ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 202/640/24

провадження № 51-5628 км 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000388, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красний Лиман Донецької області, раніше судимого: 01.09.2005 вироком Краснолиманського міського суду Донецької області за ч.1 ст. 185, ч.1 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років; 08.07.2013 вироком Краснолиманського міського суду Донецької області за ч. 1

ст. 121, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років,зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою. Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 23 листопада 2023 року.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано таухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Виключено з мотивувальної частини вироку обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття.

У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 03 листопада 2023 року, близько 01 год 10 хв., разом з ОСОБА_8 перебував за місцем мешкання останнього, за адресою: АДРЕСА_2 , де вони вживали спиртні напої та між ними на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_6 виник умисел спрямований на спричинення смерті іншій людині, а саме ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи у зазначеному місці, о 02 год, ОСОБА_6 , будучи особою яка раніше вчинила умисне вбивство, судимість за вчинення якого не знята та не погашена в установленому законом порядку, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, підійшов до стоячого поруч ОСОБА_8 та умисно цілеспрямовано наніс останньому один удар кулаком правої руки в область обличчя та не менше 6 ударів кулаками рук в область грудної клітини. Від нанесених ударів ОСОБА_8 впав, а ОСОБА_6 з метою припинення можливого супротиву з його боку відірвав від електричного обігрівача частину дроту, яким зв`язав йому руки у нього за спиною, таким чином позбавивши потерпілого можливості захищатись.

Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 взяв зі столу кухонний ніж, підійшов до ОСОБА_8 , який знаходився на підлозі, та умисно наніс останньому 16 ударів клинком ножа в область життєво важливих органів, а саме в область шиї, грудної клітини та голови, чим заподіяв ОСОБА_8 тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить скасувати вирок апеляційного суду, яким його засуджено до довічного позбавлення волі і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Стверджує, що при призначенні покарання враховується практика Європейського суду з прав людини, а саме рішення від 13 грудня 2016 року справі «Белане Надь проти Угорщини» та рішення від 11 липня 2019 року у справі «Садоха проти України», де вказано, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 касаційну скаргу підтримали.

Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просив вирок апеляційного суду залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно приписів ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за п. 13 ч. 2 ст. 115КК України, у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги засудженого про те, що призначене йому апеляційним судом покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає його особі та за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Зі змісту скарги ОСОБА_6 вбачається, що він порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до статей 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК Україниневідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК Українирозуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкцією ч. 2 ст. 115 КК Українипередбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Відповідно до ст. 64 КК Українидовічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Крім того, згідно з вимогами ст. 439 КПК Українипісля скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковим для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, про що свідчить нижченаведене.

Так, при перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора суд, ухвалюючи рішення про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку, врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки, конкретні обставини і характер вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про особу винного.

Крім того, судом враховано, що статті 3, 27 Конституції України гарантують кожному невід`ємне право на життя, яке визнається найвищою соціальною цінністю. Життя перебуває під захистом держави, і ніхто не може та не повинен бути свавільно його позбавлений. Тому злочини проти життя особи становлять найбільшу суспільну небезпеку та потребують призначення покарання, яке б забезпечувало виправлення особи та попередження аналогічних протиправних діянь.

Також апеляційний суд узяв до уваги, що ОСОБА_6 після нанесення ОСОБА_8 не менше 7 ударів руками по обличчю та у грудну клітину, в результаті яких заподіяв йому перелом восьми ребер та грудини, і той впав на підлогу, не тільки не припинив свої дії, але і зв`язав потерпілому руки. Після цього, використавши його безпорадний стан, наніс потерпілому ще 16 ударів ножем в область життєво важливих органів, а саме у шию, голову та грудну клітину.

До того ж, вказаний суд зважив на те, що ОСОБА_6 неодноразово засуджувався за злочини проти життя та здоров`я особи. Так, звільнившись 02.08.2012 умовно-достроково від відбуття покарання за умисне вбивство за ч. 1 ст. 115 КК України, за яке ОСОБА_6 було засуджено вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 01.09.2005 до покарання у виді позбавлення волі на строк

10 років, вже через 5 місяців, а саме 31.12.2012, вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя. Після відбуття покарання за цей злочин за вироком того ж суду від 08.07.2013 у виді позбавлення волі на строк 8 років, через 2 роки вчинив умисне вбивство ОСОБА_8 .

Така поведінка та систематичне вчинення злочинів даної категорії свідчать про ставлення засудженого до життя та здоров`я інших людей, свідоме нехтування ОСОБА_6 найважливішими цінностями, що вказує про його небажання виправитися.

Крім того, судом апеляційної інстанції обґрунтовано зазначено, що будучи особою працездатного віку, ОСОБА_6 ніде не працює, соціально корисною працею не займається, відсутні у засудженого й стійкі соціальні зв`язки, які були б для нього стримуючим фактором у попередженні вчинення кримінальних правопорушень, за місцем мешкання він характеризується посередньо, як особа, що зловживає спиртними напоями.

Також прийнята до уваги поведінка засудженого після вчинення злочину, яка також підвищує ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння та вкрай негативно характеризує його особу. Вбивство ОСОБА_8 засуджений приховав, в результаті чого труп потерпілого був знайдений через 20 днів.

Разом з цим, апеляційним судом враховано, що даний злочин ОСОБА_6 вчинив при обтяжуючих покарання обставинах, передбачених ст. 67 КК України, - рецидив злочинів, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, при цьому не встановлено обставин, що пом`якшують покарання.

З урахуванням викладеного суд дійшов правильного висновку про те, що місцевий суд безпідставно врахував як обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття ОСОБА_6 у вчиненому, оскільки таке має знаходити своє відображення в матеріалах кримінального провадження, як прояв суб`єктивної поведінки обвинуваченого, має існувати безпосередньо із моменту вчинення злочину, а не виникати внаслідок тягаря зібраних доказів та невідворотності покарання.

Таким чином, врахувавши фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та відомості про особу ОСОБА_6 , які свідчать про те, що останній становить постійну та серйозну загрозу для суспільства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що інші, менш суворі заходи, окрім як довічне позбавлення волі, не здатні забезпечити захист суспільства і справедливість.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням апеляційного суду та не вбачає підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через суворість.

До того ж питання щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого у даному кримінальному провадженні вже було предметом касаційного перегляду, за наслідками якого постановою Верховного Суду від 21 квітня 2025 рокувирок апеляційного суду від 05 листопада 2024 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції та зазначено, що за тих самих обставин справи та даних про особу ОСОБА_6 , призначення йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк є явно несправедливим через м`якість.

Вирок апеляційного суду належним чином мотивований, відповідає вимогам статей 370 і 420 КПК України та є таким, що ухвалений з дотриманням положень

ст. 439 КПК України.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги

ОСОБА_6 .

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни,а його касаційну скаргу - без задоволення.

Постанова набираєзаконної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3