ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3302/25 Справа № 173/3817/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0003471 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі та в доповненні до апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати невинуватим за ч. 4 ст. 402 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, та закрити кримінальне провадження; запобіжний захід щодо ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою на умовах гауптвахти скасувати та звільнити його з-під варти негайно.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що обвинувачений ОСОБА_8 , відмовляючи виконати усний наказ свого командира, мотивував це своїм станом здоров`я, що підтверджується медичними висновками та показами свідка ОСОБА_9 , який зазначав, що раніше від виконання бойових завдань ОСОБА_8 не відмовлявся, виконував бойові завдання навіть після поранення.

Зазначає, що на відеозаписі, який був долучений до протоколу огляду від 29.10.2024, зафіксовано відмову обвинуваченого виконати наказ, однак судом не взято до уваги, що стороною обвинувачення до справи не долучено другу частину цього відео, на якому ОСОБА_8 пояснює свою відмову станом здоров`я. Таким чином, суд не повинен був брати до уваги вказаний відеозапис, так як він є неповним.

Стверджує, що надане стороною обвинувачення бойове розпорядження командира не стосується обставин справи, а тому є неналежним доказом.

Посилається на те, що судом не встановлено підстав, які б вказували на те, що ОСОБА_8 відмовився виконати бойове розпорядження з мотивів небажання виконати свій конституційний обов`язок щодо захисту держави.

Вказує на те, що відповідно до відеозапису обвинувачений зазначив про неможливість виконання наказу за станом здоров`я та ненадання йому напередодні медичної допомоги через відсутність на день його звернення лікарів у медичній роті, а тому обвинувачений ОСОБА_8 діяв відповідно до ст. 254 Статуту Збройних Сил України, згідно із якою військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальнику, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Окрім того, обвинувачений ще до шикування неодноразово повідомляв командування про стан свого здоров`я, тобто відповідно до ст. 37 Статуту Збройних Сил України доповів про неможливість виконання наказу за станом здоров`я, що виключає наявність відкритої відмови та прямого умислу на вчинення непокори.

Зазначає, що на досудовому розслідуванні було порушено право ОСОБА_8 на захист, оскільки слідчий не надав йому при проведенні процесуальних дій (вручення підозри) захисника, так як запевнив його, що захисник в таких випадках не потрібен, та переконав підписати відмову від захисника.

Стверджує, що обвинувачений відповідно до висновку ВЛК є обмежено придатним до військової служби та є особою з інвалідністю.

Не дивлячись на вимоги Статуту Збройних Сил України, висновки ВЛК, психологічний та фізичний стан обвинуваченого, ОСОБА_8 наказом командира було призначено монтажником монтажного відділення 2 будівельного взводу 2 роти спеціальних будівельних робіт 2 батальйону обладнання територій військової частини.

Посилається на те, що до переведення обвинуваченого до монтажного відділення він не мав нарікань та мав позитивну характеристику.

Вказує, що бойовий наказ командира суперечив Статуту Збройних Сил України, оскільки ОСОБА_8 не міг виконувати будівельні роботи.

Зазначає, що до показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 слід віднестися критично, так як надані ними покази різняться між собою.

Посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_8 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, є особою з інвалідністю, яку отримав у зв`язку з виконанням військової служби, учасник бойових дій.

Вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років; також вирішено питання щодо речових доказів.

За обставин, викладених у вироку, солдат ОСОБА_8 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку, проходження військової служби і підлеглості, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення в умовах воєнного стану, чим вчинив військовий злочин за таких обставин.

Солдат ОСОБА_8 , військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, який проходить її на посаді монтажника монтажного відділення 2 будівельного взводу 2 роти спеціальних будівельних робіт 2 батальйону обладнання території військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 6, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 35, 36, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 22.10.2024 року, приблизно з 10.00 годин, на території місця тимчасової дислокації особового складу 2 роти спеціальних будівельних робіт 2 батальйону обладнання території військової частини НОМЕР_1 , що розташований в АДРЕСА_2 , перед строєм заступником командира 2 роти з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_9 віддано наказ щодо вибуття ОСОБА_8 в складі 2 роти спеціальних будівельних робіт в район АДРЕСА_3 з метою розгортання контрольно-спостережних пунктів та організацію їх охорони.

