печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні у залі суду клопотання прокурора другого відділу першого управління Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна та передачу в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, майна в межах кримінального провадження № 0000073 від 22.11.2012

В С Т А Н О В И В :

Прокурор другого відділу першого управління Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту та передачу арештованого майна в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на цінні папери, які належать Компанії з обмеженою відповідальністю «ВС ЕНЕРДЖІ ІНТЕРНЕШНЛ Н.В.»/«VS Energy International NV», Товариству з обмеженою відповідальністю «ВС ГРУП МЕНЕДЖМЕНТ», Компанії «Вашингтон Холдингс Б.В.» (Washington Holdings B.V.)».

Обґрунтовуючи внесене клопотання, сторона кримінального провадження вказує, що Офісом Генерального прокурора здійснюється нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000073 від 22.11.2012 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 110, ч. 3, ч. 4 ст. 190, ч. 3, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 206, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 258-5, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 362, ч. 2 ст. 365-2 КК України, досудове розслідування у якому проводиться Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідування.

На думку прокурора, у зв`язку з тим, що існують ризики для збереження речових доказів, необхідно накласти арешт на вказане у клопотанні майно.

У судове засідання прокурор не з`явився, направив заяву про розгляд клопотання без його участі та просив задовольнити клопотання з викладених у ньому підстав.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.5 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Слідчим суддею під час розгляду клопотання з Єдиного реєстру судових рішень встановлено, що сторона обвинувачення неодноразово зверталась до слідчих суддів з ідентичним клопотанням та слідчими суддями приймались рішення про відмову в задоволенні таких клопотань. Більш того, ухвали про відмову у задоволенні клопотань про накладення арешту на майно були залишені без змін.

Таким чином, питання необхідності накладення арешту на зазначене в клопотанні майно вже неодноразово досліджувалось, у тому числі судом апеляційної інстанції.

Також, слідчий суддя вважає, що факт приховання суб`єктом звернення наявності ухвал про відмову у задоволенні клопотання додатково свідчить про відсутність нових обставин для дослідження слідчим суддею.

Так, клопотання не містить належного обґрунтування необхідності передачі майна в управління АРМА, окрім як посилання на норми закону, які регулюють це питання.

На думку слідчого судді, важливим та слушним аргументом є те, що у даному кримінальному провадженні за настільки тривалий час розслідування не зібрано достатньо доказів для повідомлення будь-кого про підозру, а тому позбавлення юридичних осіб права мирно володіти і розпоряджатися своїм майном було б свавільним та безпідставним.

Слідчий суддя вважає, що настільки суворе втручання в діяльність підприємств має бути виправданим та відповідати меті кримінального провадження.

Під час вирішення даного питання слідчий суддя зважує на реальні ризики, які можуть існувати для знищення майна або вчинення з ним інших дій, що перешкодить встановленню всіх обставин кримінального провадження. Застосування заходів забезпечення кримінального провадження має на меті не покарання за ще недоведені злочини, а повинно забезпечити повне розслідування всіх обставин кримінального провадження.

Однак, надані стороною обвинувачення матеріали не свідчать про наявність підстав для фактичного, хоч і тимчасового, позбавлення права власності на майно.

Слідчий суддя також враховує ту обставину, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснюється вже доволі тривалий час і будь-яких дій, які б нанесли непоправної шкоди речовим доказам чи зашкодили кримінальному провадженню іншим чином власниками майна здійснено не було.

Слідчий суддя, не вирішуючи наперед чи буде надалі у даному кримінальному провадженні визначене додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, вважає, що у даному випадку ризик втрати майна відсутній, оскільки стороною обвинувачення не надано переконливих доказів, які б свідчили про зворотнє, а накладення арешту без наявності таких підстав буде вважатись свавільним та незаконним.

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Враховуючи викладене, з метою недопущення необґрунтованого втручання держави у право власності слідчий суддя вважає клопотання недостатньо обґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. 107, 131, 132, 170-173, 309, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання прокурора - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1