Справа № 650/6470/25
провадження № 1-кп/650/274/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року селище Велика Олександрівка

Великоолександрівський районний суд Херсонської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця селища Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області, зареєстрованого (за останнім відомим місцем проживання) у АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 111-2 КК України,

в с т а н о в и в :

В провадженні Великоолександрівського районного суду Херсонської області перебуває зазначене кримінальне провадження.

На судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою застосованого стосовно обвинуваченого вказавши в обґрунтування, що вказаний строк спливає, а ризики, що стали підставою для обрання даного запобіжного заходу не відпали.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що у Великоолександрівському районному суді Херсонської області розглядається обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002216 від 10 липня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, при цьому провадження перебуває на стадії підготовчого судового засідання, а строк тримання під вартою, продовжений ухвалою суду від 11 грудня 2025 року, спливає 08 лютого 2026 року, у зв`язку з чим виникла необхідність у його продовженні.

Обвинувачення є обґрунтованим та підтверджується сукупністю доказів (показаннями свідків, впізнаннями за фотознімками, оглядами документів та матеріалів з мережі інтернет, іншими матеріалами провадження), які вказують на те, що обвинувачений в умовах тимчасової окупації частини Херсонської області добровільно погодився на зайняття керівної посади у створеній окупаційною адміністрацією установі, організував її діяльність за законодавством рф та здійснював дії, що, на думку сторони обвинувачення, є допомогою державі-агресору у проведенні підривної діяльності проти України.

Прокурор зазначив, що ризики, передбачені п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зникли та залишаються актуальними.

Так, існує ризик переховування від суду та органів досудового розслідування (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), з огляду на тяжкість інкримінованого злочину та суворість можливого покарання, а також з урахуванням попередньої поведінки обвинуваченого, який раніше не з`являвся на виклики та переховувався, у зв`язку з чим оголошувався у розшук.

Також існує ризик знищення або приховування документів чи інших матеріалів, які мають значення для кримінального провадження, або іншого перешкоджання встановленню обставин у справі (п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України), у тому числі шляхом використання наявних зв`язків та можливостей впливу на хід збирання і збереження доказів.

Існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження кримінального правопорушення, у якому особа обвинувачується (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), оскільки обвинувачений, за версією обвинувачення, мав сталі контакти з представниками окупаційної адміністрації та військовими рф, і навіть після повернення на підконтрольну територію такі контакти можуть бути використані для продовження протиправної діяльності у прихованих формах.

Запобігти вказаним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів неможливо, а тому продовження тримання під вартою є необхідним для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та належного перебігу судового розгляду.

Стан здоров`я обвинуваченого, за інформацією ЦОЗ ДКВС України, є контрольованим та не потребує невідкладної або спеціалізованої медичної допомоги поза межами СІЗО, у зв`язку з чим медичні підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

Під час дії воєнного стану, з урахуванням положень ч. 6 ст. 176 КПК України та ч. 4 ст. 183 КПК України, за наявності встановлених ризиків застосування тримання під вартою є виправданим, а суд має право не визначати розмір застави, у зв`язку з чим просив продовжити строк тримання під вартою на 60 діб без визначення розміру застави.

На судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав і обставин, викладених у клопотанні. Зазначив, що заявлені ризики доведені та що запобігти їм шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу неможливо.

На судовому засіданні обвинувачений проти задоволення клопотання заперечив. Зазначив, що прокурор не навів конкретних ризиків його неналежної процесуальної поведінки. Вказав на відсутність наміру переховуватися, впливати на свідків чи іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Обвинувачений також послався на стан здоров`я, інвалідність, необхідність лікування та фізичну неможливість вчинення дій, пов`язаних із ризиком втечі. Зазначив про наявність постійного місця проживання, сім`ї, батьків і дитини, а також готовність з`являтися до суду.

Також обвинувачений навів доводи щодо сумнівності окремих матеріалів сторони обвинувачення, їх походження та змісту, у тому числі щодо використання відомостей з відкритих джерел та суперечностей у показаннях свідків.

