Провадження №11-кп/801/823/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого

в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2025, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2025 було відмовлено у задоволенні скарги засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 на заміну покарання з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Колегія суддів першої інстанції мотивує своє рішення тим, що для того, щоб замінити покарання з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, обов`язковою умовою є наявність висновку щодо ступеня виправлення засудженого та форма індивідуального виправлення та ресоціалізації. Оскільки засуджений не надав даних документів ні як додаток до свого клопотання, ні під час судового розгляду, то суд позбавлений можливості у повній мірі оцінити ступінь виправлення засудженого ОСОБА_8 .

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2025, та постановити нову ухвалу, якою задовільнити його клопотання та замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2025 безпідставно відмовлено у задоволенні його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до положень ст. 82 КК України.

На переконання засудженого, суд першої інстанції не врахував усіх фактичних даних, які мають істотне значення для правильного вирішення питання, неправильно застосував положення матеріального закону та зробив висновки, які не відповідають наявним у справі доказам.

Так, у поданій ним скарзі вказується, що під час тривалого перебування у місцях позбавлення волі він дотримувався встановленого порядку відбування покарання, не допускав порушень режиму, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, що підтверджується відповідними характеристиками адміністрації установи.

Крім того, засуджений наголошує, що відповідно до положень ст. 19, 55 Конституції України, кожному гарантується право на правову визначеність та ефективний засіб юридичного захисту. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що довічне позбавлення волі без реальної перспективи звільнення суперечить вимогам ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки таке покарання втрачає свою мету виправлення й перетворюється на нелюдське та таке, що принижує гідність. В Україні сформовано відповідний правовий механізм у вигляді інституту заміни покарання, передбаченого ст. 82 КК України, який і має забезпечувати реалізацію права засуджених на перегляд довічного позбавлення волі за умови досягнення ними належного ступеня виправлення.

Засуджений зазначає, що тривалий строк перебування у місцях позбавлення волі (понад 28 років), відсутність порушень режиму, позитивна характеристика, участь у соціально-виховній роботі та стабільна поведінка є тими об`єктивними факторами, які беззаперечно свідчать про його виправлення та готовність до повернення в суспільство. Суд першої інстанції ці дані безпідставно проігнорував, зробивши необґрунтований висновок про відсутність підстав для застосування положень ст. 82 КК України, що призвело до ухвалення незаконного та несправедливого рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію засудженого ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовільнити, думку захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу свого підзахисного, виступ прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та особову справу засудженого ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала суду не відповідає.

Судом було встановлено, що ОСОБА_8 засуджений вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року за ст. 69, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ч. 2 ст. 17, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до виключної міри покарання смертної кари розстріл з конфіскацією усього особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 15.05.1997 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року щодо ОСОБА_8 залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду Автономної Республіки Крим від 08.06.2000 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року по відношенню до ОСОБА_8 в частині призначення покарання змінено: замість виключної міри покарання смертної кари призначено довічне позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Призначене ОСОБА_8 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України.

Частиною 1 ст. 64 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати не відбутого строку покарання, призначеного вироком

Відповідно ч. 3 ст. 82 КК України, заміна не відбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

На підставі ч. 5 ст. 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Вимогами п. 2 та п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26 квітня 2002 визначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Матеріали про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, які подають органи, що відають виконанням покарання мають відображати процес виправлення засудженого на протязі всього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим орган має надати дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків та витяг із рішення спостережної комісії.

Згідно положень п. 17 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002, суду слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребі у наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Частинами 12, 13 ст. 154 КВК України визначено обставини, які враховуються під час вирішення питання про заміну більш м`яким (позбавлення волі на строк від 15 до 20 років) покарання у виді довічного позбавлення волі.

