УХВАЛА

01 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 490/6245/25

провадження № 51-3912 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі-Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2025 року,

установив:

Як убачається з матеріалів за скаргою, слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ухвалою від 05 серпня 2025 року повернув матеріали скарги ОСОБА_4 на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення в Єдиний реєстр досудових розслідувань.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 14 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення, а ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2025 року - без змін.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2025 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копію оскаржуваної ухвали апеляційного суду, Суд дійшов висновку про таке.

Норми Кримінального процесуального кодексу України установлюють, що порядок кримінального провадження на території України визначається кримінальним процесуальним законодавством, котре складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (стаття перша КПК).

Згідно з положеннями статті 129 Конституції України забезпечується право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За правилами статті 310 КПК оскарження ухвал слідчого судді здійснюється в апеляційному порядку.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 424 КПК ухвала слідчого судді після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на таку ухвалу оскарженню в касаційному порядку не підлягають.

Як видно зі змісту касаційної скарги та копії ухвали апеляційного суду від 14 листопада 2025 року, ухвала слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2025 року переглядалася в порядку апеляційної процедури.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 апеляційний суд ухвалою від 14 листопада 2025 року залишив вказану ухвалу слідчого судді без змін.

Отже, виходячи з нормативного регулювання, касаційна скарга ОСОБА_4 подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема з огляду на необхідність регулювання судової системи державою.

Такі обмеження є допустимими, якщо вони: установлені законом, переслідують легітимну мету; є пропорційними.

Частина третя статті 424 КПК чітко встановлює, що ухвали слідчого судді після їх перегляду в апеляційному порядку не підлягають касаційному оскарженню.

ЄСПЛ у своїй практиці не зобов`язує держави забезпечувати три інстанції судового розгляду. Навпаки, Суд неодноразово наголошував, що Конвенція не гарантує право на касаційний чи надзвичайний перегляд. Для цілей статті 6 Конвенції достатньо, щоб особа мала реальний доступ хоча б до одного суду, компетентного оцінити її доводи.

У даному провадженні заявник реалізував своє право на подання скарги до слідчого судді (перша інстанція), подання апеляційної скарги (друга інстанція). Таким чином, заявник не був позбавлений права на судовий захист, а обмеження касаційного перегляду є законним та передбачуваним.

ЄСПЛ визнає, що процесуальні обмеження, чітко встановлені законом, відповідають принципу правової визначеності.

Норма статті 424 КПК є: достатньо чіткою, передбачуваною для учасників процесу, узгодженою з загальною концепцією обмеження касаційного перегляду рішень слідчих суддів.

Тому застосування цієї норми не може розглядатися як порушення принципу правової визначеності чи таке, що позбавляє особу ефективного засобу юридичного захисту.

ЄСПЛ у своїх рішеннях наголошує, що доступ до суду апеляційної інстанції може вважатися достатнім засобом юридичного захисту, якщо саме ця інстанція має повноваження повністю переглянути оскаржуване рішення та надати необхідний рівень гарантій.

Апеляційний суд у даному випадку розглянув скаргу по суті.

Суд касаційної інстанції вправі відмовити у відкритті касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 428 КПК, без перевірки відповідності касаційної скарги вимогам статті 427 цього Кодексу, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, у зв`язку з чим, відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Із цих підстав у Суду відсутні процесуальні підстави для надання відповідей на доводи касаційної скарги, оскільки оскаржувані в касаційній скарзі судові рішення не можуть бути предметом касаційного перегляду.

Керуючись пунктом 1 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

постановив:

Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3