Проте, ОСОБА_8 22.10.2024 року, приблизно о 10.00 годин, перебуваючи у строю, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, відкрито відмовився виконати законний усний наказ свого прямого начальника - заступника командира 2 роти з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_9 щодо вибуття ОСОБА_8 в складі 2 роти спеціальних будівельних робіт в район АДРЕСА_3 з метою розгортання контрольно-спостережних пунктів та організацію їх охорони.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника, прокурора, яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги та просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, а саме:

- показами обвинуваченого ОСОБА_8 , який в суді першої інстанції не заперечував тих обставин, що він відмовився виконувати наказ свого начальника ОСОБА_9 , пославшись на стан здоров`я, при цьому зазначив, що у хворобливому стані він на той час не перебував. Також додав, що він не хотів виконувати бойове розпорядження, оскільки не знав, які саме роботи він буде виконувати;

- показами свідка ОСОБА_9 , який в суді першої інстанції повідомив, що у жовтні 2024 року надійшло бойове розпорядження на виїзд до місця ведення робіт, він зібрав взвод, зачитав їм бойове розпорядження та запитав чи згодні вони на його виконання. ОСОБА_8 відмовився виконати бойове розпорядження. Бойове розпорядження полягало у виїзді в Запорізьку область, с. Василівка, це друга лінія оборони в 20 км від лінії бойового зіткнення. Необхідно було будувати фортифікаційні споруди за допомогою екскаваторів та кранів по проєкту військової бригади. ОСОБА_8 направлявся на завдання згідно зі своєю штатною посадою. Щодо наявності протипоказань у ОСОБА_8 після поранення йому було відомо, але яку конкретно задачу він мав виконувати по приїзду на місце - було не відомо. Його могли направити на кухню і він про це знав. Свою відмову виконувати бойове розпорядження ОСОБА_8 мотивував пораненням, називав проблему з рукою. Чи скаржився він комусь з керівництва на стан здоров`я - йому не відомо. Особисто у нього не було підстав направити ОСОБА_8 до військової частини. ВЛК ОСОБА_8 проходив раніше. До цього випадку ОСОБА_8 виконував бойові розпорядження, навіть після поранення у 2022 році;

- показами свідка ОСОБА_10 , який в судовому засіданні показав, що в жовтні 2024 року було оголошено бойове розпорядження. ОСОБА_8 повідомив, що він воював, був поранений, тому на виконання цього розпорядження не поїде, тобто відмовився від його виконання за станом здоров`я. Перед оголошенням бойового розпорядження ОСОБА_8 попередньо знав, чим буде займатись. Він чув, що йому пропонували бути на кухні, але ОСОБА_8 відмовився;

- показами свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні показав, що 22.10.2024 було оголошено бойове розпорядження і місце його виконання. ОСОБА_8 відмовився від виконання цього розпорядження. Кожному конкретно не роз`яснювали його завдання, у кожного своя військова спеціальність. Бойове розпорядження було зрозумілим, оскільки вже раніше виконували роботи такого характеру. Не пам`ятає, щоб обвинувачений скаржився на здоров`я після оголошення розпорядження. Знав, що у нього є питання по руці. До оголошення бойового розпорядження командир неодноразово приїздив та проводив бесіди з ОСОБА_8 і пропонував йому легку роботу, він повинен був бути водієм. Вони розраховували на нього як на водія.

Також вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується письмовими доказами:

- повідомленням Військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2024 № 3.27/7933 про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до якого солдат ОСОБА_8 відмовився виконувати свої службові обов`язки та бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 № 2 дск від 21.10.2024, обґрунтовуючи свою відмову тим, що 23.09.2024 без його участі Ленінським районним судом м. Дніпропетровська розглянуто адміністративну справу за фактом вчинення ним адміністративного правопорушення за ст. 172-15 КУпАП, а також за станом свого здоров`я (а.п.56-57 т.1);

- актом службового розслідування за фактом відмови солдата ОСОБА_8 22.10.2024 від виконання бойового розпорядження, згідно із яким вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, - непокори, що виразилась у відкритому невиконанні наказу під час дії правового режиму воєнного стану, вважати підтвердженим (а.п.58-61 т.1);

- доповіддю командира військової частини НОМЕР_1 про дії, які містять ознаки кримінального правопорушення, які скоїв військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ДССТ солдат ОСОБА_8 , а саме 22.10.2024 близько 10.20 годин ОСОБА_8 , перебуваючи у місці розташування підрозділу, відмовився виконувати бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 (а.п.62 т.1);

- поясненням ОСОБА_8 від 22.10.202024, згідно із яким приблизно о 10.20 годин йому було доведено бойове розпорядження, від виконання якого він відмовився у зв`язку з закриттям судової справи та за станом здоров`я (а.п.65 т.1);

