УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 716/1/25

провадження № 51 - 4072 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 23 липня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003783 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено їй покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років. Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.

За обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, ОСОБА_5 14 жовтня 2024 року близько 12:15 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння у приміщенні будинку за місцем свого проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого словесного конфлікту з чоловіком ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень взяла правою рукою кухонного ножа з руків`ям світлого кольору, який знаходився на столі, та нанесла ним три удари в область лівого плеча ОСОБА_6 .

Внаслідок умисних дій ОСОБА_5 , потерпілому спричинено тяжкі тілесні ушкодження.

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 23 липня 2025 року апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_7 задовольнив, а вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2025 року - змінив. Перекваліфікував дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та призначив їй покарання за ст. 124 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців. В іншій частині вирок суду залишив без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора, в якій він порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої. Не погоджуючись з наданою судом оцінкою доказам, прокурор вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що апеляційний суд:

? дійшов передчасного висновку щодо необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України;

? залишив поза увагою показання свідків про відсутність небезпечності посягань з боку потерпілого, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому, їх кількість, знаряддя злочину, а також поведінку ОСОБА_5 після вчинення правопорушення. Вказує на те, що жодних слідів, крім садна в ділянці носа та синця на лівому зап`ясті, які б підтверджували факт боротьби між потерпілим та обвинуваченою, а також неможливість останньої вирватись з рук потерпілого, не встановлено;

? не врахував, що дії ОСОБА_5 за своїми ознаками не становлять перевищення меж необхідної оборони, а за спрямованістю умислу підлягають кваліфікації як умисне тяжке тілесне ушкодження;

? не звернув увагу на те, що кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння, що виключало можливість останньої реально оцінювати та усвідомлювати суспільно небезпечний характер свого діяння;

Ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370 та 419 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про те, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку щодо необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України

Як вже було зазначено вище, суд першої інстанції визнав ОСОБА_5 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Натомість апеляційний суд, проаналізувавши всі дослідженні судом докази дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та про наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

За змістом вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Під суспільно небезпечним посяганням, про яке йдеться у ч. 1 ст. 36 КК України, потрібно розуміти спробу заподіяти шкоду охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, або іншої особи, суспільним інтересам або інтересам держави. До таких інтересів належать: життя, здоров`я, особиста і статева свобода, честь і гідність особи, власність, недоторканність житла, а також інші права і законні інтереси особи, яка захищається, або іншої особи.

Кінцевою метою дій того, хто захищається, є захист вищезазначених цінностей. Ця мета досягається шляхом відвернення чи припинення посягання. Визначення стану необхідної оборони в кожному конкретному випадку повинно оцінюватися судом із врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, підтверджених належними та допустимими доказами.

На відміну від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ч. 1 ст. 121 КК України) визначальним для кваліфікації дій особи за ст. 124 КК України є наявність обов`язкової ознаки суб`єктивної сторони цього кримінального правопорушення, якою виступає мотив діяння, а саме - прагнення винної особи захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Якщо при перевищенні меж необхідної оборони потерпілому умисно заподіяно тяжке тілесне ушкодження за відсутності умислу на таке, дії винного слід кваліфікувати за ст.124 КК України. Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Тож, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням шкоди здоров`ю та життю особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як убачається із оскаржуваної ухвали апеляційний суд належним чином проаналізував докази, запропоновані сторонами, та перевіряючи доводи сторони захисту, надав оцінку поведінці як потерпілого ОСОБА_6 , так і ОСОБА_5 .

Так, апеляційний суд встановив, що, як убачається із показань як потерпілого так і засудженої, 14 жовтня 2024 року сварка між ними виникла саме з ініціативи потерпілого ОСОБА_6 , який під час конфлікту, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, принижував дружину ОСОБА_5 , примушував її стати перед ним на коліна, після чого утримуючи за одяг, наносив удари руками по різних частинах тіла.

Потерпілий ОСОБА_6 безпосередньо в суді першої інстанції вказав, зокрема, що між ним та ОСОБА_5 виникла суперечка, яка переросла у фізичний конфлікт. Він схопив її за одяг та наніс удар рукою в обличчя, внаслідок чого у ОСОБА_5 пішла кров з носа. Дружина кричала та намагалася вирватись, а він продовжував наносити їй удари. Зазначив, що дружина, намагаючись вирватись, схопила зі столу ніж і почала наносити йому удари в спину. У той же час, ніяких претензій до ОСОБА_5 не має, оскільки вона постійно була біля нього в лікарні та доглядала його.

Вказане, на переконання колегії суддів апеляційного суду, узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_8 та протоколами слідчих експериментів з обвинуваченою ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_6 .

Суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку про те, що саме неправомірне посягання потерпілого стало мотивом вчинення ОСОБА_5 злочину.

Разом з тим, апеляційний суд, взявши до уваги випадковий вибір ОСОБА_5 знаряддя злочину, який перебував на столі поруч, спосіб та час його отримання, стан алкогольного сп`яніння обвинуваченої та потерпілого, значну фізична перевага потерпілого, який є військовим, нанесення ним обвинуваченій ударів, дійшов слушного висновку, що вказане свідчить про те, що у ОСОБА_5 виник намір заподіяти потерпілому тілесні ушкодження лише задля того, щоб ОСОБА_9 припинив своє посягання на її життя та здоров`я, а також безумовно вказує на те, що дії обвинуваченої були спрямовані на захист своїх охоронюваних законом прав та інтересів, що свідчить про наявність в ОСОБА_5 стану необхідної оборони.

Крім того, цей суд зазначив, що той факт, що обвинувачена припинила наносити тілесні ушкодження потерпілому одразу як він перестав її тримати і втекла від нього, також свідчить про перебування ОСОБА_5 в стані необхідної оборони.

Водночас застосування ОСОБА_5 за встановлених обставин ножа та нанесення ним не менше трьох ударів потерпілому, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння, не відповідало небезпечності посягання та обстановці, в якій здійснювався захист. Отже, ОСОБА_5 вийшла за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищила межі необхідної оборони.

У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшовши висновку, що перебування ОСОБА_5 в стані необхідної оборони виключає наявність в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, обґрунтовано перекваліфікував її діяння на ст. 124 КК України.

Призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у межах, встановлених санкцією ст. 124 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченої, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування судового рішення на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги прокурора, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 23 липня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3