ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 689/1166/24

Провадження № 11-кп/820/622/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу начальника Ярмолинецького відділу Хмельницької окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 липня 2025 року у кримінальному провадженні №0000732, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 лютого 2024 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Проскурівка, Хмельницького району Хмельницької області, зареєстрованогоза адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 ,із середньою-спеціальною освітою, не працевлаштованого, неодруженого, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 липня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

У відповідності до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки.

Покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 12495,12 грн. процесуальних витрат за проведення експертиз.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 250000,00 грн. моральної шкоди.

Питання речових доказів вирішено на підставі ст. 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, 23 лютого 2024 року близько 22:10 год., водій ОСОБА_6 , маючи стаж керування транспортними засобами менше 2 років, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2109» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині автодороги Н-03 сполученням «Житомир-Чернівці» 197 км. + 950 м. зі сторони с-щаЯрмолинці в напрямку до м. Хмельницький в межах дії заборонного дорожнього знаку 3.29 (Обмеження швидкості руху 50 км/год.) зі швидкістю руху не менше 72 км/год., в порушення п.п. 12.6 (б), 12.9 (б) та 18.1 ПДР, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 р., (згідно із якими поза населеними пунктами на всіх дорогах дозволяється рух транспортних засобів, якими керують водії зі стажем до 2 років зі швидкістю не більше 70 км/год; та забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в п.12.6, де встановлено дорожній знак 3.29 (Обмеження швидкості); а при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, вимагається зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека), наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, територіально розташованого поблизу повороту до с. Скаржинці Хмельницького району, на якому перебував пішохід, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу та допустив наїзд передньою лівою частиною кузова, керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_8 , який в цей момент перетинав проїзну частину автодороги, по розмітці нерегульованого пішохідного переходу зліва на право відносно напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_11 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді дифузорної травми головного мозку у вигляді дифузного аксонального ушкодження головного мозку, субарахноїдального крововиливу, забою головного мозку, ушкодження м`яких тканин в ділянці голови у вигляді забою м`яких тканин голови, обличчя, рвано-забійних ран в лобній ділянці голови, в ділянці підборіддя, які в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння; а також забою легенів, правої нирки, паранефральної гематоми справа, забою м`яких тканин, саден, рвано-забійної рани клубової ділянки справа, забою м`яких тканин тулубу, саден на правій боковій поверхні тулубу, які в сукупності, по своєму характеру відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я; а також саден в ділянці передньої черевної стінки, на кистях обох рук, передній поверхнях обох стегон, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Своїми діями, які полягали у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись з вказаним вироком в частині призначеного покарання, начальник Ярмолинецького відділу Хмельницької окружної прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Ярмолинецького районного суду від 11 липня 2025 року скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Вважає, що вирок Ярмолинецького районного суду від 11 липня 2025 року підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м?якість.

Суд, зазначивши у мотивувальній частині вироку про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, у резолютивній частині вироку вказане додаткове покарання ОСОБА_6 не призначив.

Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_6 покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, судом не враховано тяжкість вчиненого останнім кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких, а також наслідки, до яких воно призвело. Внаслідок грубого порушення правил дорожнього руху ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, які негативно вплинули на його здоров?я та значно погіршать якість його життя в майбутньому.

Окрім того, поза увагою суду залишилося те, що під час лікування ОСОБА_6 фінансову допомогу ОСОБА_8 не надавав, сума в 50000 грн. передана потерпілій стороні при завершенні судового засідання, при цьому обвинувачений неодноразово наголошував, що потерпілий вживав алкоголь, і у деякій мірі сам є винуватцем події, а також те, що саме таку суму він вважає достатньою для задоволення матеріальних потреб потерпілого.

В зв?язку із чим, посилання у вироку на такі пом?якшуючі обставини, як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та часткове добровільне відшкодування завданої шкоди є несправедливим, а позицію ОСОБА_6 з цього приводу слід розцінювати лише як спробу створити собі перед судом позитивний образ та таким чином зменшити для себе негативні наслідки пов?язані з призначенням покарання.