- листом-роз`ясненням, згідно із яким солдату ОСОБА_8 роз`яснено під підпис зміст окремих статей КК України, а саме: ст. 402 433, 435-1, 307, 315 КК України (а.п.73-75 т.1);

- медичною характеристикою на військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_8 від 22.10.2024 року, згідно із якою ОСОБА_8 придатний до проходження військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Такі особи є непридатними до служби у підрозділах спеціального призначення, на підводних човнах, надводних кораблях, у спецспорудах (а.п.95-98 т.1);

- довідкою військово-лікарської комісії № 6963 від 27.08.2024 року щодо ОСОБА_8 , з якої вбачається, що проведено медичний огляд військово-лікарською комісією при військовій частині НОМЕР_2 27.08.2024. Діагноз: наслідки перенесеної вибухової травми (25.09.2022): вогнепального осколкового сліпого поранення правої кисті з вогнепальним переломом кістки-трапеції, трапецієподібної, голівчастої, гачкоподібної кісток 2, 3, 4, 5 п`ясних кісток у вигляді зміцнілих рубців, консолідованих переломів, після травматичного деформуючого остеоартрозу правого променево-зап`ясного суглобу ІІ ст., стійкої комбінованої контрактури правого променево-зап`ясного суглобу з помірним порушенням функції (Y36.2, S62.1, S63.3) Стан після операцій 25.09.2022, 13.03.2023. Поранення важкого ступеня. Травма пов`язана із захистом Батьківщини.

Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким зниженням слуху на праве вухо 25 дб, на ліве 26 дб. Захворювання пов`язане з проходженням військової служби.

На підставі статей 61-б, 62-в графи ІІ Розкладу хвороб придатний до проходження військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Такі особи є непридатними до служби у підрозділах спеціального призначення, на підводних човнах, надводних кораблях, у спецспорудах (а.п.99 т.1);

- витягом з бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , відповідно до якого командиру 2 батальйону обладнання території в термін 21.10.2024 організувати та забезпечити переміщення з місць постійної дислокації у визначені райони виконання завдань: АДРЕСА_4 управління батальйону, вузол зв`язку, медичний пункт, 3 рота спеціальних будівельних робіт; н.п. Гуляйполе 2 рота спеціальних будівельних робіт. Розгортання контрольно-спостережних пунктів та організацію їх охорони власними силами (а.п.100 т.1);

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 14 від 05.03.2022, відповідно до якого солдата запасу ОСОБА_8 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено стрільцем 2 відділення охорони 4 взводу охорони 2 роти охорони 4 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 , ВОС-100915 Т, шпк «солдат» (а.п.102 т.1);

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 275 від 01.10.2024 стосовно солдата ОСОБА_8 , якого наказом командира НОМЕР_3 окремої бригади оперативного обладнання території від 01.10.2024 № 1/рс призначено монтажником монтажного відділення 2 будівельного взводу 2 роти спеціальних будівельних робіт 2 батальйону обладнання територій військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що з 01.10.2024 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.п.101 т.1);

- військовим квитком НОМЕР_4 ОСОБА_8 , виданим ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким підтверджено перебування військовослужбовця у ВЧ НОМЕР_1 (а.п.103-104 т.1);

- протоколом огляду від 29.10.2024 з фототаблицею до нього, згідно із яким проведено огляд відеозапису, на якому зображено шикування військовослужбовців на території військової частини НОМЕР_1 , де заступник командира 2 роти з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_9 у присутності свідків доводить вимоги бойового розпорядження, роз`яснює його суть та наказує виконати його підпорядкованому особовому складу та в подальшому запитує, чи всі готові його виконати. На відрізку відеозапису з 51 сек. по 01 хв. 03 сек. зафіксовано, як військовослужбовець ОСОБА_8 повідомив, що він не їде на виконання наказу та не готовий його виконати. На другому відеозаписі зображена повторна відмова ОСОБА_8 від виконання бойового розпорядження (а.п.136-137, 139-140 т.1);

- відеозаписом, на якому зафіксовано факт відмови солдата ОСОБА_8 від виконання бойового розпорядження, доведеного йому 22.10.2024 р. (а.п.138 т.1);

- іншими доказами, зазначеними у вироку, та взятими судом до уваги.

Підстав для того, щоб вважати зазначені докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на невиконання обвинуваченим ОСОБА_8 наказу у зв`язку зі станом здоров`я, наявністю у нього медичних протипоказань для служби у монтажному відділенні, а також на те, що бойовий наказ командира суперечив Статуту Збройних Сил України, оскільки ОСОБА_8 не міг виконувати будівельні роботи, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Так, відповідно до довідки ВЛК № 6963 від 27.08.2024 ОСОБА_8 визнаний придатним до проходження військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони та зазначено про наявність у ОСОБА_8 протипоказань до служби у підрозділах спеціального призначення, на підводних човнах, надводних кораблях, у спецспорудах.

