Справа № 638/8484/25
Провадження №1-кп/638/1652/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Шевченківського районного суду міста Харкова кримінальне провадження №0000989 від 24.08.2024 року стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Васюкове Близнюківського району Харківської області, українця, громадянина України, одруженого, має неповнолітню та малолітню дитину, військовослужбовця, з вищою освітою, не є особою з інвалідністю, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

встановив:

23 серпня 2024 року приблизно о 16 годині 40 хвилин ОСОБА_5 керував технічно справним автомобілем марки «Opel Frontera» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухався по проспекту Лозовеньківському зі сторони вул.Лозовенькової в напрямку пр.Людвіга Свободи в м.Харкові, не дотримуючись швидкісного режиму, зі швидкістю близько 80 км/год, чим перевищив максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті.

Рухаючись по вказаному проспекту в крайній правій смузі руху, ОСОБА_5 , випереджаючи автомобіль «ГАЗ 2705» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , що рухався попереду в попутному йому напрямку, виїхав в крайню ліву смугу руху та в районі перехрестя пр.Лозовеньківськогоз вул.Домобудівельною, проявив неуважність та діючи необережно, при виникненні перешкоди для його руху у вигляді автомобіля «Renault Megane Scenic» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_7 , що в цей час знаходився у супутньому напрямку попереду нього в лівій смузі руху в нерухомому стані, не вжив негайно заходів для своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, чим порушив вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким:

-п.12.3 ПДР України «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

та допустив зіткнення передньою правою частиною свого автомобіля із задньою лівою частиною автомобіля «Renault Megane Scenic» реєстраційний номер НОМЕР_3 . Після чого сталося зіткнення автомобіля «Opel Frontera» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 , який рухався в некерованому стані з автомобілем «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_8 , що рухався у зустрічному йому напрямку.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної події водій автомобіля «Daewoo Lanos»реєстраційний номер НОМЕР_4 ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, водій автомобіля «Renault Megane Scenic» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_7 та пасажир «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_4 ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Згідно висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми голови: вдавленого перелому луски скроневої кістки, лінійного перелому піраміди скроневої кістки з пошкодженням барабанної порожнини праворуч, правобічного гемотимпаніума, забою головного мозку; закритої травми грудної клітини: перелому перехідних відрізків 3-5 ребер праворуч, субсегментарного ателектазу нижньої частки правої легені, правобічного гемотораксу; закритої травми живота: забою-інтрапаренхіматозної гематоми печінки, забою правої нирки, забою сечового міхура; закритого вивиху лівого стегна, закритого перелому лівого надколінника, закритого перелому 4-го пальця лівої кисті, забійної рани правого колінного суглобу, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Згідно висновку судово-медичної ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому ІХ ребра ліворуч; забійної рани лівої гомілки з дефектом м`яких тканин, які у сукупності відносяться до категорії ушкоджень середнього ступеня по ознаці тривалості розладу здоров`я.

Згідно висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, забійної рани голови, закритого уламкового перелому голівки та субкапітальних відділів лівої стегнової кістки із значним зміщенням уламків з пресакральною гематомою, що відносяться до категорії ушкоджень середнього ступеню тяжкості і по ознаці тривалості розладу здоров`я.

Згідно висновку судово-автотехнічної експертизи у даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобілю «Opel Frontera» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 повинен був діяти відповідно з вимогами п.12.3 Правил дорожнього руху України. Водій ОСОБА_5 мав технічну можливість запобігти ДТП шляхом виконання вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. В діях водія ОСОБА_5 вбачаються невідповідності вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної події.

Порушення Правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «Opel Frontera» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 виразилось у тому, що він, порушуючи швидкісний режим, діючи необережно, при виникненні перешкоди для його руху у вигляді автомобіля «Renault Megane Scenic» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_7 , що в цей час знаходився в супутньому напрямку попереду нього в нерухомому стані, не вжив негайно заходів для своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, та допустив зіткнення з автомобілем «Renault Megane Scenic» реєстраційний номер НОМЕР_3 . Після чого сталося зіткнення автомобіля «Opel Frontera» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 , який рухався в некерованому стані, з автомобілем «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_12 , що рухався з зустрічному йому напрямку.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, щиро покаявся у скоєному злочині та підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення як зазначено вище. При цьому пояснив, що 23.08.2024 року приблизно о 16:40 год. рухався на автомобілі Опель зі сторони вул..Лозовенькової у напрямку пр.Л.Свободи у м.Харкові зі швидкістю руху 80 км/год., не замітив авто Рено під керуванням потерпілого ОСОБА_13 та пішов на обгін, виїхав на зустрічну смугу, у зв`язку з чим сталось ДТП, далі некероване авто зіткнулось з автомобілем Део Ланос під керуванням ОСОБА_14 . Коли витягли його з машини, пам`ятає жінку, в якої на голові була кров. Також зазначив, що з потерпілими спілкувався, вибачався, допомагав матеріально. Просив суворо не карати, не позбавляти волі та не позбавляти права керування транспортними засобами.

Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_5 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження, та середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_11 та кваліфікує його дії за ч.2 ст.286 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, відомості про особу винного, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування потерпілому завданих збитків.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 раніше не судимий, одружений, має неповнолітню та малолітню дитину, військовослужбовець, з вищою освітою, не є особою з інвалідності, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем служби характеризується позитивно, на диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» не перебуває; за амбулаторною допомогою до КНП ХОР «Обласна клінічна психоневрологічна лікарня №3» не звертався, під медичним наглядом у лікаря-психіатра не перебуває.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, відомостей про особу обвинуваченого, того, що він щиро розкаявся у вчиненому злочині, добровільно відшкодував потерпілому ОСОБА_8 завданих злочином збитків, приймаючи до уваги наявність обставин, що пом`якшують його покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують, з урахуванням думки потерпілих, які просили призначити менш суворе покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами

Щодо клопотання сторони захисту про застосування при призначенні покарання ст.69 КК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Пом`якшуючі обставини - це встановлені судом різні відомості, що свідчать про менший ступінь небезпечності особи винного та вчиненого ним злочину й дають підстави для застосування до нього менш суворого покарання.

Відповідно до ст.66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання належать як зазначені, так і не зазначені в законі, але встановлені судом за конкретною справою об`єктивні та суб`єктивні чинники, що не є ознаками конкретного складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, проте свідчать про занижений ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння і (або) особи винного і тим самим надають суду право для пом`якшення покарання.

Як встановлено вище, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом визнано щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування потерпілому ОСОБА_8 завданих збитків. Інших обставин судом не встановлено.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду від 24.10.2003 року №7 «Про практику застосування судами кримінального покарання» (із змінами внесеними згідно з Постановами Верховного Суду) суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо). Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Разом із цим, встановлені судом обставини не впливають на суспільну небезпечність вчиненого діяння та не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З огляду на викладене, підстави для застосування ст.69 КК України судом не встановлено.

При цьому суд вважає, що обвинувачений не потребує ізоляції від суспільства, його виправлення можливе без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за його поведінкою та виконання покладених на нього обов`язків, та приймає рішення про звільнення його у відповідності зі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

Об`єктивні обставини, які б давали підстави для висновку про неможливість виправлення обвинуваченого при призначенні йому покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням з іспитовим строком відсутні.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання, має бути індивідуальним щодо кожної особи та на думку суду не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинуваченого без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

У той же час, з метою контролю за поведінкою засудженого, суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_5 обов`язки передбачені п.п.1, 2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експертів під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не подавався.

У відповідності до положення ч.4 ст.174 КПК України та для можливості вирішення питання по речовим доказам, скасувати арешт майна, накладений ухвалами слідчого судді.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 3 (три) роки не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, ч. 1 ст. 163 КВК України та Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №337 від 17.09.2020, покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини, в якій ОСОБА_5 проходитиме військову службу;

2) повідомляти командира військової частини, в якій ОСОБА_5 проходитиме військову службу про зміну місця проживання, служби;

3) не виїжджати за межі України без погодження з командиром військової частини, в якій ОСОБА_5 проходитиме військову службу.

У разі звільнення з військової служби до завершення встановленого іспитового строку тривалістю три роки на підставі п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_5 виконання наступних обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок відбуття покарання ОСОБА_5 слід рахувати з моменту проголошення вироку.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення судових експертиз Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім.Засл.проф. М.С.Бокаріуса» у загальному розмірі 92 766 гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення судової експертизи Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром у розмірі 10 696 гривень 80 копійок.

Скасувати арешт, накладений ухвалами слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 28.08.2024 року.

Речові докази автомобіль «Opel Frontera», р.н. НОМЕР_5 , автомобіль «Daewoo lanos», р.н. НОМЕР_4 , автомобіль «Renault Scenic», р.н. НОМЕР_3 залишити законному володільцю.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: ОСОБА_1