Номер провадження: 11-кп/813/384/25
Справа № 501/2471/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Іллічівського міського суду Одеської обл. від 05.10.2023 у к/п №0000168 від 03.02.2021 відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Красне Тарутинського району Одеської обл., громадянина України, із вищою освітою, одруженого, маючого двох малолітніх дітей 2012 та 2015 р.н., тимчасово не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 3 роки.

З набранням вироку законної сили, з метою його виконання ОСОБА_8 затримати та взяти під варту.

Покарання у виді позбавлення волі обчислювати з моменту затримання обвинуваченого з метою виконання вироку.

До набрання вироком законної сили застосовано до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною без дозволу суду залишати житло за адерсою: АДРЕСА_2 , з 22 год. вечора до 06 год. наступної доби.

До набрання вироком законної сили на ОСОБА_8 покладено обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися з Одеської обл. без дозволу прокурора та суду; повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до органу Державної міграційної служби свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 464 000 грн.

Залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_8 .

З метою забезпечення виконання вироку в частині майнових стягнень за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_10 , залишено в силі арешти майна, накладені ухвалами слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 04.02.2021 та Іллічівського міськсуду Одеської обл. від 06.09.2021.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експертів для проведення експертиз в сумі 3 947, 03 грн та вирішено питання щодо долі речових доказів.

Вказаним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 02.02.2021 приблизно о 13:30 год керував власним, технічно справним автомобілем «OPEL OMEGA», д.н.з. НОМЕР_1 , у світлу пору доби та в умовах необмеженої видимості здійснював рух по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул. Промислова, в м. Чорноморськ Одеського району Одеської області, з боку вул. Транспортна в напрямку вул. Перемоги, смт. Олександрівка Одеського району Одеської обл. На зазначеній ділянці проїзної частини організовано двосторонній рух, одна смуга руху у напрямку вул. Транспортна, дві смуги руху у напрямку вул. Перемоги смт. Олександрівка, напрямки руху поділені суцільною лінією дорожньої розмітки 1.1 ПДР. Автомобіль під керуванням ОСОБА_8 рухався по лівій смузі свого напрямку руху, з допустимою для населеного пункту швидкістю приблизно 50 км/год, при цьому ОСОБА_8 був неуважним, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, в установлених межах безпечної швидкості, обрав швидкість руху керованого автомобіля, без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку і не дає можливість йому постійно контролювати рух автомобіля, чим порушив вимоги п.п. 1.5., п/п «б» п. 2.3. «Правил дорожнього руху».

Проїжджаючи по зазначеній ділянці дороги та наближаючись до розташованої ліворуч за ходом руху АЗС «Motto» 15Т (смт. Олександрівка, вул. Перемоги, буд. 15Т) та нерегульованого пішохідного переходу, про який його інформували інформаційно-вказівні дорожні знаки 5.35.1 і 5.35.2 «Пішохідний перехід» та горизонтальна розмітка білого кольору 1.14.1 «зебра», перед яким на правому тротуарі напроти дорожньої розмітки «зебра» зупинився пішохід похилого віку спираючись на палицю, витягнув праву руку вперед, махаючи нею, зупиняючи маршрутний автобус «MERCEDES Sprinter», д.н.з. НОМЕР_2 , який та на цей час рухався у зустрічному напрямку по міському маршруту № 4 «Олександрівка - Чорноморськ», під`їжджав до пішохідного переходу, водій якого, побачивши пасажира, почав зупинятися на розташованої за пішохідним переходом, за ходом його руху, зупинки громадського транспорту.

Проявляючи злочинну самовпевненість, та маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_8 , заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, чим порушив вимоги п.п. 1.7., 4.16. ПДР України.

Так, отримуючи об`єктивні ознаки зміни дорожньої обстановки, що виразились у появі попереду на проїзній частині небезпеки у русі, у вигляді пішохода похилого віку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який спираючись на палицю почав перетинати проїзну частину у встановленому для переходу місці - по зазначеному пішохідному переходу, з правого боку ліворуч, за ходом руху автомобіля, водій ОСОБА_8 , не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких можуть бути створені перешкоди або небезпека для руху, відволікся від керування, через недбалість, позбавив себе можливості уникнути аварійної ситуації, хоча завчасно міг виявити пішохода на дорозі, проігнорував вимоги п.п. 18.1., 12.3. ПДР України.

Як наслідок, водій ОСОБА_8 допустив наїзд передньою частиною керованого автомобіля «OPEL OMEGA», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_12 під час якого відбулось закидання тіла пішохода на капот, переднє вітрове скло, з наступним відкиданням та падінням потерпілого на дорожнє покриття.

В результаті ДТП пішохід ОСОБА_12 , отримав тілесні ушкодження, від яких настала його смерть ІНФОРМАЦІЯ_3 о 06 год., у КНП «Чорноморська лікарня» ЧМР, яка перебуває в прямому причинному зв`язку з поєднаною травмою голови, тулуба та лівої кінцівки у вигляді відкритої черепно-мозкової травми (перелому кісток склепіння та основи черепа зліва, крововиливів під м`якими мозковими оболонками, контузій них крововиливів головного мозку), закритої травми шийного відділу хребта (неповний розрив між хребцевого диска шийного відділу хребта), закритої травми грудної клітини (переломів лівої ключиці, лівої лопатки, двобічних переломів ребер), травми лівої нижньої кінцівки (відкритих переломів великогомілкової і малогомілкової кісток). Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_12 з`явився шок.