Зазначені норми зобов`язують приймати таке рішення з урахуванням висновку адміністрації установи щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі, складання якого здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Метою подання такого висновку є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Також, Міністерством юстиції України відповідно до наказу №294/5 від 19.01.2023 року було затверджено «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого» згідно з ч. 1 Порядку зазначається, що цей Порядок визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким (далі - заміна покарання) відповідно до статей 81,82 Кримінального кодексу України, а також інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

У відповідності до ч. 3 Порядку адміністрація установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого статтями 81,82 Кримінального кодексу України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Разом з поданням до суду надаються документи, перелік яких встановлений пунктом 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 14 червня 2012 року за № 957/21269 (далі - Інструкція), та висновок щодо ступеня виправлення засудженого (далі - висновок), форма якого наведена в додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого.

Згідно з ч. 8 Порядку передбачається, що засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації (далі - індивідуальний план), форма якого затверджується Міністерством юстиції України. Індивідуальний план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженому усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженого після звільнення. Індивідуальний план складається засудженим до довічного позбавлення волі разом з начальником відділення СПС у термін не більше ніж 15 календарних днів після завершення проведення оцінки ризиків вчинення повторного правопорушення у двох примірниках. Один примірник зберігається у засудженого, другий - у начальника відділення СПС. Стан його виконання перевіряється заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи кожні шість місяців, про що робиться відповідна відмітка.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, фактично обмежився лише формальною констатацією того, що до матеріалів справи не долучено висновок щодо ступеня виправлення засудженого та індивідуальний план виправлення і ресоціалізації. При цьому суд не вжив заходів для всебічного з`ясування обставин справи та не намагався витребувати ці документи з установи виконання покарань, хоча саме вони мають істотне значення для правильного вирішення питання. Такий підхід суперечить вимогам ст. 22, 23 КПК України щодо обов`язку суду забезпечити повне та неупереджене дослідження всіх обставин. Більше того, суд залишив поза увагою, що тягар подання матеріалів, які характеризують особу засудженого, покладається не лише на сторону захисту, та те, що суд має право і обов`язок витребувати їх з власної ініціативи. Унаслідок цього рішення є передчасним і формальним, оскільки питання про виправлення та можливість зміни покарання було розглянуто без урахування ключових доказових матеріалів.

На запит Вінницького апеляційного суду був наданий висновок щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_8 .

Дослідивши висновок комісії ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла висновку, що засуджений довів своє виправлення та досяг такого рівня позитивних змін у поведінці, який свідчить про доцільність застосування положень ст. 82 КК України.

Із матеріалів убачається, що засуджений протягом тривалого строку відбування покарання не допускає порушень установленого порядку відбування покарання, дотримується правил внутрішнього розпорядку установи, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Його ставлення до режимних вимог є сумлінним і свідчить про сформовану правослухняну поведінку.

Ставлення засудженого до праці та виконання покладених на нього обов`язків є відповідальним: він виконує роботу, бере участь у життєдіяльності установи, проявляє дисциплінованість та прагне дотримуватися встановлених правил. Відсутність ухилення від трудової діяльності свідчить про усвідомлення ним необхідності добросовісного ставлення до праці як важливого чинника ресоціалізації.

Крім того, ставлення до виховних заходів та соціально-виховної роботи характеризується позитивно: засуджений бере участь у запланованих заходах, виконує доручення адміністрації установи, дотримується визначеного порядку, що підтверджує його готовність до поступової інтеграції в суспільство.

Згідно з результатами психологічного обстеження, у засудженого відсутні агресивні прояви чи схильність до конфліктної поведінки. Він зберігає емоційну стабільність, здатний до спілкування у колективі, не виявляє асоціальних тенденцій, критично оцінює минулі вчинки. Висновком визначено середній рівень ризику повторного правопорушення, однак з урахуванням тривалого строку бездоганної поведінки та дотримання всіх вимог режиму такі ризики зведені до мінімуму.

