Номер провадження: 11-кп/813/1394/26
Справа № 520/2639/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000314 від 01.12.2018 року за апеляційною скаргою прокурора Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м.Одеси від 27.11.2025 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеса, громадянина України, українця, з середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на посаді командира відділення розвідувального взводу підрозділу забезпечення військової частини НОМЕР_1 в військовому званні «головний сержант», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , , раніше судимого:

- 22.10.2012 року вироком Малиновського районного суду м.Одеси за ч.1, ч.2, ст.190 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75 КК України з іспитовим строком 2 роки;

- 16.07.2015 року вироком Апеляційного суду Одеської області за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений 27.12.2016 року умовно-достроково на невідбутий термін 1 рік 2 місяці 9 днів,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання призначеного вироком Апеляційного суду Одеської області від 16.07.2015 року та остаточно визначено до відбуття покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 4 місяці.

Строк відбування покарання суд постановив відраховувати з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту ви роком суду залишений без змін.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що він, 15.11.2017 року, близько 20:00 год, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_9 , в ході раптового виниклого умислу вирішив таємно заволодіти грошовими коштами.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , діючи повторно, шляхом вільного доступу, впевнившись що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно викрав належні потерпілому грошові кошти в сумі 2030 доларів США, що згідно курсу НБ України станом на 15.11.2017 року становить 53774 гривень, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 , майнову шкоду на вищевказану суму.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини, просить змінити вирок в частині обчислення строку відбування покарання, відповідно до ч.7 ст.72 КК України зарахувати в строк покарання цілодобовий домашній арешт з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, за період з 27.11.2025 року по день фактичного затримання ОСОБА_8 при виконанні вироку, який набрав законної сили. В іншій частині просить прокурор просить вирок залишити без змін.

Прокурор посилається на те, що під час підготовчого судового засідання, ухвалою суду від 27.11.2025 року відносно ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці.

Прокурор вказує, що в порушення вимог ч.7 ст.72 КК України, ч.4 ст.374 КПК України, в резолютивній частині вироку судом не вирішено питання про зарахування в строк покарання ОСОБА_8 обраного відносно останнього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, виходячи з співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, тобто суд не застосував закон, який підлягає застосуванню.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи повідомленим про дату судового засідання, до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Згідно з ч.4 ст.401 КПК України (далі - КПК) обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Оскільки в апеляційній скарзі прокурора не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого ОСОБА_8 , з огляду на положення ч.4 ст.401 та ч.4 ст.405 КПК, колегія суддів дійшла висновку про можливість провести апеляційний розгляд без участі обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 у суді першої інстанції не заперечував фактичні обставини справи, повністю визнав свою провину в пред`явленому обвинуваченні, не заперечував проти розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорює встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення злочину та доведеність вини ОСОБА_8 за ч.2 ст.185 КК України.

Апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки місцевого суду про доведеність винуватості обвинуваченого за встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку обставин.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_8 злочину не є предметом апеляційного розгляду.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом положень ст.72 КК України, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, колегія суддів зазначає наступне.

Колегію суддів встановлено, що під час досудового розслідування кримінального провадження №0000314 до ОСОБА_8 будь-який запобіжний захід не обирався.

У підготовчому судовому засіданні 27.11.2025 року, ухвалою Київського районного суду м.Одеси до ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Оскаржуваним вироком від 27.11.2025 року, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та йому призначено відповідне покарання.

Відповідно до вироку суду раніше обраний ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту до набрання вироком законної сили залишений без змін.

Пунктом 2 ч.4 ст.374 КПК передбачено, у разі визнання особи винуватою, в резолютивній частині вироку зазначається, в тому числі, рішення про залік досудового тримання під вартою.

Частиною 7 ст.72 КПК встановлено, що домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Проте, в порушення, вимог ч.7 ст.72 КК України та ч.4 ст.374 КПК, місцевий суд, увалюючи обвинувальний вирок відносно ОСОБА_8 , в резолютивній частині не вирішив питання про зарахування в строк покарання засудженому строк застосованого до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Таким чином місцевий суд не застосував закон, який підлягав застосуванню.

Пунктом 2 ч.1 ст.407 КПК передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.1 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.408 КПК, суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Враховуючи те, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу прокурора частково та змінити оскаржений вирок.

Задовольняючи апеляційну скаргу частково апеляційний суд виходить із того, що в прохальній частині скарги прокурор просив відповідно до ч.7 ст.72 КК України зарахувати в строк покарання цілодобовий домашній арешт з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, за період з 27.11.2025 року по день фактичного затримання ОСОБА_8 при виконанні вироку, який набрав законної сили.

Водночас, частиною 6 ст.181 КПК передбачено, що строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд зазначає, що з моменту набрання вироком законної сили скасовуються заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі і запобіжні заходи.

Згідно з ч.2 ст.532 КПК у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Частиною 4 ст.532 КПК встановлено, що судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

У даній справі, з моменту постановлення апеляційним судом цієї ухвали, тобто з 19.01.2026 року, вирок місцевого суду набирає законної сили і, як наслідок, припиняється дія застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

За таких обставин слід констатувати, що ОСОБА_8 перебував під дією застосованого до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту в період з 27.11.2025 року по 19.01.2026 року (день набрання вироком законної сили), і саме цей період має бути зарахований засудженому в строк відбуття покарання за правилами, ч.7 ст.72 КК України.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м.Одеси від 27.11.2025 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України - змінити.

Відповідно до ч.7 ст.72 КК України зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_8 строк застосування до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, за період з 27.11.2025 року по день набрання вироком законної сили, тобто по 19.01.2026 року.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4