Колегія суддів зазначає, що Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист № 3621-IX, який набув чинності 04.05.2024 року, скасовано статус «обмежено придатний до військової служби» та визначено поняття «придатні до служби у частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони», який присвоюється особам, які через певні проблеми зі здоров`ям, не можуть виконувати бойові завдання, але при цьому придатні до проходження служби в певних умовах.

Відповідно до наявного в матеріалах провадження витягу з наказу № 275 від 01.10.2024 ОСОБА_8 було призначено на посаду монтажника монтажного відділення 2 будівельного взводу 2 роти спеціальних будівельних робіт 2 батальйону обладнання територій військової частини НОМЕР_1 .

При цьому, якщо обвинувачений ОСОБА_8 вважав, що він призначений на посаду, що суперечить висновку ВЛК, то він мав можливість подати рапорт на переведення або оскаржити рішення, водночас матеріали провадження таких відомостей не містять, у зв`язку з чим доводи захисника про те, що обвинувачений, враховуючи його стан здоров`я, безпідставно був призначений монтажником монтажного відділення 2 будівельного взводу 2 роти спеціальних будівельних робіт 2 батальйону обладнання територій військової частини не є слушними.

Згідно із витягом з бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 командиру 2 батальйону обладнання території було наказано організувати та забезпечити переміщення з місць постійної дислокації у визначені райони виконання завдань: АДРЕСА_4 управління батальйону, вузол зв`язку, медичний пункт, 3 рота спеціальних будівельних робіт; н.п. Гуляйполе 2 рота спеціальних будівельних робіт. Розгортання контрольно-спостережних пунктів та організацію їх охорони власними силами.

Колегія суддів зазначає, що за обставин цього конкретного провадження відкрита відмова обвинуваченого виконати наказ начальника, який полягав у необхідності ОСОБА_8 прибути у населений пункт Гуляйполе з метою розгортання контрольно-спостережних пунктів та організацію їх охорони власними силами, не може обумовлюватися указаним вище висновком ВЛК, оскільки з його змісту не випливає неможливість виконання ОСОБА_8 указаного вище конкретного наказу за ознаками стану здоров`я.

Відповідно до п. 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

За приписами п. 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Під наказом розуміється одна з форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. Наказ завжди має бути конкретним.

У цьому конкретному провадженні сам по собі висновок ВЛК, на який посилається сторона захисту, не вказує на законність дій ОСОБА_8 щодо відмови виконати законний наказ начальника, враховуючи, що на час вчинення ОСОБА_8 такого діяння він служив у відповідній структурній частині відповідного військового формування.

При цьому судом першої інстанції у вироку обгрунтовано зазначено, що суду не надано доказів хворобливого стану обвинуваченого на час оголошення бойового розпорядження, та що ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердив, що він не звертався до медичної частини ВЧ з приводу стану здоров`я.

Окрім того, з матеріалів провадження не вбачається, що ОСОБА_8 звертався до вищого керівництва з рапортом про недовіру до командира, також матеріали провадження не містять будь-яких відомостей про те, що відданий капітаном ОСОБА_9 наказ сторона захисту оскаржувала до керівництва вищого рівня або до суду, як не містять будь-яких посилань на обставини та відповідні докази, які могли об`єктивно перешкодити ОСОБА_8 його виконати.

Доводи сторони захисту про те, що надане стороною обвинувачення бойове розпорядження командира не стосується обставин справи, а тому є неналежним доказом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме на підставі цього бойового розпорядження, в якому зазначена мета його виконання, та висновку ВЛК суд може надати оцінку можливості чи неможливості виконання обвинуваченим такого бойового завдання.

Посилання захисника на те, що судом не встановлено підстав, які б вказували на те, що ОСОБА_8 відмовився виконати бойове розпорядження з мотивів небажання виконати свій конституційний обов`язок щодо захисту держави, колегія суддів вважає безпідставним з огляду на таке.

Стаття 402 КК України передбачає відповідальність за непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу.

У даному випадку безпосереднім об`єктом злочину є установлений порядок підлеглості.

З об`єктивної сторони це кримінальне правопорушення вчиняється шляхом відкритої відмови виконати наказ начальника (непокори) або в іншому умисному невиконанні наказу.

Згідно зі ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази та розпорядження, а підлеглий зобов`язаний їх виконувати сумлінно, точно та у встановлений строк, крім випадків віддавання явно злочинного наказу та розпорядження. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

Непокора є небезпечним військовим злочином, який посягає на встановлений порядок підлеглості та військової честі і породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, негативно позначається на боєготовності та боєздатності військових формувань.

Відповідно до п. 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

За приписами п. 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Під наказом розуміється одна з форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. Наказ завжди має бути конкретним.

Наказ (розпорядження) це обов`язкова для виконання вимога командира (начальника) про вчинення або невчинення підлеглим певних дій по службі, який віддається письмово, усно або іншим способом. Він може бути звернений до одного або до групи військовослужбовців і має за мету досягнення конкретного результату (зробити щось, не робити чогось). Підлеглий не повинен обговорювати наказ начальника. Згідно з Дисциплінарним статутом Збройних Сил України відповідальність за наказ несе начальник, який його віддав.

Відкрита відмова від виконання наказу визначає найбільш зухвалу форму невиконання. При такій непокорі підлеглий у категоричній формі усно або письмово заявляє, що він виконувати наказ не буде. Підлеглий також може мовчки демонстративно вчиняти дії, які свідчать про те, що наказ виконуватися не буде. Відмова може бути заявлена віч-на-віч або прилюдно.

Непокору слід вважати закінченим злочином з моменту відкритої відмови виконати наказ або з моменту навмисного його невиконання незалежно від настання наслідків.

Колегія суддів зазначає, що відмова ОСОБА_8 виконати наказ щодо здійснення маршруту в населений пункт Гуляйполе, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , наданими в судовому засіданні суду першої інстанції, та даними, що містяться на долученому до матеріалів кримінального провадження DVD-R диску, марки «Philips».

Крім того, сам обвинувачений в судовому засіданні не заперечував факту відмови виконати наказ, мотивуючи це незадовільним станом здоров`я.

Доводи захисника про те, що відеозапис, на якому зафіксовано відмову обвинуваченого виконати наказ, є неповним, оскільки на ньому відсутнє пояснення ОСОБА_8 виконати наказ саме за станом здоров`я, а тому суд не повинен був брати його до уваги, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначене не є підставою для визнання вказаного доказу недопустимим чи неналежним, так як мотиви вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, можуть бути різними і для кваліфікації злочину значення не мають.

Посилання захисника на те, що до показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 слід віднестися критично, так як надані ними покази різняться між собою, - не є слушними, оскільки з вироку суду вбачається, що кожен з цих свідків в судовому засіданні підтвердив, що після оголошення бойового розпорядження обвинувачений ОСОБА_8 відкрито відмовився його виконувати.

Твердження сторони захисту про те, що на досудовому розслідуванні було порушено право ОСОБА_8 на захист, оскільки слідчий не надав йому при проведенні процесуальних дій (вручення підозри) захисника, колегія суддів вважає таким, що не є підставою для скасування вироку суду, оскільки відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_8 була вручена пам`ятка про права та обов`язки, також йому були оголошені та роз`ясненні його права, що підтверджується його підписом у повідомленні про підозру та у відповідній пам`ятці (а.п.124, 126 зворот), а тому обвинувачений мав можливість реалізувати свої права, в тому числі щодо залучення захисника.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, є тяжким злочином, а тому відповідно до ч. 1 ст. 52 КПК України участь захисника у такому кримінальному провадженні не є обов`язковою.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що версія сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення не знайшла свого підтвердження під час дослідження матеріалів кримінального провадження, тому відсутні підстави для закриття кримінального провадження.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ознаками ч. 4 ст. 402 КК України, а саме: у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненого в умовах воєнного стану, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Що ж стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував тяжкість, характер та обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, інформацію щодо окремих рис характеру обвинуваченого, його моральних якостей, яка міститься в психологічній характеристиці, його ставлення до вчиненого, а також постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2024 року, відповідно до якої обвинувачений був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП; обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, - не встановлено.

У сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 402 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Посилання захисника на те, що до переведення обвинуваченого до монтажного відділення він не мав нарікань та мав позитивну характеристику, а також, що ОСОБА_8 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, є особою з інвалідністю, яку отримав у зв`язку з виконанням військової служби, учасник бойових дій, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути підставами для призначення йому більш м`якого покарання, враховуючи характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, яке є небезпечним тяжким військовим злочином, оскільки вчинене під час широкомасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України і введеного воєнного стану, посягає на встановлений порядок підлеглості та військової честі й породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, а отже, негативно позначається на боєготовності та боєздатності військових формувань.

Також слід зазначити, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 402 КК України.

Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року залишити без задоволення.

Вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4