На судовому засіданні захисник проти задоволення клопотання заперечив. Зазначив, що прокурор зобов`язаний доводити наявність кожного із ризиків, їх актуальність на момент розгляду, а також неможливість запобігання їм шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу. Вказав, що з плином часу вимоги до обґрунтування тримання під вартою посилюються, а суд має надати оцінку доводам сторони захисту та навести мотиви їх відхилення у разі незгоди.

Відповідно до частини третьої статті 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Отже, розгляд цього питання має відбуватися за нормами глави 18 КПК України з обґрунтуванням наявності ризиків у кримінальному провадженні та необхідності подальшого застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

За змістом частини першої статті 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Відповідно до обвинувального акта у кримінальному проваджені вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого частиною першою статті 111-2 КК України, санкція якої передбачає відповідальність у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, і яка відповідно до статті 183 КПК України передбачає можливість застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 серпня 2025 року встановлено, що стосовно обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 18 вересня 2025 року, без права внесення застави, який ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2025 року продовжено до 18 жовтня 2025 року.

15 жовтня 2025 року ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 без визначення розміру застави на 60 діб до 13 грудня 2025 року включно, оскільки суд, з урахуванням положень частини третьої статті 315, частини першої статті 197, статей 176-178, 183 КПК України та характеру інкримінованого особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, дійшов висновку, що ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, не зменшилися і не припинили існувати, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить їх нейтралізації.

Ухвалу суду першої інстанції від 15 жовтня 2025 року було оскаржено захисником до Херсонського апеляційного суду, однак ухвалою від 18 листопада 2025 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, оскільки апеляційний суд визнав, що суд першої інстанції дотримався вимог статей 331, 176-178, 183, 193-194, 196, 422-1 КПК України, належним чином у сукупності оцінив обставини, передбачені статтею 178 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про наявність і актуальність ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, які не зменшилися і виправдовують подальше тримання під вартою, при цьому доводи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення і оцінки доказів не підлягають перевірці на цій стадії, посилання на стан здоров`я не підтверджували неможливість тримання під вартою, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не здатне запобігти встановленим ризикам; крім того, апеляційний суд врахував імператив частини шостої статті 176 КПК України щодо застосування виключно тримання під вартою за таких умов і дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухваленого без істотних порушень кримінального процесуального закону.

11 грудня 2025 року ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 без визначення розміру застави на 60 діб до 08 лютого 2026 року включно, з огляду на те, що обвинувачений підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, наявні та актуальні ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, не зменшилися і не відпали, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не здатне їм запобігти, зокрема існують ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків та інших учасників провадження, знищення або приховування речей і документів, а також продовження протиправної діяльності чи вчинення іншого кримінального правопорушення; крім того, суд врахував дію воєнного стану та приписи частини шостої статті 176 і частини четвертої статті 183 КПК України, які за наявності таких ризиків допускають застосування тримання під вартою і надають суду право не визначати розмір застави, при цьому доводи сторони захисту щодо необхідності зміни запобіжного заходу, у тому числі посилання на стан здоров`я, не підтвердили неможливість подальшого тримання під вартою та не спростували встановлених ризиків.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 27 січня 2026 року ухвалу Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 11 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 до 08 лютого 2026 року включно залишено без змін, оскільки колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дотримався вимог КПК України щодо порядку і строків розгляду питання про продовження запобіжного заходу, а також належним чином у сукупності оцінив обставини, передбачені статтею 178 КПК України, та обґрунтовано встановив, що ризики, які були підставою для застосування тримання під вартою, є реальними, не зменшилися і не припинили існувати, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить їх нейтралізації. Колегія суддів врахувала тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та санкцію ч. 1 ст. 111-2 КК України, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з додатковими санкціями, а також вказала, що у провадженні зберігаються ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме ризики переховування від суду, знищення або спотворення доказів, незаконного впливу на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження злочинної діяльності, і ці ризики не можуть бути усунені шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу; крім того, апеляційний суд окремо зазначив про застосування приписів частини шостої статті 176 КПК України під час дії воєнного стану, відповідно до яких за наявності ризиків щодо осіб, обвинувачених за статтею 111-2 КК України, можливе застосування запобіжного заходу виключно у виді тримання під вартою.

