Номер провадження: 11-сс/813/2147/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.10.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001663 від 12.09.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407, ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України,

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.10.2025 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно вилучене 25.09.2025 в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон марки Iphone 16 Pro max у корпусі чорного кольору ІМЕІ1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 із сім карткою з номером НОМЕР_3 ; ноутбук «Macbook Air», серійний номер: «MAPGW9PWJ9». у корпусі темно синього кольору, із забороною відчуження, розпорядження та користування.

Рішення мотивоване тим, що вилучене майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки може містити в собі відомості щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в рамках кримінального провадження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу. оскільки вважає що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального закону.

Доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 , не повідомлено про підозру. Слідчий вже має всю інформацію, яка міститься в цих телефонах, так як у кримінальному провадженні №0001663 від 12.09.2024 він вже вилучав, телефон, з таким самим номером НОМЕР_4 , який належить, ОСОБА_7 , та аналізував інформацію, яка в ньому міститься.

Слідчий суддя проігнорував, що станом на 21.10.2025 ОСОБА_7 проходить військову службу в іншій військовій частині, а саме в/ч: НОМЕР_5 , законно отримує грошове забезпечення та жодним чином не контактує з фігурантами кримінального провадження, що прямо свідчить про відсутність на вилучених технічних засобах будь-яких відомостей, які б свідчили про причетність гр. ОСОБА_7 до кримінального правопорушення. Зазначає, що вилучене майно не відповідає ознакам визначних ст. 98 КПК України.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому у задоволенні клопотання про накладання арешту на майно.

Згідно положень ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження у судове засідання не перешкоджає проведенню розгляду клопотання про арешт майна, прокурор ОСОБА_8 був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, надав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі, зазначив, що апеляційна скарга представника є необґрунтованою та такою що задоволенню не підлягає, в зв`язку з чим апеляційний суд, вислухавши думку учасників апеляційного провадження, які не заперечували проти продовження розгляду справи без участі прокурора, вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності прокурора ОСОБА_8 .

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення власника майна та його представника, які підтримала подану апеляційну скаргу, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001663 від 12.09.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що впродовж червня 2022 року серпня 2024 року, тобто в умовах воєнного стану, невстановлені службові особи військової частини НОМЕР_6 в АДРЕСА_2 , зловживаючи своїм службовим становищем, шляхом неправомірного нарахування заробітної плати військовослужбовцям вказаної військової частини, у власних інтересах, здійснили розтрату грошових коштів з Державного бюджету України на суму 827000 гривень, що складає великі розміри.

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що 07.03.2022 наказом т.в.о. начальника Військової академії ОСОБА_9 (по стройовій частині) №52 солдата запасу ОСОБА_10 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), відповідно до Указу Президента №69/2022 «Про загальну мобілізацію» прийнято на військову службу за призовом під час мобілізації та призначено на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони Військової академії, ВОС-100915А та зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення.

Також, в ході досудового розслідування встановлено, що за результатами проведення службового розслідування, відповідно до вимог ст. 85 Дисциплінарного статут Збройних сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371, а також наказу начальника Військової академії від 26.06.2024 №545 «Про призначення службового розслідування» та від 23.07.2024 №630 «Про продовження строку службового розслідування», складено Акт службового розслідування за фактом відсутності на службі військовослужбовця призову за загальною мобілізацією водія взводу забезпечення підготовки спеціалістів автомобільних підрозділів роти забезпечення підготовки спеціалістів матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_6 солдата ОСОБА_10 , з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню даного правопорушення, відповідно до результатів якого: «…факт самовільного неприбуття о 08 год 00 хв 04.04.2024 до нового місця проходження військової служби військової частини НОМЕР_6 солдата ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, водія взводу забезпечення підготовки спеціалістів автомобільних підрозділів роти забезпечення підготовки спеціалістів матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_6 ), а також проведення часу станом на 15.08.2024 на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, підтвердився. Разом з тим, з матеріалів службового розслідування встановлено, що документального підтвердження законності перебування солдата ОСОБА_10 за межами Військової академії (м. Одеса) або виконання інших службових обов`язків у відрядженні не має, у зв`язку з чим слід дійти висновку про неприбуття солдата ОСОБА_10 до Військової академії (м. Одеса) із відрядження 15.06.2022…».

Додатково встановлено, що військовослужбовцю призову за загальною мобілізацією водію взводу забезпечення підготовки спеціалістів автомобільних підрозділів роти забезпечення підготовки спеціалістів матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_6 солдата ОСОБА_10 з квітня 2022 року по квітень 2024 року здійснювались виплати: грошового забезпечення у розмірі від 10 318, 10 грн. (десяти тисяч триста вісімнадцяти гривень десяти копійок) до 22 040, 24 грн. (двадцяти двох тисяч сорока гривень двадцяти чотирьох копійок) щомісячно; додаткової винагороди (за участь у бойових діях та виконань спеціальних завдань) у розмірі від 18 387, 09 грн. (вісімнадцяти тисяч трьохсот вісімдесяти семи гривень дев`яти копійок) до 30 000,00 грн. (тридцяти тисяч гривень); грошової допомоги на оздоровлення у розмірі від 12 122,10 грн. (дванадцяти тисяч ста двадцяти двох гривень десяти копійок) до 21 329,25 грн. (двадцяти однієї тисячі трьохсот двадцяти дев`яти гривень двадцяти п`яти копійок), а також матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі 530,00 грн. (п`ятсот тридцяти гривень), що загалом складає 800 134,02 грн. (вісімсот тисяч сто тридцять чотири гривні дві копійки) відповідних виплат з фонду Державного бюджету України за період дії воєнного стану на території України.

При цьому, до матеріалів службового розслідування долучено відповідні службові рапорти на виплати передбачених законом видів грошового забезпечення, складених та підписаних від імені військовослужбовця призову за загальною мобілізацією водія взводу забезпечення підготовки спеціалістів автомобільних підрозділів роти забезпечення підготовки спеціалістів матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_6 солдата ОСОБА_10 , на яких наявні резолюції безпосереднього керівництва військовослужбовця у вигляді записів «клопочу по суті рапорту ОСОБА_10 », «до наказу» тощо. Так, зміст рапортів на виплати передбачених законом видів грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_10 (в частині, що стосується звернення про нарахування відповідних виплат самого ОСОБА_10 ), в кожному окремому випадку виконаний різними видами каліграфії (імовірніше за все, різними особами), що свідчить про факт підробки відповідних документів невстановленими досудовим розслідуванням особами.

Також встановлено, що відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, громадянин України ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , 30.04.2022 о 07 год. 17 хв. здійснив виїзд за межі державного кордону України через пункт пропуску «Маяки-Удобне», без фактичного повернення на територію України (станом момент на отримання інформації 18.10.2024).

Виходячи з викладеного, службовими особами військової частини НОМЕР_6 Військової академії ( АДРЕСА_2 ), всупереч імперативних вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», а також Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України №280 від 15.09.2022 «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України» здійснено розтрату коштів Державного бюджету України в умовах воєнного стану, вчинене у великих розмірах, що в подальшому стало підставою на реалізацію незаконного нарахування грошових коштів на розрахункові рахунки особи, яка фактично не виконувала обов`язки військовослужбовця та перебувала за межами Державного кордону України, чим спричинено збитки Державі на суму 800 134,02 грн. (вісімсот тисяч сто тридцять чотири гривні дві копійки).

Відповідні дії стали можливі лише за участі безпосереднього керівництва військовослужбовця ОСОБА_10 , на яких законом покладено обов`язки щодо дотримання імперативних вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 та Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України № 280 від 15.09.2022, а саме: командира роти охорони взводу охорони відділення охорони Військової академії в/ч НОМЕР_6 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; командира взводу роти охорони відділення охорони Військової академії в/ч НОМЕР_6 ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; начальника штабу в/ч НОМЕР_6 ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; командира в/ч НОМЕР_6 ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; начальника відділу (групи) персоналу та стройового штабу Військової академії в/ч НОМЕР_6 ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; командира роти забезпечення підготовки спеціалістів матеріально технічного забезпечення ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; майстра роти забезпечення підготовки спеціалістів матеріально-технічного забезпечення в/ч НОМЕР_6 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Вказані факти підтверджуються матеріалами кримінального провадження, а саме: Актом службового розслідування, відповідно до вимог ст. 85 Дисциплінарного статут Збройних сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 за фактом відсутності на службі військовослужбовця призову за загальною мобілізацією водія взводу забезпечення підготовки спеціалістів автомобільних підрозділів роти забезпечення підготовки спеціалістів матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_6 солдата ОСОБА_10 ; офіційною інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Попередня правова кваліфікація злочину є самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану передбачена ч. 5 ст. 407 КК України; розтрата службовими особами коштів Державного бюджету України в умовах воєнного стану, вчинена у великих розмірах, що в подальшому стало підставою на реалізацію незаконного нарахування грошових коштів на розрахункові рахунки особи, яка фактично не виконувала обов`язки військовослужбовця та перебувала за межами Державного кордону України, чим спричинено збитки Державі, передбачена ч. 4 ст. 191 КК України; зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, якщо воно спричинило тяжкі наслідки передбачена ч. 2 ст. 364 КК України.

В подальшому, з метою швидкого, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області надано доручення в порядку ст. 40 КПК України до Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо встановлення всіх осіб, що можуть бути причетні до вчинення кримінального правопорушення, а також можливі факти скоєння інших кримінальних правопорушень.

В ході виконання вказаного доручення, співробітниками Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України встановлено, що до вчинення кримінального правопорушення причетний ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_9 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

25 вересня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Одеси проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного мешкання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , в ході якого виявлено та вилучено:

- мобільний телефон марки Iphone 16 Pro max у корпусі чорного кольору ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 із сім карткою з номером НОМЕР_3 ;

- ноутбук «Macbook Air», серійний номер: «MAPGW9PWJ9», у корпусі темно- синього кольору.

25.09.2025 перелічені речі постановою слідчого визнано речовими доказами.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку, що вилучене в ході обшуку майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки воно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, є всі підстави вважати що майно могло бути знаряддям вчинення злочину, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Накладення арешту на вилучені під час обшуку мобільний телефон та ноутбук потрібно для проведення їх детального огляду, проведення судових експертиз, які неможливо провести без наявності у органу досудового розслідування вилученого майна, з метою встановлення наявності доказів, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження.

Зв`язок даного майна із вчиненням злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

З огляду на вищевикладене, будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційнийсуд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.10.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001663 від 12.09.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого 4.5 ст. 407, ч 4 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4