У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000159, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2025 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Артемівка Новоодського району Миколаївської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачений ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2025 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді 4 років обмеження волі.

Ухвалено, початком обчислення строку покарання у вигляді обмеження волі обвинуваченому ОСОБА_5 вважати день приведення вироку до виконання після набрання ним законної сили та прибуття його до місця відбування покарання в порядку ст. 57 КВК України.

Ухвалено, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_5 в строк покарання у вигляді обмеження волі попереднє ув`язнення з 20.02.2025 р. по 22.02.2025 р. із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

Ухвалено, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_5 у строк покарання цілодобовий домашній арешт із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

Ухвалено, запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді домашнього арешту залишити без змін, строком на два місяці у визначений час доби із забороною залишати житло за адресою АДРЕСА_2 , а саме в період часу з 20.00 год. до 06.00 год. на строк до 22.07.2025 р.

Ухвалено, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення експертизи у розмірі 2 387,70 грн.

Вирішено долю речових доказів у кримінальному проваджені.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2025 року змінити та застосувати до нього звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2025 року змінити, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк 3 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 вважає, що вказаний вирок є незаконним в частині незастосування відносно нього звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Просить суд врахувати, що він розкаявся, намагається виправитись, вибачився перед потерпілим, купив йому новий телефон, працює та відшкодував частково моральну шкоду.

Запевнює, що під час іспитового строку, буде дотримуватись всіх обов`язків, які на нього будуть покладені.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вважає оскаржуваний вирок таким, що не відповідає вимогам закону, а саме, на його думку, неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що відповідно до ст. 75 КК України, відомості про особу винного мають бути враховані в будь-якому разі незалежно від того, що такі обставини, вже були предметом оцінки зі сторони суду під час застування ст. 69 КК України.

Так мають бути враховані, поведінка за період кримінального провадження, відшкодування матеріальної шкоди, сумлінне виконання свої процесуальних обов`язків під час домашнього арешту, молодий вік обвинуваченого ОСОБА_5 , наявність професії автослюсаря-зварювальника, та те, що обвинувачений раніше не судимий, поведінка до вчинення злочину, так ОСОБА_5 , приймає участь у волонтерській діяльності, позитивно характеризується, не має адміністративних стягнень.

Крім того не зважаючи на те, що цивільний позов не заявлявся потерпілим, ОСОБА_5 , добровільно відшкодував і моральну шкоду, фактично примирився з потерпілим, попросив у нього публічно пробачення за вчинене.

Сторона захисту звертає увагу, на те що потерпілий під час допиту просив не позбавляти волі ОСОБА_5 , та зазначив, що вони з обвинуваченим примирилися. При цьому, призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Захисник вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому, яке необхідно відбувати реально, не відповідає як принципу співмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й не узгоджується з принципами гуманізму і справедливості, виходячи з фактичних обставин вчиненого обвинуваченим злочину.

Також просить врахувати можливість негативних наслідків, затяжкого покарання на формування позитивних соціальних звичок та поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 , вважає, що ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що також підтверджується його поведінкою після вчинення злочину та критичним ставленням до вчиненого, усвідомлення своєї провини і засудженням своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.

Таким чином, вважає, що зазначені обставини, відомості про особу обвинуваченого, його поведінку до та після вчинення злочину, позицію потерпілого по справі, у своєму поєднанні дозволяє застосувати до ОСОБА_5 , положення ст. 75 КК України, а саме звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

20.02.2025 р. приблизно о 12.00 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_5 на автомобілі марки «Volkswagen» реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався по вул. Травневій у м. Вознесенську Миколаївської області, де помітив чоловіка, що рухався вказаною вулицею, а саме потерпілого ОСОБА_8 .

В цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, а саме мобільного телефону ОСОБА_8 . Реалізовуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправність своїх дій та те, що діє в період воєнного стану, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливого мотиву, з метою незаконного особистого збагачення, ОСОБА_5 зупинився біля ОСОБА_8 та попросив останнього дати йому мобільний телефон для здійснення дзвінка, достовірно знаючи, що взявши телефон, повертати його не має наміру, а має мету ним заволодіти.