Щодо доводів сторони захисту про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_6 , апеляційний суд зазначив, що відповідно до статті 178 КПК України стан здоров`я підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, однак сам по собі факт наявності захворювань не встановлює автоматичної заборони на тримання під вартою. Колегія суддів також послалася на положення статті 11 Закону України "Про попереднє ув`язнення", якими гарантується надання медичної допомоги особам, взятим під варту, проведення обстежень та лікування, а за потреби - направлення до закладів охорони здоров`я, тобто перебування під вартою саме по собі не свідчить про неможливість лікування. Крім того, апеляційний суд врахував надану стороною захисту відповідь уповноваженої медичної установи ДКВС України, з якої вбачається, що загальний стан обвинуваченого є контрольованим, допомоги за межами СІЗО він не потребує, отримує лікування за призначенням лікаря-кардіолога в повному обсязі, а у разі потреби може бути оперативно доставлений до закладів МОЗ України. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що посилання захисту на стан здоров`я не спростовують висновків суду першої інстанції щодо актуальності ризиків та не доводять наявності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Повторно надаючи оцінку ризикам, які слугували підставою для застосування та подальшого продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу в межах заявленого клопотання прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені ризики не зменшилися, продовжують зберігати свою актуальність та є підставами для продовження застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд вважає, що наявність даних ризиків в сукупності з іншими наведеними обставинами, свідчить про наявність підстав для продовження щодо обвинуваченого вищевказаного запобіжного заходу з метою запобігання зазначеним ризикам.

При вирішенні даного питання суд також враховує положення частини шостої статті 176 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України, тобто тримання під вартою.

Будь-яких передбачених законом обставин, які би свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує саме такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом не встановлено та сторонами не доведено.

Доказів існування будь-яких обставин, що виникли після ухвалення рішення про застосування запобіжного заходу та його продовження, та які б спростовували наявність чи свідчили про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а також спростовують суспільну небезпеку особи обвинуваченого, стороною захисту суду також не надано, тому підстави для не застосування вказаного запобіжного заходу відсутні.

Колегія суддів також враховує, що за змістом обвинувального акта ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого частиною першою статті 111-2 КК України, який, за версією обвинувачення, полягав у добровільному зайнятті ним керівної посади в окупаційно створеній установі, організації її діяльності за законодавством рф, використанні адміністративного ресурсу та впливі на працівників установи, зокрема шляхом проведення зборів трудового колективу, висунення вимог щодо працевлаштування за нормами держави-агресора та реагування на відмову працівників. Наведені обставини, за твердженням прокурора, підтверджуються сукупністю доказів, зокрема протоколами допиту свідків, протоколами впізнання за фотознімками, протоколами огляду документів та матеріалами огляду мережі Інтернет щодо перереєстрації відповідної установи за законодавством рф та публікацій про підтримку ним дій держави-агресора.

Оцінюючи ризик передбачений пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України (переховування від суду), суд виходить з того, що він підтверджується не лише тяжкістю інкримінованого діяння та суворістю можливого покарання, а й поведінкою обвинуваченого на стадії досудового розслідування. З матеріалів, на які посилається прокурор, вбачається, що після повідомлення ОСОБА_6 про підозру 18 липня 2025 року виклики до органу досудового розслідування здійснювалися у встановленому КПК України порядку, зокрема шляхом публікацій в офіційних джерелах, однак обвинувачений на виклики не з`являвся, причин неявки не повідомляв, у зв`язку з чим його було оголошено у розшук та надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування. Такі обставини у сукупності свідчать, що до моменту затримання обвинувачений фактично ухилявся від участі у кримінальному провадженні, а тому ризик його переховування від суду у разі звільнення з-під варти не є припущенням, а ґрунтується на конкретних даних про попередню процесуальну поведінку.

