УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 522/13313/24

провадження № 51-520 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу законного представника ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 ,

встановив:

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06 травня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 126 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин. Вирішено питання щодо запобіжного заходу, речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06 травня 2025 року в частині призначеного покарання змінено та призначено ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, у виді громадських робіт на строк 60 годин. В іншій частині вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_6 , 22 червня 2024 року, приблизно о 16.30 год, перебувала в стані алкогольного сп`яніння в магазині «МініМаркет», розташованому за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 10/1, з метою придбання алкогольних напоїв. Помітивши в магазині раніше їй знайому малолітню ОСОБА_5 , 2013 року народження з її малолітніми подругами, з якими вони проживають в одному будинку, ОСОБА_7 почала їх провокувати на з`ясування стосунків з приводу причин, з яких вони перестали спілкуватись з її донькою.

Стан алкогольного сп`яніння викликав спалах агресії у ОСОБА_7 через небажання малолітніх спілкуватись з нею з вказаного приводу і на вказаному ґрунті у неї виникли неприязні відносини до малолітньої ОСОБА_5 , яку вона вважала винною у тому, що діти перестали спілкуватись з її донькою і, як наслідок, у ОСОБА_6 виникло бажання завдати фізичного болю останній шляхом нанесення їй удару.

Діючи з вказаною метою, ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що ОСОБА_5 є малолітньою, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та його наслідки, раптово підійшла до потерпілої та нанесла долонею правої руки один сильний удар по голові, завдавши фізичного болю, не спричинивши їй тілесних ушкоджень.

У касаційній скарзі законний представник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування вказує, що апеляційний суд не дотримався вимог кримінального закону, не врахував і не надав належної правової оцінки особі обвинуваченої, а саме сукупності психологічних, правових, морально-етичних ознак останньої, які мають значення при обранні покарання. Вказує, що поза увагою суду залишились обставини, що свідчать про винятковий цинізм кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_6 , ті обставини, що правопорушення вчинено у стані алкогольного сп`яніння та у громадському місці з використанням фактору раптовості, а також обставини, які послідували за ударом, зокрема, груба нецензурна лайка в бік малолітньої особи. Зазначає, що вказаний суд дійшов безпідставного висновку про щире каяття ОСОБА_6 , враховуючи те, що остання критичної оцінки своїй протиправній поведінці не надала, жодних дій на залагодження конфліктної ситуації не вчинила. На думку ОСОБА_4 , оскаржуване судове рішення є невмотивованим і необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам статей 370, 419 КПК України, а тому підлягає скасуванню.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка її діяння за ч. 1 ст. 126 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Судовий розгляд кримінального провадження проведено в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Зі змісту скарги вбачається, що законний представник потерпілої, зокрема, порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер проступку, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_6 , яка має постійне місце проживання та реєстрації, не заміжня, є фізичною особою-підприємцем, раніше не судима, із сусідами підтримує добрі стосунки, позитивно характеризується за місцем проживання, самостійно виховує малолітню доньку, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставин, які обтяжують покарання, а саме: вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини та у присутності малолітніх, а також особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 126 КК України у виді громадських робіт на строк 200 годин, оскільки за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченої саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.

Не погодившись із вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 звернулася із апеляційною скаргою за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції частково її задовольнив, а оскаржуваний вирок змінив у частині призначеного покарання.

Переглядаючи вирок, суд врахував визнання обвинуваченою своєї вини, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, дані про її особу, щире каяття, позитивні характеристики, наявність малолітньої дитини на утриманні та відсутність тяжких наслідків, та дійшов слушного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді громадських робіт на строк 60 годин, яке за своїм розміром відповідає тяжкості вчиненого та, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої, перевиховання та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про щире каяття ОСОБА_6 , є безпідставними з огляду на таке.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль щодо вчиненого та бажання виправити ситуацію, яка склалася. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого правопорушення.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести відповідальність за вчинене, а також ця обставина повинна знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки.

Як убачається із оскаржуваного судового рішення, обвинувачена ОСОБА_6 у суді першої інстанції вину в пред`явленому їй обвинуваченні визнала у повному обсязі та підтвердила обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, а також погодилася з правовою кваліфікацією своїх дій, у зв`язку з чим цей суд розглянув кримінальне провадження відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відтак, змінюючи вирок у частині призначеного покарання, апеляційний суд обґрунтовано визнав щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, вказавши, що ОСОБА_6 повністю визнала свою вину як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду.

Підсумовуючи наведене, на переконання Суду, призначене апеляційним судом засудженій ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

За встановлених у цьому кримінальному провадження обставин відсутні підстави вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через м`якість, в аспекті приписів ст. 414 КПК України, оскільки у даній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою законного представника ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3