Отже, водій автомобіля «OPEL OMEGA», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 шляхом належного виконання вимог п.п. 1.5, 2.3, п/п б) 1.7, 4.16, 12.1, 18.1 «Правил дорожнього руху» України гарантовано мав технічну можливість запобігти ДТП, і саме його фактичні дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням події цієї пригоди.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка їх подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини справи, правильність кваліфікації та доведеність вини, зазначив, що вирок суду в частині призначеного покарання не відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з огляду на наступне:

- суд 1-ої інстанції при призначені покарання безпідставно не врахував обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та бажання добровільного відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання;

- суд 1-ої інстанції в повній мір не врахував того, що обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на облік у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, одружений, має місце постійного проживання, за яким позитивно характеризується, позитивно характеризується за минулим місцем роботи, має на утриманні батька пенсіонера та двох малолітніх дітей, один з яких має захворювання;

- суд 1-ої інстанції не врахував, а лише прийняв до відома висновки органу з питань пробації, які викладені у досудовій доповіді, а саме те, що орган з питань пробації вважає, що виправлення ОСОБА_8 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства;

- суд 1-ої інстанції не прийняв до уваги спроби обвинуваченого зустрічі з потерпілою ОСОБА_10 , а також її представником ОСОБА_7 для вирішення питання відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, в подальшому у зв`язку із відмовами потерпілої ОСОБА_10 , а також її представника ОСОБА_7 , була спроба перерахування частини грошових коштів поштовим переводом на адресу потерпілої, але грошові кошти були повернуті відправнику ОСОБА_8 ;

- судом 1-ої інстанції не було враховано поведінку обвинуваченого після настання ДТП, а саме те, що він викликав на місце ДТП швидку медичну допомогу та поліцію, намагався надати медичну допомогу потерпілому, що у відповідності до ст. 66 КК України є обставинами, що пом`якшують покарання;

- також не було взято до уваги, що з моменту вчинення злочину до ухвалення вироку пройшло майже два роки, на протязі яких ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, не вчинив нового злочину та не вчинив спробу ухилитись від слідства та суду, що є свідченням можливості його виправлення без ізоляції від суспільства;

- суд 1-ої інстанції взагалі не мотивував своє рішення в частині необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі викладеного, захисник ОСОБА_9 просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, обвинуваченого та представника потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюється винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржуваний вирок в цій частині та констатує, що його дії правильно кваліфіковані судом за ч.2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Що стосується доводів сторони захисту стосовно надмірної суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 судом 1-ої інстанції основного покарання, колегія суддів вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно із абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Санкція кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_8 та передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: характер та обставини вчиненого ним кримінального правопорушення; характеристику особи обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні непрацездатного батька та двох малолітніх дітей, один із яких має захворювання, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання та за минулим місцем роботи.

Обставини, які відповідно до ст. 66, 67 КК України пом`якшують або обтяжують покарання суд вважав не доведеними.

Окрім того, суд 1-ої інстанції прийняв до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, згідно якої ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюються як низькі, виправлення без позбавлення волі можливе та не становить небезпеки для суспільства. (т. 1, а.с. 126-128).

З урахуванням вказаних обставин, суд дійшов висновку про призначення покарання в нижніх межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Водночас, виправлення обвинуваченого зі звільненням від відбування покарання з випробуванням суд вважав неможливим, оскільки обвинувачений не усвідомлював своєї вини у вчиненому та протягом тривалого часу розслідування та судового розгляду не відшкодував потерпілій шкоду, здійснивши спробу перерахувати частину грошових коштів поштовим переводом на ім`я потерпілої, про що зазначив захисник лише після завершення судового розгляду в судових дебатах.

Натомість, апеляційний суд не погоджується із висновком суду в наведеній частині та вважає обґрунтованими вимоги сторони захисту щодо можливості звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з огляду на наступне.

Так, суд апеляційної інстанції враховує роз`яснення, які містяться в п.п. 20-21 Постанови Пленуму ВСУ №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005, відповідно до яких при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.ч. 1 та 2 ст. 286 та ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, в тому числі додаткового, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст. 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

За правилами ст. 75 КК України (в редакції Закону, яка діяла станом на час вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням..

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Так, на підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому та вчиняв необхідні дії з метою відшкодування завданої потерпілій шкоди.

Окрім того, в ході апеляційного розгляду встановлено, що 15.11.2023 потерпіла ОСОБА_10 склала розписку про те, що отримала від обвинуваченого ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 464 000 грн, у зв`язку із чим вважає, що її вимоги за поданим цивільним позовом задоволені у повному обсязі.

