УХВАЛА

20 січня 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000942 від 19.09.2025 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №0000942 від 19.09.2025 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 подала клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Клопотання обґрунтоване тим, що обвинувачена не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого нормами ст. 367 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 367 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, вважаючи його необґрунтованим та передчасним.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання, суд дійшов наступних висновків.

Закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження може бути закрито лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та оцінки слідчим, прокурором всіх зібраних та перевірених доказів (ст. ст. 2, 284 КПК України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

У положеннях ч. 1 ст. 8 КПК України закріплено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Одним із елементів верховенства права, визнається принцип правової визначеності та передбачуваності законодавства, згідно з яким обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, що встановлюються такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинно ґрунтуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, розуміти юридичні наслідки своєї поведінки.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості та однозначності правових норм. Тож правова визначеність передбачає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій та правовідносин, що виникають. Відповідно до принципу правової визначеності правозастосовний орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта. Це правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, дізнавач, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, обставини, які є підставою закриття кримінального провадження.

Відповідно до положень ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, дізнавача, прокурора та у встановлених цим Кодексом випадках - потерпілого.

Суд зауважує, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (рішення у справі «Асьонов та інші проти Болгарії»).

За приписами ч. 4 ст. 284 КПК України закриття провадження з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України віднесено до компетенції слідчого, дізнавача, прокурора, а за приписами ч. 7 ст. 284 КПК України якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Частиною 3 ст. 373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

З вищенаведених положень кримінального процесуального закону слідує, що у разі недоведеності наявності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, на що вказує у своєму клопотанні сторона захисту, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Згідно ч. 1 ст. 371 КПК України, суд ухвалює вирок іменем України безпосередньо після закінчення судового розгляду.

Отже законність та обґрунтованість пред`явленого особі обвинувачення може бути перевірена судом виключно при постановленні остаточного рішення у кримінальному провадженні у формі вироку.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Разом з тим, на даний час судовий розгляд кримінального провадження не розпочато, не допитані обвинувачена та свідки, судом не досліджені письмові докази у справі, не з`ясовані обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК України.

Таким чином, клопотання сторони захисту є необґрунтованим, передбачені законом підстави для закриття кримінального провадження наразі з наведених в клопотанні мотивів відсутні, у зв`язку з чим в задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 110, 369, 371, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - відмовити.

Ухвала набирає чинності негайно і окремому оскарженню не підлягає.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1