат та кількості інкримінованих подій були непослідовними та взаємовиключними, однак суд першої інстанції штучно надав їм вигляду узгоджених, фактично підлаштувавши їх під встановлені ним фактичні обставини.

Зокрема, потерпіла спочатку категорично зазначала, що у липні і в серпні 2023 року між нею та обвинуваченим жодних статевих зносин не відбувалося. Лише після запитань прокурора вона в подальшому повідомила, що такі події мали місце 20 липня 2023 року, тоді як суд у вироку без будь-якого обґрунтування визнав встановленою дату 30 липня 2023 року, якої потерпіла у своїх показаннях не зазначала.

Крім того, потерпіла вказувала на наявність статевих зносин у грудні 2023 року, попри те, що на цей час обвинувачений фактично перебував під вартою. При цьому, відповідаючи на уточнюючі запитання, потерпіла наполягала на правильності своїх слів та заперечувала можливість помилки, що свідчить про істотну суперечність не лише в датах, а й у загальній кількості інкримінованих епізодів.

Аналогічні розбіжності мають місце і щодо першого епізоду: потерпіла зазначала, що подія мала місце 09 червня близько 01:00, тоді як суд у вироку визнав встановленою дату 10 червня о 01:00, не навівши жодних мотивів, з яких відхилив фактичні показання потерпілої та замінив їх іншими.

Таким чином, суд першої інстанції не лише не надав оцінки зазначеним суперечностям, а й невірно відобразив показання потерпілої, виклавши їх у вироку не так, як вони фактично надавалися, що призвело до спотворення доказового значення цих показань. Суд не перевірив їх з точки зору правдивості, внутрішньої узгодженості та відповідності іншим доказам, чим порушив вимоги ст. 94 КПК України.

Оцінюючи зазначені показання у сукупності з іншими доказами, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції проігнорував показання судового експерта-психолога ОСОБА_14 , допитаної в ході судового розгляду, а також висновок судово-психологічної експертизи № 5-2024 від 09.01.2024 року, які мають істотне значення для оцінки достовірності показань потерпілої.

Так, судовий експерт ОСОБА_14 пояснила, що малолітня потерпіла у зв`язку з наявним психологічним захворюванням не здатна повною мірою розуміти значення дій, які щодо неї вчиняються, може усвідомлювати лише їх зовнішній характер. Експерт наголосила, що потерпіла має виражену схильність до навіювання та підкорюваності, що є типовою ознакою її розумової відсталості, характеризується примітивною брехливістю, не здатна самостійно вигадувати складні обставини, однак легко піддається зовнішньому впливу та маніпуляції. Психологічні особливості потерпілої, як зазначила експерт, не дозволяють заучувати на пам`ять, значний обсяг інформації, та в послідуючому, вміти з урахуванням поставлених їй питань, коригувати цю інформацію з метою побудови неправдивої версії подій. Крім того, експерт зазначила, що з урахуванням встановленого діагнозу потерпіла не може чітко запам`ятовувати та відтворювати події у хронологічній послідовності. Вона може повідомляти лише про окремі факти на поверхневому рівні, без часової конкретизації, не може чітко пам`ятати дати, обставини подій за тривалий проміжок часу, схильна брехати. Спроможна запам`ятати події, які мали місце не більше як за 3 дні.

Вказані пояснення повністю узгоджуються з висновком експертизи № 5-2024, згідно з яким малолітня ОСОБА_13 виявляє ознаки вродженого недоумства розумової відсталості (помірної дебільності) з вираженою емоційно-вольовою нестійкістю та розладами поведінки, сімейно-педагогічною занедбаністю. Даний психічний розлад у ОСОБА_13 не пов`язаний з протиправними діями вчиненими відносно неї ОСОБА_12 . Малолітня ОСОБА_13 з урахуванням індивідуально-психологічних і вікових особливостей та стану розумового розвитку, може на поверхнево-примітивному рівні сприймати обставини, що мають значення у провадженні, брехлива, вивертлива. Малолітня ОСОБА_13 має нахил до навіювання, а також риси як вивертливість та брехливість, які можуть впливати на об`єктивність її свідчень.

В цій частині апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що у даному кримінальному провадженні з прямих доказів могли існувати фактично лише показання потерпілої та обвинуваченого, а інші докази, з огляду на характер інкримінованих діянь та відсутність сторонніх осіб, «практично не існують».

Такий висновок суду першої інстанції суперечить фактичним обставинам справи та матеріалам кримінального провадження, оскільки у справі зібрано значний обсяг доказів різної процесуальної природи, які підлягали оцінці в їх сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України, а не зведенню доказування виключно до альтернативи «вірити або потерпілій, або обвинуваченому».

З матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування були отримані та судом досліджені, зокрема: протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 28.11.2023, в якому законний представник повідомила про конкретні обставини події 27.11.2023; протоколи огляду місця події від 28.11.2023 з фототаблицями та вилученням предметів постільної білизни, а також добровільно наданої нижньої білизни потерпілої; висновки судово-медичних експертиз щодо потерпілої та обвинуваченого; протокол слідчого експерименту за участі обвинуваченого з відеофіксацією, під час якого він на місці вчинення кримінального правопорушення відтворив обставини та події, за яких вступав в природні статеві зносини з малолітню ОСОБА_13 в липні 2023 та 27.11.2023 за місцем свого проживання; численні цитологічні та молекулярно-генетичні експертизи, якими встановлено наявність крові людини, її групову та генетичну належність; психологічні висновки, що стосуються як потерпілої, так і обвинуваченого.

Отже, окрім показань безпосередніх учасників подій потерпілої та обвинуваченого, у кримінальному провадженні наявні й інші докази, які відповідно до вимог ст. 84 КПК України є самостійними джерелами доказування та підлягали оцінці судом у сукупності, із зазначенням того, які саме фактичні обставини кожен із таких доказів підтверджує або спростовує. Натомість суд обмежився або загальним твердженням про наявність інших доказів, або формальним наведенням їх переліку без розкриття їх доказового значення, що не відповідає вимогам ст.94, 370 КПК України.

Крім того, посилання суду на те, що «суд не знаходить підстав, щоб не вірити малолітній потерпілій», а правдивість її показань нібито підтверджується висновком експертизи, показаннями експертів, свідків та іншими доказами, є декларативним та немотивованим. Із вироку не вбачається, якими саме конкретними доказами підтверджується кожен із інкримінованих епізодів протиправних дій, у чому полягає їх узгодженість із показаннями потерпілої. Така загальна вказівка без конкретизації не може вважатися належним мотивуванням судового рішення у розумінні ст. 370 КПК України.

Посилання суду у вироку на те, що сторона захисту під час допиту потерпілої в порядку ст.225 КПК України не ставила запитань щодо дат подій та не заявляла заперечень з приводу неправдивості її показань, є процесуально неспроможним та не може розцінюватися як підтвердження достовірності таких показань.

Відповідно до ст.23 КПК України суд зобов`язаний безпосередньо дослідити докази та самостійно надати їм оцінку, а згідно зі ст. 94 КПК України оцінити кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Обов`язок доведення обставин кримінального правопорушення та переконливого мотивування судових висновків не може бути перекладений на сторону захисту шляхом посилання на її процесуальну поведінку під час допиту.

Крім того, суд першої інстанції без наведення належних мотивів передчасно стверджував, що показання потерпілої «не спростовуються висновками експертів», оскільки, навпаки, як вже зазначалось вище з показань судового експерта-психолога та висновку судово-психологічної експертизи № 5-2024 убачається, що потерпіла в силу наявного психічного захворювання, вираженої розумової відсталості, підкорюваності та навіюваності об`єктивно не здатна відтворювати події у хронологічній послідовності, точно називати дати, час та кількість епізодів.

Отже, незважаючи на викладене, суд першої інстанції фактично залишив поза увагою питання впливу встановлених психологічних особливостей потерпілої на достовірність, послідовність та надійність її показань, а також на її об`єктивну здатність з огляду на значним проміжок часу точно відтворювати такі складні для сприйняття й запам`ятовування обставини, як дата та час події, кількість статевих актів у конкретний проміжок часу. При цьому, суд не здійснив зіставлення зазначених показань із наявними у матеріалах кримінального провадження істотними суперечностями щодо дат подій та кількості статевих актів, що у сукупності об`єктивно породжує сумнів у їх достовірності. За таких обставин суд був зобов`язаний навести належну й переконливу мотивацію щодо можливості покладення відповідних показань в основу обвинувального вироку, однак цього зроблено не було.

Крім того, на переконання апеляційного суду, попри наявність істотних суперечностей у показаннях потерпілої ОСОБА_13 , наданих у порядку ст.225 КПК України, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про її безпосередній допит у судовому засіданні. При цьому, у вироку відсутні встановлені судом та наведені мотиви, які б об`єктивно унеможливлювали проведення такого допиту або свідчили про наявність виняткових випадків, передбачених кримінальним процесуальним законом.

Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України суд має право обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або на показаннях, отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, яка є винятком із загального порядку дослідження доказів. Застосування такого винятку допускається виключно за наявності підстав, прямо визначених законом, і потребує належного мотивування.