Згідно з результатами оцінювання ступеня виправлення засудженого, за сукупністю показників його поведінки, ставлення до праці, участі у виховних заходах та психологічної характеристики, ОСОБА_8 набрав 67 балів, що, відповідно до встановлених критеріїв, свідчить про достатній рівень виправлення, та підтверджує можливість зміни невідбутої частини покарання на більш м`яке.

На виконання вимог ЄСПЛ, викладених у рішенні Петухов проти України, 06 листопада 2022 року набрав чинності Закон України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим законом гарантується право особи, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, звернутися до суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Так, у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» рішення від 09.07.2013 Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 3 Конвенції вимагає наявності реального механізму перегляду довічного покарання з урахуванням перспективи звільнення, що ґрунтується на пенологічній доцільності його подальшого виконання.

Суд апеляційної інстанції також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сукачов проти України» (заява №?14057/17, рішення від 30.01.2020), у якому Суд визнав наявність системної проблеми в Україні щодо тривалого утримання осіб у неналежних умовах позбавлення волі, що порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини встановив, що відсутність в Україні ефективного превентивного та компенсаційного механізму щодо таких порушень не лише не запобігає їх виникненню, а й унеможливлює ефективне поновлення прав потерпілих осіб.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Такі обставини не зобов`язують суд автоматично задовольняти кожне подібне звернення особи по факту відбуття останньою покарання строком від 15 років. Рішення про заміну покарання відноситься до дискреційних повноважень суду та ухвалюється судом у кожному конкретному випадку індивідуально. При цьому для суду є важливим дослідити у сукупності всі відомості, які характеризують особу засудженого, оскільки суд повинен переконатися в тому, що за час відбування покарання в особистості засудженого відбулися певні позитивні зміни, які свідчать, що останній дійсно став на шлях виправлення, яке може відбутися без відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Дослідивши особову справу засудженого ОСОБА_8 суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступні документи.

З довідки про стягнення та заохочення від 01.03.2024 вбачається, що останнє дисциплінарне стягнення у вигляді догани було накладене на засудженого 02.06.2009 за невиконання команди «підйом». Після цього порушень режиму з боку засудженого не встановлено.

Натомість він неодноразово заохочувався адміністрацією установи виконання покарань:

o16.10.2001 за добросовісне відношення до обов`язків чергового по камері йому було достроково знято раніше накладене стягнення;

o16.10.2002 засудженого заохочено додатковим короткостроковим побаченням за сприяння у виконанні ремонтних робіт у житлових приміщеннях камер;

o02.12.2003 отримав додаткове короткострокове побачення за добру поведінку, чесне ставлення до праці та сумлінне відношення до ремонту житлових приміщень камер.

o07.09.2004 та 18.04.2005 засудженого заохочено додатковими короткостроковими побаченнями за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці;

oнаступні заохочення у вигляді додаткових короткострокових побачень він отримував 25.04.2006, 10.05.2007, 23.04.2008 та 06.03.2009 за сумлінну поведінку і ставлення до праці;

oзаохочення від 01.01.2024 полягало у винесенні подяки за виконання покладених обов`язків та дотримання правил поведінки.

Таким чином, упродовж останніх п`ятнадцяти років засуджений не мав стягнень, натомість характеризується виключно з позитивного боку, що свідчить про його стійке дотримання режимних вимог, належне ставлення до праці та ознаки виправлення.

Згідно з психологічною характеристикою, складеною 01.03.2024, засуджений ОСОБА_8 за своїми інтелектуальними та особистісними особливостями характеризується загальною середньою нормою розвитку інтелекту, що підтверджується результатами тестування за прогресивними матрицями ОСОБА_9 (62%). Йому притаманні низька оперативність мислення, недостатня здатність до актуалізації наявних знань, невисокий рівень загальної культури й ерудованості. При цьому виявлено консерватизм у сприйнятті нового, обмежені інтелектуальні інтереси, орієнтацію на конкретну й практичну діяльність.

