ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/310/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_9 , на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, має середню спеціальну освіту, не працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначеного покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 5736 грн. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Цивільний позов потерпілого задоволено частково.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 300 000 грн.

В частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальної шкоди в розмірі 41 378 гривень цивільний позов потерпілого залишено без розгляду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 щодо стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди відмовлено.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за наступних обставин.

5 серпня 2023 року, о 12.15 годині, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz 510 КА», д.н.з. НОМЕР_1 , приїхав на територію автомобільного ринку, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Авраменко, 2-а, де здійснив зупинку транспортного засобу на асфальтованому майданчику біля першого кіоску, розташованого справа від в`їзду на вказаний ринок.

У цей же час, зліва від входу до зазначеного кіоску, біля відкидного металевого столу, непорушно стояв пішохід ОСОБА_9 , який був розташований передньою частиною тулуба до столу.

У подальшому, водій ОСОБА_7 , з метою виконати маневр розвороту транспортного засобу, проїхав по вищевказаному асфальтованому майданчику вперед та вліво, де повністю зупинився. Надалі, водій ОСОБА_7 діючи в порушення вимог п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху, відповідно до яких:

- п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

- п. 10.9 «Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб»; розпочав рух заднім ходом, внаслідок чого задньою лівою частиною кузову керованого ним транспортного засобу, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , притиснувши його до відкидного металевого столу.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

У результаті ДТП пішоходу ОСОБА_9 заподіяно тяжке тілесне ушкодження.

Під час проведення судово-медичної експертизи № 2005/к у потерпілого ОСОБА_9 була виявлена закрита травма живота у вигляді саден в ділянці лівого підребер`я (епігастрію), множинних розривів та забою брижі низхідного відділу ободочної кишки, розриву тонкої кишки, забою жирової клітковини, неповного розриву прямих м`язів живота ліворуч. Дана травма у своєму перебігу ускладнилася розвитком некрозу ділянки низхідної ободової кишки через порушення регіонального кровообігу (травма брижі) та ознаками фібринозного перитоніту (під час оперативного втручання по лівому боковому фланку виявлено до 200 мл. фібринозного випоту).

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає призначене ОСОБА_7 додаткове покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції недостатньо врахував характер і ступінь тяжкості наслідків вчиненого злочину, а також дані про особу обвинуваченого.

Так, у результаті грубого порушення обвинуваченим ПДР України, потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, переніс три операції, отримав ІІ групу інвалідності, втратив працездатність, потребує постійного лікування та обмежений у фізичних навантаженнях.

Такі наслідки мають тривалий та незворотний характер, що свідчить про високу суспільну небезпечність дій обвинуваченого.

З огляду на ігнорування правил безпеки, невжиття заходів до надання допомоги потерпілому в ході досудового розслідування та тривалого судового провадження, відсутності активної виплати грошових коштів потерпілому, додаткове покарання на строк 1 рік не відповідає цілям покарання, не забезпечує справедливості та соціальної превенції.

Крім того, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд врахував щире каяття, часткове відшкодування завданих збитків та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Таким чином, суд першої інстанції повторно врахував однакові пом`якшуючі обставини як під час застосування ст. 75 КК України, так і призначення додаткового покарання в мінімальному розмірі.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, який призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а в решті вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі потерпілий, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відносить до категорії тяжких злочинів, обставини та наслідки його вчинення.

Так, в результаті ДТП йому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, він отримав ІІ групу інвалідності, на теперішній час його чотири рази прооперували.

Також вважає, що у обвинуваченого ОСОБА_7 відсутнє щире каяття, оскільки він відшкодував матеріальну шкоду лише перед судовими дебатами, протягом досудового розслідування та судового розгляду намагався уникнути відшкодування завданих збитків, не надав критичної оцінки своєї поведінки, не вибачився та не висловив щирого жалю з приводу скоєного.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 заслуговує на покарання з реальним позбавленням волі, і підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

Звертає увагу, що під час розгляду справи виникли обставини, які свідчать про необхідність збільшити позовні вимоги.

Зокрема, 19 травня 2025 року його було прооперовано, вартість лікування становила 17 422 гривень.

До того ж, від протиправних дій обвинуваченого виникла упущена вигода, оскільки до ДТП він заробляв 2000 гривень на день, а протягом 29 днів лікування він недоотримав 78000 гривень.

Після цього він ще двічі проходив курс лікування, тому за 64 днів він недоотримав ще 128000 гривень, а за 20 днів ще 40000 гривень.