ОСОБА_8 , попередньо розблокувавши свій мобільний телефон «Samsung GalaxyА25 5G 8/256Gb», подав його ОСОБА_5 через вікно автомобіля зі сторони місця водія. В цей час ОСОБА_5 , усвідомлюючи факт вчинення ним дій в умовах очевидності, шляхом виривання з рук останнього, вихопив мобільний телефон «Samsung GalaxyA25 5G 8/256Gb», вартістю 7 630 грн. та на вказаному автомобілі, з місця вчинення злочину втік та в подальшому розпорядився викраденим майном за власним розсудом.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) вчинений в умовах воєнного стану.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину визнав, раніше не судимий; не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та нарколога, за місцем проживання характеризується як посередньо, так і позитивно, проживає разом з матір`ю та неповнолітньою сестрою, працює неофіційно та має спеціальність, його молодий вік та наявні соціальні зв`язки, а також те, що вчинене ОСОБА_5 правопорушення є тяжким злочином проти власності, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих відповідальність обставин, тому суд вважає, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень можливе у разі призначення йому покарання за ч. 4 ст.186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді обмеження волі.

При цьому, суд зауважив, що встановлені обставини правопорушення та дані про особу обвинуваченого, не можуть бути одночасно підставою для застосування положень ст. 69 та ст .75 КК України, що не відповідатиме меті покарання, яка визначена ст. 50 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційних скарг, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.4 ст. 186 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Перевіривши у відповідності до вимог ст. 404 КПК України законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, в частині призначення покарання, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Так, згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру . Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що суд призначив явно несправедливе покарання та висуваючи вимогу про пом`якшення призначеного покарання, апелянт не наводять жодних мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим розміром покарання, яке просить призначити.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України врахував, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, те що, ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину визнав, раніше не судимий; не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та нарколога; за місцем проживання характеризується як посередньо, так і позитивно, проживає разом з матір`ю та неповнолітньою сестрою, працює неофіційно та має спеціальність, його молодий вік та наявні соціальні зв`язки, а також те, що вчинене ОСОБА_5 правопорушення є тяжким злочином проти власності. Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнав щире каяття та відшкодування матеріальної шкоди та частини моральної шкоди потерпілому. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено. За такого суд призначив обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді обмеження волі, яке за своїм видом і мірою відповідає меті покарання, у розумінні ст. 50 КК України.

Так при призначенні покарання із застосування ст. 69 КК України, судом враховано кілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме щире каяття ОСОБА_5 та відшкодування ним матеріальної шкоди та частини моральної шкоди потерпілому. Ці обставини, а також визнання обвинуваченим своєї вини, те, що він раніше не судимий, як позитивно, так і посередньо характеризується, намагався виправити те, що сталося, вже після вчиненого правопорушення, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину дають підстави для застосування при призначенні покарання положень ст. 69 КК України, що на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Отже, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції, у повній мірі, дотримався загальних засад призначення покарання, врахувавши у тому числі, й ті обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі захисника, апеляційний не знаходить.

Судом у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання додержано вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, за принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Зазначені обставини свідчать про високий рівень ризику вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень та його антисоціальну поведінку, а тому його виправлення без відбування покарання є неможливим. Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційні скарги не містять.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання ґрунтується на положеннях ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

Разом з тим, згідно положенням ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження, виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції бере до уваги ступінь вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який вину у вчиненні злочину визнав, раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та нарколога, за місцем проживання характеризується як посередньо, так і позитивно, проживає разом з матір`ю та неповнолітньою сестрою, його поведінку за період розгляду кримінального провадження, відшкодування матеріальної шкоди, сумлінне виконання свої процесуальних обов`язків під час домашнього арешту, молодий вік обвинуваченого ОСОБА_5 , наявність професії автослюсаря-зварювальника, та те, що обвинувачений приймає участь у волонтерській діяльності, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, в зв`язку з чим вважає за можливе звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього відповідні обов`язки, визначені положеннями ч.1 ст.76 КК України.

Також, приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції враховує й вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

З наданих апелянтами матеріалів вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 має стійкі соціальні зв`язки, не дивлячись на те, що цивільний позов не заявлявся потерпілим, ОСОБА_5 , добровільно відшкодував і моральну шкоду, фактично примирився з потерпілим, попросив у нього публічно пробачення за вчинене.

Про те, що ОСОБА_5 не є соціально небезпечною особою свідчить і його поведінка після вчинення злочину та критичне ставлення до вчиненого, усвідомлення своєї провини і засудження своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.

Враховуючи наведене, та те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_5 після вчинення кримінального правопорушення та постановлення судового рішення, те, що обвинувачений раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, в суді першої та апеляційної інстанції щиро покаявся у вчиненому, відшкодував майнову шкоду потерпілому навіть попри відсутність цивільного позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають задоволення, а вирок суду в частині призначення покарання зміні на підставі вимог ст.409 КПК України.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , задовольнити.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2025 року відносно ОСОБА_5 змінити.

На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В інший частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3