Крім того, суд враховує, що характер інкримінованого кримінального правопорушення, за версією обвинувачення, пов`язаний із взаємодією обвинуваченого з окупаційною адміністрацією та функціонуванням установи за законодавством рф, що саме по собі вказує на наявність у нього сталих контактів та потенційних можливостей для організації поведінки, спрямованої на уникнення судового розгляду. У поєднанні з тяжкістю санкції частини першої статті 111-2 КК України ці дані свідчать про актуальність ризику, визначеного пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України.

Щодо ризику, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 177 КПК України (знищення, приховування або спотворення речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення), колегія суддів враховує, що за версією обвинувачення ОСОБА_6 виконував керівні функції в окупаційно створеній установі, організовував її діяльність, здійснював кадрові заходи, добір персоналу та ініціював перереєстраційні дії. Отже, характер інкримінованих дій передбачає обіг документів, розпорядчих актів, кадрових та організаційних матеріалів, а також відомостей про перереєстрацію та взаємодію з представниками окупаційної адміністрації. За таких умов, перебуваючи на свободі, обвинувачений потенційно може впливати на долю документів та відомостей, які мають значення для кримінального провадження, у тому числі через комунікацію з особами, які перебували або перебувають у відповідному середовищі, а також через використання особистих контактів і зв`язків.

Також суд бере до уваги, що прокурор посилається на наявність у обвинуваченого можливостей перешкоджати кримінальному провадженню шляхом тиску на свідків, що може мати наслідком як зміну показань, так і приховування або спотворення інформації, яка має доказове значення. З огляду на процесуальну стадію підготовчого судового засідання та необхідність забезпечення повноцінного судового розгляду з дослідженням доказів, суд дійшов висновку, що ризик, передбачений пунктом 2 частини першої статті 177 КПК України, не втратив актуальності.

Суд також враховує доводи прокурора про те, що обвинувачений, за версією обвинувачення, обіймав керівну посаду в установі, створеній окупаційною адміністрацією, мав управлінські повноваження, використовував адміністративний ресурс та здійснював вплив на працівників установи, у тому числі шляхом проведення зборів трудового колективу, висування вимог щодо працевлаштування, попереджень про можливе відсторонення від роботи у разі відмови. Такі обставини, які складають зміст інкримінованого діяння, свідчать про наявність у обвинуваченого навичок та можливостей впливу на людей, а також про його обізнаність із колом осіб, які можуть бути допитані як свідки.

Крім того, у клопотанні прокурора зазначено, що обґрунтованість обвинувачення підтверджується, зокрема, показаннями свідків та результатами впізнання, тобто доказова база значною мірою пов`язана з особистими показаннями конкретних осіб. За таких умов будь-який незаконний вплив на свідків може безпосередньо вплинути на повноту, послідовність та достовірність доказів, які підлягатимуть безпосередньому дослідженню судом. Отже, ризик, визначений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України, є реальним та зберігає актуальність.

Оцінюючи ризик, передбачений пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України, суд виходить з того, що за змістом обвинувального акта та доводів прокурора інкриміновані дії обвинуваченого пов`язані з наданням допомоги державі-агресору у проведенні підривної діяльності проти України, зокрема через організацію функціонування установи за законодавством рф та взаємодію з окупаційною адміністрацією. За твердженням прокурора, обвинувачений мав сталі контакти з представниками окупаційної влади та військових рф. У разі звільнення з-під варти зберігається ймовірність того, що обвинувачений може використати наявні контакти та напрацьовані механізми взаємодії для продовження відповідної діяльності у прихованих формах або вчинення іншого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України.

Суд також ураховує, що характер інкримінованого діяння не зводиться до одноразової події, а, за версією обвинувачення, охоплював організаційні та управлінські дії протягом певного періоду, що саме по собі свідчить про стійкість відповідної поведінки та можливість її продовження за наявності доступу до зовнішніх контактів і ресурсів. За таких обставин ризик, визначений пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України, суд вважає підтвердженим конкретними фактичними даними та таким, що не втратив актуальності.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, підтверджуються фактичними обставинами, викладеними у клопотанні прокурора, та кореспондують змісту обвинувального акта, а тому на цій стадії кримінального провадження залишаються актуальними.