Окрім того, суд не врахував суспільну небезпеку самого кримінального правопорушення. Дорожньо-транспортні пригоди, спричинені грубими порушеннями правил дорожнього руху, належать до категорії діянь із підвищеним рівнем суспільної небезпеки, оскільки їх наслідки, як правило, є незворотними, а їх масштабність та тяжкість вимагають суворої оцінки з боку суду.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, призначене вироком суду покарання ОСОБА_6 у виді 4 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, за своїм видом і розміром не відповідає характеру вчиненого ним діяння.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги, вважає, що вирок стосовно ОСОБА_6 підлягає скасуванню в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Потерпілий ОСОБА_8 та його представник ОСОБА_9 у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги прокурора в частині призначення додаткового покарання, щодо реального позбавлення обвинуваченого волі не наполягали, просили вирішити на розсуд суду. Підтвердили добровільне відшкодування обвинуваченим в період апеляційного провадження моральної шкоди на суму 55 тисяч гривень.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 не визнавали доводів апеляційної скарги та заперечувалипроти їх задоволення, вважаливирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги у її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених діючим законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку його діям і у відповідності із вимогами норм КК України кваліфікував його дії за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою, стосовних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким дана належна оцінка.

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за частиною 2 статті 286 КК України, учасники судового провадження не оспорюють, а тому, відповідно до положень частини 1 статті 404 КПК України, фактичні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, доведеність вини й кваліфікація злочинних дій в апеляційному порядку не перевіряються.

В апеляційній скарзі прокурор оскаржує рішення суду в частині призначеного покарання та просить його скасувати в цій частині, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, не оскаржуючи фактичні обставини справи.

Колегія суддів вважає слушними доводи прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме не призначення судом додаткового покарання за ч.2 ст.286 КК України, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Згідно вимог ст. 50, 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.1, 2, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, обставини цього злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують чи пом`якшують покарання. Судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, при постановленні вироку необхідно обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, як вбачається з роз`яснень, що містяться у п.20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Судом першої інстанції встановлено, що злочин був вчинений обвинуваченим ОСОБА_6 шляхом грубого порушення Правил дорожнього руху під час керування транспортним засобом, а наслідком його дій стало отримання потерпілим ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який є особою молодого віку (2004 р.н.), є неодруженим, однак перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_13 та фактично проживає з нею в АДРЕСА_2 (т.2 а/п. 103) та з донькою ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 , враховано думку потерпілого про доцільність обрання обвинуваченому покарання без позбавлення волі, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого є можливим без відбування покарання та можливість із застосуванням ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

При цьому судом не вирішувалося питання щодо застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового або про можливість призначення покарання ОСОБА_6 без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає наявність як основного, так і додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, останній є факультативним.

Отже, виходячи з вищезазначених норм кримінального закону та роз`яснень, що містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, який зауважив, що суд першої інстанції у своєму рішенні мав обґрунтувати існування необхідності призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією зазначеної статті, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, або відсутність такої необхідності.

Таким чином, рішення суду першої інстанції щодо незастосування додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України не ґрунтуються на загальних засадах призначення покарання, визначених у статті 65 КК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки конкретним обставинам вчиненого злочину та його наслідкам, що обвинувачений, керуючи транспортним засобом допустив грубе порушення Правил дорожнього руху, наслідком стали тяжкі тілесні ушкодження, а також суспільну небезпеку скоєного діяння, об`єктом посягання якого виступали не тільки безпека дорожнього руху в цілому, а і життя і здоров`я людей, які були поставлені під загрозу.

У відповідності із вимогами ст.409 КПК України, підставами для скасування або зміни вироку при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, відповідно до вимог ст.413 ч.1 п.1 КПК України.

Згідно статті 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого, є явно несправедливим через м`якість.

Згідно вимог ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги вимоги частини 1 статті 420 та частини 1 статті 421 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання скасувати та ухвалити новий вирок у цій частині, оскільки це погіршує становище обвинуваченого, про що просить прокурор в апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України та враховуючи роз`яснення, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 15 травня 2006 року «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», апеляційний суд перевіряє вирок у межах апеляційної скарги і не повинен наводити у своєму вироку доводи на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оспорювались в апеляційній скарзі, і скасовує вирок цього суду лише в тій частині, у який визнав його незаконним чи необґрунтованим. Зокрема, якщо в апеляційній скарзі порушено питання про скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з необхідністю застосувати більш суворе покарання або через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, апеляційний суд не наводить у вироку докази на підтвердження винуватості особи у вчиненні злочину, доводи щодо кваліфікації діяння тощо.

Враховуючи наведені норми кримінального процесуального закону та роз`яснення Пленуму Верховного Суду, колегія суддів не проводила судове слідство з метою з`ясування тих фактичних обставин справи, які взагалі не оспорюють.

При призначені обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, його виду та розміру, колегія суддів враховує наступне.