За результатами дослідження в межах методики Айзенка у засудженого переважають риси сангвінічного темпераменту, що проявляються у відкритості, активності, товариськості, готовності вступати у нові контакти та прагненні до комунікації. Водночас він схильний до екстраверсії, що свідчить про орієнтованість на взаємодію з оточенням. Методика Кеттела засвідчила такі риси, як поступливість, некритичність, певна залежність від думки інших осіб, конформність та прагнення до дотримання загальноприйнятих норм і правил, що, у поєднанні з нестійкістю у прийнятті рішень, характеризує його як особу, схильну діяти у межах групових орієнтирів.

Додатково, за методикою Сонді, у засудженого встановлено емоційну стабільність, високий контроль поведінки, стресостійкість та впевненість у собі. Разом із тим, виявлено певну незадоволеність власними досягненнями, яка стимулює прагнення до самореалізації та соціального успіху. Поведінкові прояви характеризуються врівноваженістю та стабільністю, а дії спрямованістю на досягнення реального результату.

Водночас характеристикою відзначено і певні негативні особливості особистості засудженого, серед яких домінантність, життєва спритність, упертість, завищене самосприйняття та некритичне ставлення до власних якостей. Разом із тим засуджений вміє керувати своїми емоціями, у тому числі в кризових ситуаціях, діє конструктивно, володіє навичками неконфліктного спілкування, здатний відстоювати власні потреби у ненасильницький спосіб, домовлятися про алгоритм дій та враховувати потреби інших осіб, що свідчить про сформованість умінь конструктивної соціальної взаємодії.

За наданою характеристикою, у засудженого психічних захворювань не виявлено, випадків зловживання алкоголем, агресивних проявів чи схильності до суїцидальної поведінки під час відбування покарання не зафіксовано. Діагностика рівня агресивності за методикою Басса-Даркі показала середні значення: загальний рівень агресивності 14 балів, індекс ворожості 4, що перебуває у межах норми. Засуджений також виявляє тенденцію до прагнення групового визнання і поваги, що підтверджується результатами досліджень мотивації соціально-психологічної активності.

Таким чином, наведені результати психологічного дослідження свідчать, що засуджений має достатній рівень емоційної стабільності, володіє навичками конструктивного та неконфліктного спілкування, здатний до самоконтролю та врахування потреб інших осіб, у нього відсутні ознаки психічних розладів чи деструктивної поведінки. У поєднанні з тривалою відсутністю дисциплінарних стягнень та наявністю численних заохочень це підтверджує сформованість у нього соціально прийнятних моделей поведінки, що має свідчити про позитивні особистісні зміни та наявність ознак виправлення.

З довідки державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» (особова справа том 3, арк. 2) вбачається, що в бухгалтерії установи на виконанні перебували три постанови Староміського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 24.12.2020 про стягнення коштів з доходів засудженого ОСОБА_8 , 1970 року народження, у рахунок виконання виконавчого збору та відшкодування мінімальних витрат виконавчого провадження на загальну суму 389 грн 37 коп. На користь держави вказані позови були погашені засудженим у серпні 2023 року особистими коштами. Заборгованість за зазначеними виконавчими документами відсутня.

Колегія суддів позитивно оцінює той факт, що у засудженого відсутні будь-які грошові заборгованості перед державою, та сприймає дану обставину, як підтвердження того, що ОСОБА_8 став на шлях виправлення.

Відповідно до принципів, сформульованих у рішеннях Європейського суду з прав людини, держава зобов`язана не лише утримуватись від порушення прав людини, а й вживати активних заходів для їх ефективного поновлення, у тому числі шляхом перегляду умов тримання та оцінки можливості пом`якшення покарання. Враховуючи тривалість перебування засудженого в умовах позбавлення волі, це має враховуватись як обставина, що знижує пенологічну доцільність подальшої ізоляції засудженого від суспільства.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує особу засудженого, його життєвий шлях, соціальні заслуги та загальну поведінку, що має істотне значення при оцінці ступеня виправлення. Встановлено, що ОСОБА_8 має бойовий досвід, зокрема є учасником військових дій в Республіці Афганістан, що підтверджується відповідними документами.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 24.04.2018

№?3-р/2018 наголосив, що повага до гідності людини є невід`ємною складовою права на життя, а держава повинна утримуватись від застосування будь-яких форм поводження, що принижує гідність, зокрема у сфері кримінального провадження та виконання покарань.