Щодо доводів захисника про те, що з плином часу будь-який ризик зменшується та у кожному випадку підлягає повторному доведенню його актуальності, колегія суддів зазначає, що під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою суд дійсно зобов`язаний оцінити, чи не втратили раніше встановлені ризики своєї актуальності або чи не зменшився істотно ступінь їх вираженості.

Разом з тим у даному кримінальному провадженні судом не встановлено, що з моменту попереднього продовження запобіжного заходу наявні ризики істотно зменшилися, втратили свою актуальність, стали неспівмірними меті запобіжного заходу або такими, що можуть бути усунуті шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу. Навпаки, з урахуванням характеру інкримінованого кримінального правопорушення, обсягу та змісту доказів, стадії судового провадження, а також обставин, які стали підставою для попередніх рішень суду, встановлені ризики зберігають реальний характер і на даний час не зменшились.

Колегія суддів також враховує, що сам по собі плин часу, без наявності нових обставин, які б свідчили про зміну поведінки обвинуваченого або усунення причин, що зумовили застосування запобіжного заходу, не може розглядатися як достатня підстава для висновку про втрату ризиками актуальності. За таких умов доводи сторони захисту щодо автоматичного зменшення ризиків з перебігом часу не спростовують необхідності подальшого застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник і обвинувачений також вказали, що обвинувачений має тяжкі серцево-судинні захворювання, переніс інфаркти, має встановлені стенти, а подальше тримання під вартою, на їх думку, може погіршити стан і створювати ризик для життя.

Колегія суддів враховує вимоги статті 178 КПК України, за якими під час обрання або продовження запобіжного заходу оцінюються, зокрема, вік і стан здоров`я, однак сам по собі діагноз не виключає можливості подальшого тримання під вартою, а підлягає оцінці разом з іншими даними та встановленими ризиками.

Також колегія суддів бере до уваги статтю 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», яка гарантує особам під вартою медичну допомогу, необхідні обстеження та лікування, у разі потреби - направлення до закладу охорони здоров`я. Отже, перебування під вартою саме по собі не означає відсутності доступу до лікування.

З урахуванням підходу ЄСПЛ (зокрема рішення у справі «Коваль проти України») стан здоров`я не є безумовною підставою для звільнення, водночас держава зобов`язана забезпечити належний рівень медичної допомоги, а зміна запобіжного заходу можлива за умови доведеності, що необхідне лікування неможливо забезпечити в умовах тримання під вартою або що подальше тримання створює реальну загрозу життю чи здоров`ю.

У цьому провадженні сторона захисту не надала належних і допустимих доказів того, що стан здоров`я обвинуваченого є несумісним із триманням під вартою, що він потребує лікування, яке неможливо забезпечити в умовах СІЗО, або що існує реальна загроза його життю. Посилання на стан здоров`я мають загальний характер і не підтверджені медичними документами. Крім того, матеріали провадження не містять даних про звернення обвинуваченого до адміністрації СІЗО чи до прокурора зі скаргами щодо ненадання медичної допомоги або відмови у проведенні обстежень, а також відомостей про відмову у медичній допомозі.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи про стан здоров`я не спростовують встановлених судом ризиків і не є підставою для зміни або скасування тримання під вартою.

З огляду на наведене, оцінивши у сукупності всі обставини, з метою запобігти спробам обвинуваченого перешкодити інтересам правосуддя, колегія суддів вважає доцільним, з урахуванням принципу правової визначеності, продовжити дію застосованого щодо обвинуваченого запобіжного заходу в межах строку визначеного законом.

Керуючись вищенаведеними положеннями КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 діб, тобто до 04 квітня 2026 року, включно, без застосування застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню, однак, може бути оскаржена до Херсонського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, відповідно до пункту 1-1 частини другої статті 395 КПК України, в частині обраного запобіжного заходу.

Повний текст ухвали складений 04 лютого 2026 року.

Суддя __________________ ОСОБА_1

Суддя __________________ ОСОБА_3

Суддя __________________ ОСОБА_2