Керуючись загальними засадами призначення покарання, а саме статтею 65 КК України, суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання. При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного.

Згідно з частиною 2 статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог статті 65 КК України суд призначає покарання в межах санкції статті (санкції частини статті) Кримінального кодексу, що передбачає відповідність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні статті 414 КПК України полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (а саме, стаття 12 КК України) вчинене у конкретному випадку кримінальне правопорушення. Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

При цьому, питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Санкція частини 2 статті 286 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_6 передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При цьому прокурор в апеляційній скарзі не оспорює розмір призначеного судом основного покарання, а саме у виді 4 років позбавлення волі, тоді як просить призначити також і додаткове покарання у виді 3 років позбавлення права керувати транспортними засобами, тобто у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.186 КК України.

Колегією суддів враховано, що керуючи автомобілем, у якому знаходилось двоє пасажирів, маючи стаж водіння транспортними засобами менше 2-х років, ОСОБА_15 , нехтуючи життям та здоров`ям своїх пасажирів, грубо порушив ПДР та здійснив наїзд на пішохода, який перебував на пішохідному переході. Крім того, обвинувачений не працевлаштований, транспортний засіб не є його єдиним джерелом для існування та, окрім того, не оформлений на його ім`я у встановленому порядку.

Враховуючи наведене, виходячи з санкції ч.2 ст.286 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому слід призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, враховуючи наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Окрім того, будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ у справі О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства ( O'HalloranandFrancis v. theUnitedKingdom ) від 29 червня 2007 року).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, оскільки суд призначив покарання за ч.2 ст.286 КК України без призначення додаткового покарання, належним чином не обґрунтувавши цей висновок, тоді як колегія суддів дійшла висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання в межах санкції частини 2 статті 286 КК України - у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора.

Стосовно апеляційних доводів прокурора, щозвільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, за своїм видом і розміром не відповідає характеру вчиненого ним діяння, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з вироку суду, призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, суд навів в мотивувальній частині вироку мотиви прийнятого ним рішення, врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься за класифікацією злочинів до категорії тяжких (ст.12 КК), а також конкретні обставини кримінального правопорушення, його наслідки, ступінь вини обвинуваченого, який вчинив злочин з необережності, його відношення до вчиненого, особу винного, його характеристику, а також посткримінальну поведінку обвинуваченого, вжиті ним заходи до відшкодування завданої ним моральної шкоди до рішення суду, думку потерпілого, наявність пом`якшуючих покарання обставин - щирого каяття та активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність обставин, які обтяжують покарання,а також інші фактичні обставини справи, які істотно зменшують ступінь суспільної небезпеки його дій та в цілому свідчать про можливість обвинуваченого стати на шлях виправленнябез відбування ним основного покарання.

Так, на підставі частини 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_6 основного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та звільненням його від відбування призначеного основного покарання на підставі ст. 75 КК України, яке є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість, колегія суддів не вбачає.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням усіх вищенаведених обставин, а також другорядної ролі кари як мети покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Таке покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Крім того, колегією суддів враховувалося, що обвинувачений під час апеляційного розгляду добровільно частково відшкодував потерпілому моральну шкоду у сумі 55 тисяч гривень, працює неофіційно, має сім`ю, виховує малолітню дитину співмешканки.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що наявні достатні підстави вважати, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з застосуванням до нього вимог ст. 75 КК України. Таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Тоді як додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки підлягає реальному виконанню.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним(справа «Скополла проти Італії» від17.09.2009). Для того,щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від16.10.2008).

Таким чином, перевіривши вирок за апеляційною скаргою прокурора, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, в частині скасування вироку та ухвалення нового, з призначенням обвинуваченому додаткового покарання у виді 2 років позбавлення права керувати транспортними засобами, тоді як викладені у ній доводи в частині м`якості призначеного основного покарання або підстав вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК України), на чому наполягає прокурор у апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Переконливих доводів, які б свідчили про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання у виді позбавлення волі, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

На підставі викладених вище обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначення покарання та відповідно до пункту 2 частини 1 статті 420 КПК України необхідно ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, в цій частині апеляційна скарга начальника Ярмолинецького відділу Хмельницької окружної прокуратури ОСОБА_10 підлягає задоволенню, в іншій частині апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, оскільки доводи прокурора щодо призначення обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі та відсутності підстав звільнення його від відбування покарання з випробуванням, свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 липня 2025 року, яким ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок у цій частині.

Призначити ОСОБА_6 за частиною 2 статті 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3