Справа № 642/6720/23
Провадження № 1-кп/642/91/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.25 м. Харків

19 листопада 2025 колегія суддів Холодногірського районного суду м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується за ч. 2 ст. 111 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Холодногірського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується за ч. 2 ст. 111 КК України.

Розгляд кримінального провадження здійснюється колегію суддів у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 25.07.2023 обвинуваченому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Строк дії запобіжного заходу, який неодноразово продовжувався ухвалами слідчих суддів, на даний час спливає.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про продовження строків тримання ОСОБА_7 під вартою у зв`язку з тим, що він обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину державній зраді, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі із конфіскацією майна. ОСОБА_7 може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, або впливати на недопитаних свідків з метою змінити їх покази, або вчинити нові злочини проти безпеки держави, оскільки є особою з проросійськими поглядами. Зазначив, що ризики на теперішній час не зменшилися.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 вважали ризики недоведеними, а обвинувачення необгрунтованим. ОСОБА_7 має постійне місце проживання, раніше не судимий, вже тривалий час знаходиться під вартою, а тому ризики за цей час зменшилися. Прокурором не зазначено обґрунтування неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому вважали за можливе застосувати запобіжний захід який не пов`язаний з триманням під вартою, в тому числі домашній арешт.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши надані до суду матеріали та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів враховує, що строк тримання під вартою відносно ОСОБА_7 спливає, але судовий розгляд справи не закінчено, а ризики щодо нього, які було встановлені ухвалою слідчого судді від 25.07.2023 при обранні запобіжного заходу, та на які посилається у своєму клопотанні прокурор, не сплинули та є реальними.

Стороною захисту жодним чином не спростовано ризики, та не подано доказів про їх хибність, при цьому суд враховує наявність обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Щодо наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Колегія суддів вважає, що ступінь ризиків, які стали підставою для обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даний час не зменшились. Так, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, впливати на неопитаних свідків для зміни їх показів на свою користь або вчинити новий злочин, оскільки він обвинувачується у співпраці із державою-агресором і може продовжити цю діяльність та вчинити нові злочинні дії на шкоду державній безпеці України під час воєнного стану.

Відповідно до положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод законне, тобто передбачене внутрішнім законодавством тримання особи під вартою з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, не є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканість. Крім цього, відповідно до зазначеної норми Конвенції, звільнення особи повинно обумовлюватися гарантіями явки в судове засідання.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Враховуючи те, що з дня надходження до суду обвинувального акту судове провадження не завершене, тяжкість покарання, що може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, характер та обставини інкримінованого злочину, колегія суддів приходить до переконання, що наведені обставини у своєму взаємозв`язку дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховуватися від суду, впливати на недопитаних свідків або вчинити інше кримінальне правопорушення. Продовжуючи строк тримання під вартою, колегія суддів виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Також суд враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, якою передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1142, 258-2586, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

При цьому суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні у справі «Тодоров проти України» («Todorov v. Ukraine» № 16717/05 від 12.04.2012), відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому лише тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

У суду відсутні відомості які б свідчили про те, що встановлені судом ризики при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на даний час, втратили свою актуальність.

Відтак, суд не вбачає підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт, вважаючи, що на цьому етапі судового розгляду запобіжним заходом, який здатний забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків є виключно тримання під вартою.

Встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який. Діючий запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діянь, які інкримінуються ОСОБА_7 , кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, а тому наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу як тримання під вартою, продовживши строк дії даного запобіжного заходу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 314-316, 331, 334 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання прокурора про продовження строків тримання обвинуваченого під вартою задовольнити.

Продовжити застосування до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Строк дії ухвали до 17 січня 2026 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня оголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 19.11.2025 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3