Право сторони захисту на допит свідка гарантоване п. d ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом із тим практика ЄСПЛ виходить із того, що немає абсолютної вимоги вислуховувати дитину в суді, якщо процедура, згідно з якою в дитини беруть свідчення під час досудового розслідування, відбувається з дотриманням прав підозрюваного на справедливий суд. Те, чи потрібно вислуховувати дитину в суді, потрібно оцінювати з огляду на конкретні обставини кожної справи, зокрема з урахуванням віку та зрілості дитини, наявності ризику (повторної) травматизації.

Згідно з ч. 1 ст. 225 КПК України допит свідка чи потерпілого під час досудового розслідування слідчим суддею допускається лише у виняткових випадках, пов`язаних із небезпекою для життя чи здоров`я особи, її тяжкою хворобою або іншими обставинами, які можуть унеможливити її допит у суді чи вплинути на повноту або достовірність показань. Водночас із матеріалів кримінального провадження не вбачається наявності таких виняткових обставин, які б слугували підставою для звернення сторони кримінального провадження з клопотанням про проведення допиту малолітньої потерпілої в порядку ст. 225 КПК України, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Згідно з висновком судово-психологічної експертизи № 5-2024 від 09.01.2024 року психічні властивості малолітньої ОСОБА_13 мають виражений характер і можуть істотно впливати на її поведінку. Внаслідок інтелектуального дефекту, особистісної незрілості, зниження вольової регуляції, критичних здібностей та несформованості морально-етичних норм, вона не здатна правильно оцінювати ситуацію як психотравмуючу, при цьому психологічних страждань у неї не виявлено. За таких обставин зазначений висновок не лише не підтверджує наявності виняткових підстав для неможливості її допиту в суді, а зумовлював обов`язок суду отримати показання потерпілої шляхом її безпосереднього допиту в суді.

Більше того, відповідно до ч.4 ст. 225 КПК України суд під час судового розгляду наділений правом допитати особу, яка допитувалася в порядку цієї статті, зокрема у разі необхідності уточнення показань або отримання показань щодо обставин, які не були з`ясовані під час досудового розслідування. З огляду на наявні конкретні обставини даного провадження, істотні суперечності в показаннях потерпілої, які мають безпосередній вплив на встановлення фактичних обставин кримінального провадження та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, відмова суду від проведення її безпосереднього допиту призвела до неповноти судового розгляду.

Колегія суддів також зауважує, що кримінальне процесуальне законодавство передбачає спеціальний порядок допиту малолітніх та неповнолітніх осіб. Так, відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 354 КПК України допит малолітнього свідка, а за розсудом суду неповнолітнього свідка, проводиться в присутності законного представника, педагога або психолога, а у випадках, коли це необхідно для об`єктивного з`ясування обставин та/або захисту прав такої особи, суд має право ухвалою провести допит поза залом судового засідання в іншому приміщенні з використанням відеоконференції (дистанційне судове провадження). Згідно з ч. 5 ст. 354 КПК України допит малолітнього або неповнолітнього потерпілого здійснюється з дотриманням правил, передбачених цією статтею.

Отже, навіть за наявності необхідності забезпечення додаткових гарантій захисту прав малолітньої потерпілої, суд першої інстанції був процесуально наділений усіма можливостями для її безпосереднього допиту, у тому числі із застосуванням дистанційного судового провадження, однак без належного мотивування не скористався цими повноваженнями.

Крім того, у судовому засіданні апеляційної інстанції законний представник потерпілої підтвердив, що малолітня ОСОБА_13 мала можливість надати показання безпосередньо в суді, що додатково спростовує наявність будь-яких об`єктивних перешкод для її допиту та свідчить про безпідставне обмеження судом права сторони захисту на повний і безпосередній судовий розгляд.

Обставини вчинення кримінального правопорушення підлягали ретельній перевірці, що судом першої інстанції зроблено не було, що засвідчує формальний підхід до оцінки доказів у площині пред`явленого ОСОБА_12 обвинувачення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадженні, доходить висновку, що суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_12 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.6 ст.152 КК України, припустився неповноти та однобічності дослідження доказів, допустив у вироку протиріччя, не звернув уваги на конкретні обставини справи та не надав їм належної юридичної оцінки.

Як передбачено п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичних обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

При цьому, виходячи з вимог ч.2 ст.415 КПК України про те, що, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що під час нового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.6 ст.152 КК України, суду першої інстанції необхідно вжити заходів для всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, реалізації прав сторін кримінального провадження щодо з`ясування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, в тому числі перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, усунути зазначені в даній ухвалі порушення та прийняти законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.

У зв`язку з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, на підставі ст.ст.183, 197, 331 КПК України слід продовжити обвинуваченому ОСОБА_12 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 08.08.2025 стосовно ОСОБА_12 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_12 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 12.03.2026 року (включно).

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :