ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/2169/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2025 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

провівши в залі суду в м. Києві підготовче судове засідання у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002842, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Дарницького районного суду м. Києва надійшло вказане кримінальне провадження.

Прокурор, думку якого підтримав захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 , просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

Заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до наступних висновків.

Так, у відповідності з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Згідно з положеннями п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Разом з тим вказані вимоги закону при складанні і затвердженні обвинувального акта належним чином не дотримані, що унеможливлює призначення обвинувального акта до судового розгляду, оскільки фактичні обставини справи і формулювання обвинувачення містять істотні суперечності із правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України, і для встановлення такої невідповідності проведення оцінки доказів не вимагається.

Зі змісту обвинувального акта вбачається, що при викладенні фактичних обставин та формулюванні обвинувачення вказано про те, що ОСОБА_5 26.07.2025 приблизно о 16 годині 40 хвилин, перебуваючи у приміщенні магазину «СІЛЬПО» за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 168, де здійснює свою господарську діяльність ТОВ «Сільпо-Фуд», з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення вирішив таємно, повторно, в умовах воєнного стану викрасти чуже майно ТОВ «Сільпо-Фуд».

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 , знаходячись в приміщенні торгівельного залу вказаного магазину, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, переконавшись та вважаючи, що за його злочинними діями ніхто з відвідувачів та обслуговуючого персоналу магазину не спостерігає, підійшов до вітрин, де почав реалізувати свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна шляхом вільного доступу, та взяв наступні товари: віскі 0,7 «Glenfiddich 15 у.о» в кількості 1 шт. вартістю 3439 грн. 20 коп. без ПДВ; віскі «Town Branch» в кількості 1 шт. вартістю 2159 грн. 20 коп. без ПДВ; йогурт «Активія полуниця» в кількості 2 шт. вартістю 58 грн. без ПДВ; сосиски «Ранчо» вагою 0,507 кг. вартістю 92 грн. 88 грн. без ПДВ; засіб для прання «Perwoll» в кількості 1 шт. вартістю 187 грн. 20 коп. без ПДВ, що у загальному становить 5936 грн. 59 коп. без ПДВ, які, з метою подальшого таємного викрадення, заховав до рюкзака, який мав при собі.

В подальшому, ОСОБА_5 направився на вихід, пройшов сигнальні рамки магазину «СІЛЬПО», не розрахувавшись за товар, та був помічений начальником охорони магазину ОСОБА_6 , який зупинив останнього. Проте, ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що був викритий, погрожуючи ножем, який був при ньому, продовжив злочинні дії, направлені на заволодіння зазначеним майном, та втік з вказаним майном ТОВ «Сільпо-Фуд», завдавши матеріального збитку ТОВ «Сільпо-Фуд» на загальну суму 5936 грн. 59 коп. без ПДВ.

При цьому, дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.

Форма висловлення погрози не обмежується конкретними словами про можливе застосування насильства, вона має місце й тоді, коли винна особа, зокрема, своїми жестами, демонстрацією зброї або інших предметів, які потерпілий об`єктивно може розцінити як такі, що при їх застосуванні його здоров`ю чи життю загрожуватиме небезпека, бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що якщо він протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, то ця погроза буде реалізована, а в потерпілого дійсно таке враження склалося.

Суд звертає увагу на те, що згідно даних обвинувального акту в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_5 , діючи в умовах воєнного стану, погрожуючи потерпілому ножем, завершив намір по заволодінню чужим майном.

Разом з тим, дії ОСОБА_5 , не зважаючи на інкримінування погрози ножем при заволодінні чужим майном, кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

З урахуванням суперечностей, наявних при викладенні фактичних обставин справи та формулюванні обвинувачення з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого, суд приходить до висновку про незрозумілість пред`явленого обвинувачення та кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України..

За наведених обставин обвинувальний акт за змістом не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, складений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, і такі недоліки обвинувального акта перешкодять суду, з урахуванням своєї правової природи (неупередженість, безпристрасність, нейтральність, об`єктивність) ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до пункту 3 (а) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Недотримання вказаних вимог Конвенції при складанні обвинувального акта порушує засади кримінального провадження, і зокрема: засаду законності, яка полягає в неухильному дотриманні вимог міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України (п. 1 ст. 9 КПК), та засаду забезпечення права обвинуваченого на захист (ст. 20 КПК).

Крім того, суд враховує і те, що дозволеної законом процедури пропозиції, вимоги або примушення прокурора судом змінити обвинувачення - немає, оскільки на суд згідно зі ст. 22 КПК України покладено функцію розгляду справи і при цьому недопустимим є покладення на нього функцій, які властиві органам досудового розслідування та державного обвинувачення.

При цьому суд звертає увагу, що повернення обвинувального акта не передбачає поновлення завершеного досудового розслідування. Діючий КПК чітко відмовився від інституту додаткового розслідування, який існував за КПК 1960 року. Відсутність можливості проведення додаткового розслідування після звернення до суду з обвинувальним актом очевидна з тексту Кодексу. Крім того, в Пояснювальній записці до проекту Кодексу зазначалося, що «одним з основних напрямів реформування … стала ліквідація можливості відправлення справи на додаткове розслідування», «підвищенню гарантій прав підозрюваних та обвинувачених сприятиме також …скасування інституту повернення справи на додаткове розслідування».

