ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1156/26 Справа № 642/288/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , поданої в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2026 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 Кримінального кодексу України (далі-КК).

Під час судового засіданні ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2026 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_9 строком на 60 днів, тобто до 21 березня 2026 року включно.

Одночасно обвинуваченій ОСОБА_9 встановлено заставу у розмірі 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1 164 800,00 грн. Також судом визначено, що у разі внесення обвинуваченою застави, у відповідності до ч.5 ст.194 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК), на неї будуть покладені наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області на визначений час;

-не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована та проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Стверджує, що визначені стороною обвинувачення ризики, які в подальшому відображені в ухвалі суду, носять формальний характер та не підтвердженні документально, а сама по собі «обґрунтована підозра», зі спливом часу перестає бути підставою для подальшого застосування запобіжного заходу.

В обґрунтування, посилаючись на практику ЄСПЛ, зазначає, що будь-яких інших доказів (окрім припущення) на підтвердження можливості переховування ОСОБА_9 від слідства, зокрема, показання свідків про намір особи переховуватись, придбання квитків, зміна місця проживання підтверджені документально, відомості про відсутність постійного місця проживання, тощо, стороною обвинувачення не надано.

Крім того, обвинувачена зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є пенсіонером та інвалідом ІІ групи, а також рідного брата ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є військовослужбовцем НГУ.

Вказує, що строк перебування ОСОБА_9 під вартою складає більше трьох років, що є порушенням статті 5 ЄКПЛ та у клопотанні прокурора не було наведено обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Також зауважує, що суд першої інстанції не надавши сторонньому спостерігачу зрозумілого обґрунтування (вимога до якості судового рішення) встановив заставу у розмірі, який є не просто непомірним, а фантастичним для матері одиначки, яка проживає з малолітнім сином та батьком похилого віку.

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2026 року, відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обрати відносно обвинуваченої ОСОБА_9 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а в разі прийняття рішення про запобіжний захід у вигляді тримання під вартою визначити розмір застави в розмірі вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисників на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, які наполягали на її задоволенні, просили скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою змінити обвинуваченій ОСОБА_9 запобіжний захід з тримання під вартою на інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою або зменшити розмір застави до 80 НМДГ, вислухавши думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_9 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є особливо тяжким злочином, а також наявність, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачена може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а також введений на території України воєнний стан.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченої ОСОБА_9 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченої під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів враховує положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_9 триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченої ОСОБА_9 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене, всупереч доводам апеляційної скарги, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_9 на 60 днів, тобто до 21 березня 2026 року включно, та альтернативою внесення застави.

Водночас колегія суддів зазначає, що згідно приписів ч.6 ст.176 КПК під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, у вигляді тримання під вартою.

Оскільки ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК та приписи вищевказаної статті не передбачають обрання альтернативного запобіжного заходу, тому відсутні підстави для застосування відносно неї інших більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, на чому наполягає сторона захисту.

Отже доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК, підстав для продовження обвинуваченій ОСОБА_9 строку тримання під вартою та відсутність будь-яких обґрунтувань того, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченої є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченій ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченої ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченої, характеру та тяжкості інкримінованого їй кримінального правопорушення, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, на переконання апеляційного суду, подальше продовження тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_9 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантовані статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, посилання захисника на тривалість перебування обвинуваченої ОСОБА_9 під вартою понад три роки, колегія суддів вважає такими, що не є підставою для застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, оскільки це суперечитиме приписам ч.6 ст.176 КПК. Крім того розгляд кримінального провадження триває, судом встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК та згідно журналу судового засідання від 21 січня 2026 року судом досліджуються письмові докази по справі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.28 КПК критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є, в тому числі, складність кримінального провадження, а також поведінка учасників кримінального провадження.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , суд першої інстанції, дотримуючись приписів ч.4 ст.182 КПК, правильно визначив розмір застави, який відповідає обставинам кримінального правопорушення, майновому та сімейному стану обвинуваченої ОСОБА_9 , інших даних про її особу та встановлених судом ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, та є достатньою мірою для забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків. Підстав для зменшення визначеного судом розміру застави, на чому наполягає сторона захисту, на даному етапі кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2026 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2026 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_9 на 60 днів, тобто до 21 березня 2026 року включно та альтернативою внесення застави у розмірі сумі - 1 164 800,00 грн - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4