За таких обставин, сукупний розмір недоотриманої вигоди становить 246000 гривень, а загальний розмір завданої його матеріальної шкоди складає 304806 грн. 96 коп.

Просить вирок змінити, призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України більш суворе покарання, а також стягнути з ОСОБА_7 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 304806 грн. 96 коп.

У судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_12 , підтримав свою апеляційну скаргу та зазначив, що йому призначили ще п`яту операцію, він 18 разів приходив до суду, але відбулося лише 3 з них. Враховуючи, що обвинувачений нічого не робив для відшкодування завданої шкоди, вважає, що застосування ст. 75 КК України є неможливим.

Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу прокурора частково, а саме в частині додаткового покарання. Апеляційну скаргу потерпілого підтримала повністю. Вважала, що обвинуваченому необхідно призначити лише реальне покарання, оскільки потерпілий став інвалідом по життєво, йому вирізали частину кишківника. До того ж, ніякого каяття у обвинуваченого не було.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду вважав вирок незаконним, а розмір додаткового покарання є таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставинам справи. З приводу апеляційної скарги потерпілого зазначив, що практика Верховного суду та чинний КПК України не містять заборони зміни цивільного позову.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційних скарги, зазначила, що розмір додаткового покарання відповідає принципам індивідуалізації, а завдана злочином шкода була відшкодована частково, подальші розрахунки потерпілим не доведені.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційних скарги, зазначив, що вину визнає, буде надалі відшкодовувати завдану шкоду, він зустрічався з потерпілим та пропонував йому гроші, але потерпілий попросив 10000. З приводу апеляційної скарги прокурора зазначив, що водійське посвідчення є його єдиним заробітком.

Заслухавши доповідь судді по справі, потерпілого та його представника, прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вироком Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2026 року було задоволено апеляційну скаргу прокурора, частково задоволено апеляційну скаргу потерпілого, скасовано оскаржуваний вирок у частині призначеного покарання та ухвалено в цій частині новий вирок, призначено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 з приводу вирішеного судом першої інстанції цивільного позову, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Частино 1 статті 127 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

23 квітня 2024 року потерпілий ОСОБА_13 подав цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на його користь матеріальної шкоди в сумі 41384 грн. 96 коп. та моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн. (т. 1, а.с. 105-125).

В подальшому, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, 3 червня 2025 року та 17 вересня 2025 року потерпілий ОСОБА_13 подав заяви про збільшення позовних вимог (т. 2, а.с. 33-39, 80-89).

Суд першої інстанції залишив без розгляду вказані заяви про збільшення позовних вимог у зв`язку з пропуском строку подачі цивільних позовів, які передбачені положеннями КПК та ЦПК України, у зв`язку з чим вирішував лише первісний цивільний позов потерпілого, поданий 23 квітня 2024 року.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, цивільний позов потерпілий подав до суду 23 квітня 2024 року, тому порушень вимог ст. 128 КПК України під час звернення потерпілого з цивільним позовом не було, оскільки його було подано до початку судового розгляду.

Висновки суду першої інстанції про безпідставне збільшення позовних вимог потерпілого під час розгляду справи не ґрунтуються на вимогах закону, адже КПК України не обмежує потерпілого у зміні цивільного позову, у тому числі й збільшенні його розміру.

Вказаний висновок колегії суддів узгоджується з практикою Верховного Суду, висловленою у постанові від 14 вересня 2021 року (справа № 395/875/19) та постанові від 16 вересня 2020 року (справа № 569/713/18).

Таким чином, у суду першої інстанції не було законних підстав для залишення без розгляду заяв потерпілого ОСОБА_9 про збільшення розміру позовних вимог.

За вищенаведених обставин, на переконання апеляційного суду, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України.

Частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний здійснити дослідження доказів виключно за клопотанням учасників судового провадження.

Оскільки в ході апеляційного розгляду учасники судового провадження з відповідним клопотанням про проведення судового розгляду з дослідженням доказів по цивільному позову потерпілого ОСОБА_9 не звертались, а задля правильного вирішення цивільного позову необхідно провести судовий розгляд з обов`язковим дослідженням цивільного позову та наданих на його підтвердження доказів, то апеляційний суд не наділений процесуальним правом самостійно, з власної ініціативи здійснити їх дослідження.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі апелянтом оскаржуються загальна сума матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілого, а також те, що вказані питання потребують ретельного дослідження, включаючи правильне проведення розрахунків цивільно-правового характеру, вирок суду відносно ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду цивільного позову в порядку цивільного судочинства.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2025 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 скасувати, призначити новий розгляд в частині вирішення позову в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4