Також в матеріалах справи міститься заява потерпілої ОСОБА_10 від 29.09.2025, у якій вона посилаючись на відшкодування обвинуваченим шкоди у повному обсязі та наявність у нього двох малолітніх дітей, вважала за можливе застосувати до нього покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, термін якого просила визначити на розсуд апеляційного суду.

Водночас, представник потерпілої ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу сторони захисту, а також підтвердила, що потерпілій відшкодовано шкоду у повному обсязі, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_8 вона не має, просила призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

При цьому, прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскільки позиція потерпілої та відшкодування останній збитків не є вирішальною обставиною при призначенні судом покарання.

В даному випадку суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ККС ВС від 27.10.2020 у справі №664/2526/19 (провадження №51-3420км20), думка потерпілої особи та висновок органу пробації щодо можливості застосування стосовно особи положень ст. 75 КК України можуть бути враховані судом у сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 цього Кодексу, під час призначення покарання за вчинене кримінальне правопорушення у мінімальних межах, визначених у санкції статті, однак не є вирішальними під час прийняття судом відповідного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із доводами прокурора, що позиція потерпілої стосовно призначення покарання не є обов`язковою для суду, разом із тим, вважає, що така позиція потерпілої, яка претензій до обвинуваченого не має та підтримує апеляційну скаргу сторони захисту, є важливою та повинна ураховуватися в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України.

Як і заслуговує на увагу досудова доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, згідно якої ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюються як низькі, виправлення без позбавлення волі можливе та не становить небезпеки для суспільства (т. 1, а.с. 126-128).

Переглядаючи вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання, апеляційний суд також враховує ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, яке за формою вини належить до категорії необережних злочинів, ступінь його суспільної небезпечності та наслідки (безумовно тяжкі), дані, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий (т. 2, а.с. 161), має на утриманні непрацездатного батька (т. 2, а.с. 173), а також двох малолітніх дітей (т. 2, а.с. 168,169), один з яких має захворювання (т.2, а.с.174,175), одружений (т. 2, а.с.167), позитивно характеризується за місцем проживання (т. 2, а.с. 176, 177, 178) та за минулим місцем роботи (т. 2 а.с. 179).

Відповідно до ст. 66 КК України апеляційним судом обставинами, що пом`якшують ОСОБА_13 покарання, визнаються: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування потерпілій завданої шкоди, при цьому обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що усі наведені обставини в своїй сукупності зменшують ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що як в ході досудового розслідування, так і в судах першої та апеляційної інстанцій, обставин, які б переконливо свідчили про те, що ОСОБА_8 становить істотну (явну) небезпеку для суспільства не встановлено, про що також свідчить поведінка обвинуваченого як після вчинення правопорушення з надання на місці ДТП невідкладеної допомоги потерпілому та виклику швидкої, так і в подальшому шляхом відшкодування завданої потерпілому шкоди у повному об`ємі, невчинення нових правопорушень, а загальні посилання прокурора на ступінь суспільної небезпеки правопорушення, як і його наслідки, беззаперечно не вказує на неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку щодо можливості застосування до ОСОБА_8 такої форми реалізації кримінальної відповідальності у виді звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки у даному конкретному кримінальному провадженні досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи та враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Наведені апеляційним судом висновки узгоджуються з правовою позицією, яка викладена в постанові ККС у складі ВС від 17.09.2025 у справі № 296/12194/23 (провадження № 51-1976 км 25).

Крім того, враховуючи конкретні обставини цього кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які його обтяжують, призначене йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки є законним, справедливим та співмірним характеру вчинених дій, тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати таке покарання явно несправедливим, як про це наголошено стороною захисту в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд наголошує про необхідність призначення такого додаткового покарання, враховуючи, що кримінальне правопорушення вчинено, хоча і з необережності, однак під час керування джерелом підвищеної небезпеки в межах населеного пункту шляхом наїзду на пішохода, що призвело до спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, від чого настала смерть.

При цьому колегія суддів враховує, що під час розгляду справи в суді 1-ої інстанції не встановлено даних, що робота водієм є єдиним джерелом доходів обвинуваченого, і позбавлення його права керування транспортними засобами позбавить його такого джерела доходів. Не надано конкретних доказів цього і в ході апеляційного розгляду.

Водночас, уникнення обвинуваченим додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами негативно вплине на сприйняття іншими водіями необхідності суворо дотримуватися правил дорожнього руху.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, його тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, наявність кількох обставин, що пом`якшують та відсутність обставин, що його обтяжує, а також позиція потерпілої свідчать про те, що призначення йому покарання, передбаченого санкцією статті у виді позбавлення волі строком на 3 роки в даному конкретному випадку є занадто суворим, натомість, обвинуваченому можливо призначити більш м`яке покарання, із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з встановленням іспитового строку 2 роки, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Відтак, оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції підлягає відповідній зміні, в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пункт 4 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Згідно із ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 та відповідної зміни вироку суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, із мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407-409, 414, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Іллічівського міського суду Одеської обл. від 05.10.2023, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України змінити в частині призначення покарання.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного йому основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, із встановленням іспитового строку 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти орган пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4