Відповідно, за умов, коли особа, що відбула понад 29 років позбавлення волі, виявляє стійку позитивну поведінку, демонструє патріотизм, відповідальність і готовність діяти на благо суспільства, зберігає соціальні зв`язки та чітко орієнтується на правомірну модель поведінки, продовження її утримання у формі довічного позбавлення волі втрачає не лише пенологічну, а й конституційну доцільність.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що процедура заміни довічного покарання на покарання на певний строк є не проявом гуманності чи поблажливості, а чітко врегульованим механізмом, закріпленим у кримінальному, кримінально-виконавчому та процесуальному законодавстві, а також нормативно-правових актах, які визначають порядок оцінки ступеня виправлення засудженого.

Ця процедура передбачає обов`язкову наявність об`єктивних і системних критеріїв таких як позитивна поведінка засудженого протягом усього строку відбування покарання, виконання індивідуального плану виправлення і ресоціалізації, наявність відповідного висновку адміністрації установи, відсутність ознак соціальної небезпеки особи та фактичне відбуття не менше 15 років покарання. Таким чином, заміна покарання ґрунтується на правовій доцільності, підтвердженій відповідними фактичними та нормативними даними, а не є виключною прерогативою суду на власний розсуд.

Судом першої інстанції, всупереч вказаним вимогам, не було забезпечено всебічної оцінки усіх необхідних факторів, що мають бути враховані при вирішенні питання про заміну покарання. Рішення було зведено до формального аналізу лише одного аспекту відсутність висновку щодо ступеня виправлення засудженого та форма індивідуального виправлення та ресоціалізації.

Такий підхід суперечить законодавчим приписам, зокрема положенням ч. 14 ст. 134 КВК України, та практиці Касаційного кримінального суду, і не відповідає стандарту комплексної оцінки процесу виправлення засудженого за весь період відбування ним покарання.

Натомість наданий на запит Вінницького апеляційного суду висновок установи виконання покарань, підтверджений виконанням індивідуального плану ресоціалізації, позитивною характеристикою та низьким ризиком рецидиву, свідчить про відповідність засудженого встановленим критеріям для застосування заміни покарання.

Отже, виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Аналіз матеріалів особової справи свідчить, що засуджений досягнув саме тих якісних змін, які закон і суспільство покладають в основу поняття виправлення: сформовано здатність дотримуватись вимог закону, розуміння соціальної значимості власної поведінки та готовність інтегруватися у суспільство без вчинення нових правопорушень. Це дає підстави вважати, що цілі покарання реалізовані, а сам засуджений став на шлях виправлення не лише з формально-правової, а й з моральної точки зору.

Оцінивши в сукупності наведені обставини, колегія суддів доходить висновку, що засуджений ОСОБА_8 став на шлях виправлення, має позитивну характеристику, відбув понад 29 років покарання, що перевищує мінімальний строк, необхідний для заміни покарання відповідно до чинної редакції ст. 82 КК України, і що його подальше утримання у формі довічного позбавлення волі втрачає пенологічну доцільність.

У зв`язку з цим, відмова суду першої інстанції у заміні покарання є необґрунтованою, а тому апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 задовільнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2025, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, скасувати.

Клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк задовольнити.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України замінити засудженому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком Верховним судом АР Крим від 08.06.2000, на покарання у виді 20 (двадцяти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді 20 (двадцяти) років позбавлення волі рахувати з моменту постановлення ухвали про заміну покарання, тобто з 01.10.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4