Повернення обвинувального акта не може використовуватися стороною обвинувачення для проведення будь-яких процесуальних дій, крім приведення його у відповідність до вимог статті 291 КПК, тобто повноваження прокурора обмежені лише усуненням недоліків цього обвинувального акта.

КПК України не передбачає не лише обов`язку, але й можливості відновлення досудового розслідування у випадку повернення обвинувального акта прокурору, оскільки відповідно до статті 282 КПК ця обставина не є підставою для такого відновлення.

Разом з тим, кримінальний процесуальний закон, встановлюючи можливість повернення обвинувального акта прокурору, передбачає, що прокурор має відповідні повноваження для усунення недоліків обвинувального акта на виконання вказівок суду.

Приймаючи рішення про повернення обвинувальному акта прокурору суд вважає, що для усунення недоліків, вказаних у даній ухвалі суду, в проведенні будь-яких слідчих чи процесуальних дій необхідності немає.

При цьому, стороні обвинувачення необхідно звернути увагу, що положень, які би визначали строк, протягом якого після повернення судом обвинувального акта прокурору сторона обвинувачення має виправити недоліки обвинувального акта і звернутися до суду з виправленим обвинувальним актом чинний КПК України не містить. У той же час відповідно до частини 2 статті 113 КПК України будь-яка процесуальна дія має бути виконана без невиправданої затримки.

Таким чином, для усунення недоліків, вказаних в даній ухвалі суду, прокурор, має процесуальну можливість звернутися до суду з виправленим обвинувальним актом, дотримавшись при цьому критерію розумності строків.

Крім того прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави щодо обвинуваченого, посилаючись на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих останньому кримінальних правопорушень, а також на продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та вважаючи, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть в повній мірі забезпечити виконання завдань кримінального провадження та запобігти настанню вищевказаних ризиків.

Захисник ОСОБА_4 , думку якого підтримав обвинувачений, категорично заперечив щодо задоволення клопотання прокурора. Вказував, що заявлені прокурором ризики є недоведеними, обґрунтування про неможливість застосувати більш м`який запобіжний захід - відсутнє. При цьому зауважив, всі свідки допитані, підстав впливати на них - немає. Просив врахувати дані щодо особи обвинуваченого, а саме його молодий вік, те, що останній ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, має місце постійного проживання за місцем реєстрації та змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Також обвинувачений ОСОБА_5 вибачався за вчинене, просив врахувати, що застосування ножа було помилкою, він нормальна людина і ніколи би не заподіяв іншій особі тілесні ушкодження.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступного висновку.

З наявних в розпорядженні суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді відносно обвинуваченого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути арештованим або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

У рішенні ЄСПЛ від 26.06.1991 року у справі «Летельє проти Франції» суд вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою. Розглядаючи скаргу у справі «Мюрей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994 року ЄСПЛ підкреслив, що при визначенні «ступеня підозри» підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту може бути «більш низький поріг обґрунтованості підозри» при вчиненні особливої категорії злочинів». У справі «Мироненко і Мартенко проти України» від 10.12.2009 року ЄСПЛ зазначив, що компетентний суд повинен перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання й подальше тримання під вартою.

Також, суд приймає до уваги, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

При цьому, приймаючи до уваги наявність підстав для розумної підозри щодо причетності обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень в сукупності з даними, що характеризують особу останнього, а саме вік та стан здоров`я, з огляду на ступінь тяжкості правопорушення та вид і розмір покарання, яке може загрожувати в разі визнання обвинуваченого винуватим, суд приходить до висновку про те, що наведені обставини збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не продовживши тримання обвинуваченого під вартою, так як достатні стримуючі фактори, які би свідчили про протилежне, в матеріалах провадження відсутні.

Крім того, судовий розгляд ще не розпочато, що свідчить про високий ризик впливу на свідків та представників потерпілих, з метою зміни ними показань.

Також, беручи до уваги відсутність доказів офіційного джерела доходу та наявності міцних соціальних і сімейних зв`язків обвинуваченого суд вважає, що ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є реальним.

При цьому відомості, які б свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, зокрема за станом здоров`я, в матеріалах провадження також відсутні.

З урахуванням наведеного суд вважає, що обставини, які були підставами для застосування обвинуваченому найбільш суворого вигляду запобіжного заходу не змінились, а встановлені раніше ризики продовжують існувати, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

Також суд вважає за необхідне залишити без зміни раніше визначений розмір застави, з покладенням відповідних обов`язків на обвинуваченого, вважаючи, що саме такий розмір застави зможе забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки та виконання процесуальних обов`язків обвинуваченим.

Керуючись ст. 314 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002842, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України- повернути прокурору.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 20 листопада 2025 року включно.

У разі внесення застави у розмірі тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 840 гривень на депозитний рахунок Територіального Управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та надання документа, що це підтверджує, ОСОБА_5 підлягає звільненню з-під варти з роз`ясненням зобов`язання прибувати за кожною вимогою слідчого, прокурора, суду, та з покладенням на нього наступних обов`язків строком на 2 місяці з моменту звільнення з під-варти: не відлучатись із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора, суду; повідомляти слідчого, прокурора, суд про зміну свого місця проживання; утриматися від спілкування зі свідками, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд та в`їзд в Україну.

Роз`яснити, що в разі невиконання умов застави, застава буде звернута в дохід держави.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня оголошення.

Головуючий: