УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

м. Київ

справа № 466/10780/24

провадження № 51-4584 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком суду законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання - 29 липня 2024 року.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на її користь 221 082,24 грн матеріальної та 100 000 грн моральної шкоди.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 29 липня 2024 року, близько 03 год 20 хв., перебуваючи у м. Львові, маючи умисел на знищення чужого майна шляхом підпалу, взявши з собою пластикову пляшку ємністю 3 літри, всередині якої знаходилась горюча речовина, підійшов до транспортного засобу, а саме автомобіля марки «Opel», моделі «Meriva», із реєстраційним номером НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_6 , та був припаркований поруч із будинком № 11 по вул. Торф`яній у м. Львові. Реалізуючи свій злочинний умисел, вилив на капот та під зазначений автомобіль горючу речовину із принесеної пластикової пляшки, за допомогою запальнички підпалив горючу речовину, у результаті чого транспортний засіб загорівся. Після цього, ОСОБА_5 з місця вчинення злочину втік, чим заподіяв ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі

287 305,73 грн.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також безпідставне стягнення моральної шкоди у розмірі

100 000 грн, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування вказує, що судами не було належним чином враховано думку потерпілої, дані про особу засудженого, його щире каяття та визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне часткове відшкодування завданої шкоди, а також вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих і сімейних обставин, участь ОСОБА_5 у волонтерській діяльності та здійснення ним добровільного внеску на матеріально-технічні потреби Збройних Сил України, які, на його переконання, суди мали право визнати обставинами, що пом`якшують покарання. Зазначає, що станом на теперішній час ОСОБА_5 частково відшкодував потерпілій завдану матеріальну шкоду в розмірі 66 223,49 грн, що становить близько чверті заподіяної шкоди та надає останній можливість скористатися кредитними коштами для придбання автомобіля. Крім того, захисник заперечує правильність кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 194 КК України, вказуючи, що встановленими у справі обставинами не підтверджено настання наслідків у вигляді майнової шкоди у великому чи особливо великому розмірі, а також загибелі людей чи інших тяжких наслідків. Також звертає увагу, що обов`язковою кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, є спосіб його вчинення. За твердженням захисника, використана для підпалу суміш не є саморобним запалювальним пристроєм типу «коктейль Молотова» чи вибуховою речовиною, що ставить під сумнів висновок суду про застосування загальнонебезпечного способу, при цьому підпал автомобіля було вчинено у нічний час, за відсутності водія та пасажирів, у безлюдному місці, що, на його переконання, свідчить про відсутність у ОСОБА_5 умислу на заподіяння шкоди оточуючим. Також ОСОБА_4 вважає, що при стягненні моральної шкоди суди не врахували майновий стан та сімейні обставини засудженого, тому без належного обґрунтування визначили розмір заподіяної потерпілій шкоди, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які належні докази, зокрема, медичні документи, які б підтверджували наявність і ступінь її душевних страждань. Окрім того, стверджує, що судове рішення апеляційної інстанції ухвалено незаконним складом суду, оскільки судді ОСОБА_7 та ОСОБА_8 раніше брали участь у розгляді апеляційної скарги ОСОБА_4 на ухвалу про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судових рішень в касаційному порядку.

При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Як слідує із вироку, провадження у місцевому суді було розглянуто в порядку

ч. 3 ст. 349 КПК України.

За приписами вказаної процесуальної норми, у разі розгляду кримінального провадження без дослідження доказів, щодо обставин, які ніким не оспорюються, учасники судового провадження будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи.

З наведеного слідує, що ОСОБА_5 погодився із встановленими органом досудового розслідування фактичними обставинами вчинення кримінального правопорушення, зокрема, і щодо способу вчинення кримінального правопорушення. Отже, ці обставини не можуть бути предметом оскарження в силу положень ч. 3 ст. 349, ч. 2 ст. 394 КПК України.

Разом з тим, захисник не погоджується з кримінально-правовою оцінкою дій засудженого за ч. 2 ст. 194 КК України, оскільки вважає, що інкриміноване діяння не заподіяло майнової шкоди у великих чи особливо великих розмірах, не вчинено загальнонебезпечним способом, а також не потягло загибелі людей чи інших тяжких наслідків, передбачених диспозицією цієї норми.

Водночас, за змістом ч. 2 ст. 194 КК України однією із ознак кваліфікованого складу цього злочину є вчинення його шляхом підпалу.

Як убачається з вироку, умисне знищення майна потерпілої було вчинено саме шляхом підпалу, що не заперечується стороною захисту. Натомість, засудженому не інкримінувалось умисне знищення або пошкодження чужого майна, яке спричинило шкоду у великих чи особливо великих розмірах, було вчинене загальнонебезпечним способом та потягло загибель людей чи інших тяжких наслідків. Тому доводи захисника щодо неправильної кваліфікації дій засудженого, що потягло призначення надмірно суворого покарання є безпідставними.

Такий правовий підхід узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зокрема, викладеною у постанові від 05 листопада 2020 року у справі № 536/621/16-к (провадження № 51-3166 км 20).

Окрім того, зі змісту скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов'язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов'язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом'якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_5 , обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, а також обставину, яка його обтяжує, - рецидив злочинів.

Санкцією ч. 2 ст. 194 КК України передбаченопокарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до десяти років.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкції вказаної правової нормиу виді позбавлення волі на строк 6 років, оскільки дійшов висновку, що за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, сторона захисту звернулась із апеляційними скаргами, які є аналогічні доводам касаційної скарги, за результатами розгляду яких суд апеляційної інстанції залишив їх без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні

ОСОБА_5 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК України, зокрема й ті, на які посилалась сторона захисту, при цьому зазначив, що підстави для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 відсутні, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Неспроможним є твердження захисника про неврахування судами попередніх інстанцій активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставини, що пом`якшує покарання, оскільки таким необхідно вважати надання добровільної допомоги органам досудового розслідування (дізнання) будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття співучасників, надання допомоги в їх затриманні, добровільна видача знарядь та засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом або ж допомога у розшуку цього майна.

Як слідує із касаційної скарги, стверджуючи про неврахування активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, захисник не вказує яку саме добровільну допомогу органам дізнання надав засуджений, зокрема, які невідомі їм обставини, що підлягають доказуванню повідомив, при цьому сам по собі факт беззаперечного визнання вини не свідчить про наявність такої пом`якшуючої покарання обставини.

Згідно усталеної практики касаційного суду, при призначенні покарання та вирішення питання про порядок його відбування може бути врахована думка потерпілої, однак така думка не є визначальною та обов`язковою для суду, тому доводи скарги в цій частині є неспроможними.

Решта доводів касаційної скарги щодо добровільного внеску у розмірі 10 000 грн засудженим на потреби ЗСУ, участь у волонтерській діяльності та намір служити в ЗСУ є непереконливими, оскільки в цілому не спростовують правильності висновків судів у частині призначеного ОСОБА_5 покарання та не впливають в достатній мірі на можливість його пом`якшення.

Підсумовуючи наведене, на переконання Суду, призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Стосовно доводів захисника ОСОБА_4 про необґрунтоване визначення розміру моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред'явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Крім того, згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у її душевних стражданнях через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених ч. 2 цієї статті.

При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілої, суд першої інстанції врахував характер вчиненого діяння, майновий стан обвинуваченого та сімейні обставини, а також душевні страждання, які отримала ОСОБА_6 внаслідок протиправних дій обвинуваченого, що негативно вплинуло на емоційний і нервовий стан здоров`я потерпілої та її загальне самопочуття, призвело до порушення спокою, та потребувало додаткових зусиль для організації особистого життя та життя у суспільстві, необхідність докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав й встановив її у розмірі 100 000 грн.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційних скарг сторони захисту в цій частині, дійшов висновку, що визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, при цьому вказав, що місцевим судом належно враховано характер вчиненого кримінального правопорушення - умисний підпал транспортного засобу в нічний час у житловій забудові, повну втрату майна, яким потерпіла щоденно користувалася, спричинені цим істотні душевні переживання, відчуття тривоги та небезпеки, а також істотні незручності у повсякденному житті та необхідність докладати додаткові зусилля для організації побуту, що узгоджується зі змістом ст. 23 ЦК України.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного його підзахисному покарання, а також в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність та обґрунтованість даних судових рішень.

Аналізуючи доводи захисника щодо недопустимості повторної участі суддів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КПК України суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій, крім випадків перегляду ним в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, яка була постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Як слідує з долученої до касаційної скарги копії ухвали Львівського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року, колегією суддів у складі ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишено без змін ухвалу місцевого суду постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, якою ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Таким чином, з огляду на приписи ч. 1 ст. 76 КПК України, постановлення оскаржуваної ухвали не свідчить про повторну участь суддів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та були б підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від

10 квітня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3