Справа № 204/3212/23
Провадження № 1-кп/204/274/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі колегії суддів:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Чечелівського районного суду міста Дніпра кримінальне провадження № 0000039 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 січня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_6 , захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И Л А:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заявила клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. В обґрунтування свого клопотання зазначила, що необхідність продовження стосовно обвинуваченої ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також тим, що зазначені ризики на цей час продовжують існувати, а інші, більш м`які запобіжні заходи не зможуть їм запобігти. Наявність ризику переховування від суду обґрунтовується тим, що максимальна санкція ч. 2 ст. 111 КК України передбачає покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, таким чином обвинувачена, усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, в разі застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, може змінити місце фактичного мешкання, виїхати за межі території України, на тимчасово окуповану територію України та переховуватися від суду. Також, обвинувачена є уродженкою м. Казань РФ. Під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 її син ОСОБА_9 повідомив, що цілком нормально, що в мобільному телефоні його матері містяться контакти з російськими номерами, оскільки вони їздять до своєї бабусі в м. Казань РФ і отже мають знайомих та родичів в РФ. Крім того, ОСОБА_5 інкримінується кримінальне правопорушення, вчинене під час дії воєнного стану в Україні на користь держави-агресора. Вказані обставини є додатковими факторами вважати, що існує ризик виїзду обвинуваченої на тимчасово окуповану територію України та в подальшому на територію держави-агресора. Наявність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому ОСОБА_5 обвинувачується, обґрунтовується фактом того, що ОСОБА_5 інкримінується зв`язок з представником держави-агресора, як мінімум з 03 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року та надання останньому допомоги у веденні підривної діяльності проти України. Лише викриття протиправної діяльності обвинуваченої працівниками УСБУ у Дніпропетровській області припинило передачу інформації, що має оборонне значення для України, до країни-агресора. Під час досудового розслідування не встановлено жодних ознак того, що така діяльність була припинена за ініціативи обвинуваченої, що могло б свідчити про відсутність вищевказаного ризику. У зв`язку з чим наявні обґрунтовані підстави вважати, що вона, знаходячись на свободі, може продовжити надання представникам спецслужб Російської Федерації інформації, що має оборонне значення для країни. Посилання сторони захисту на те, що на сьогоднішній день Службою безпеки України обвинуваченій скасований допуск до державної таємниці та вона не працює в ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля», а отже остання не зможе передавати інформацію, що має оборонне значення для країни державі-агресору, не є обґрунтованими. Так, скасування такого допуску та звільнення з посади не означає, що обвинувачена не володіє знаннями, які мають оборонне значення для країни, які вона отримала під час роботи на підприємстві. Посилання сторони захисту на те, що обвинувачена не володіла знаннями, які мають оборонне значення для країни та реєструвала кореспонденцію спростовується характеристикою, наданою ДП «КБ «Південне» від 28 вересня 2022 року, яка вивчена судом в ході судового розгляду, згідно якої ОСОБА_5 виявила себе грамотним ініціативним фахівцем та забезпечувала проектно-конструкторські та розрахунково-теоретичні роботи підрозділів підприємства. А також, у відділі 102, де обвинувачена з 03 червня 2018 року працювала на посаді інженера І категорії, спеціалізацією робіт, що остання виконувала, був розрахунок масово-центрувальних і інерційних характеристик літальних апаратів і їх частин. Наразі судовий розгляд кримінального провадження триває, залишається не допитаною обвинувачена. Так, судовий розгляд вказаного обвинувального акту після зміни складу суду розпочався з початку за клопотанням сторони захисту, в тому числі обвинуваченої. Таким чином, обвинувачена розуміючи для себе наслідки такого клопотання в частині необхідності повторного дослідження доказів, які вже були досліджені та витрату на це судом приблизно одного року шести місяців, свідомо прийняла таке рішення, а отже, на думку обвинувачення, не може посилатися на тривалий розгляд кримінального провадження через дії суду або сторони обвинувачення.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення, викладене в обвинувальному акті, є лише версією сторони обвинувачення, яка має бути доведена належними та допустимими доказами та дотримання органом досудового розслідування правової процесуди, визначеної КПК України. Посилання прокурора на зміст обвинувального акту, в якому викладені обставини вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, які на думку прокурора є доведеними, не мають під собою підстав та не узгоджуються із висновками Конституційного Суду. З цими ж висновками КС не узгоджуються інші доводи прокурора, пов`язані з ризиком продовження обвинуваченою вчиняти кримінальне правопорушення. оскільки презумпція невинуватості досі зберігається, тому відсутні підстави зараз стверджувати про те, що кримінальне правопорушення було вчинене і потім припинене працівниками УСБУ в Дніпропетровській області. Також, прокурор посилається на інші обставини, які впливають на її думку на ризик продовження вчинення кримінального правопорушення наявність у ОСОБА_5 відповідних знань, якими вона може поділитися із представниками РФ. Це мотивування прокурора не обґрунтоване належними доказами, якими в даному випадку мають бути документи ДПКБ Південного із зазначенням тієї сфери, в якій працювала обвинувачена, тобто про спеціалізацію. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , вже пояснював, що його дружина має знання, що стосуються не військової, а космічної сфери. Крім цього, слід звернути увагу й на неодноразову відмову суду у визначенні застави відносно обвинуваченої. Застава в залежності від її розміру є стримуючим фактором, що визнано рішенням ЄСПЛ та національним законодавством. На сьогоднішній день не було обґрунтовано, чому ОСОБА_5 позбавлена права на визначення їй альтернативного запобіжного заходу у вигляді визначення їй застави, тому захист просить розглянути питання про визначення обвинуваченій застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, враховуючи, що ОСОБА_5 звільнена з роботи, її доходи обмежуються розміром пенсії.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 заперечував проти задоволення клопотання прокурора. Підтримав заперечення, які були надані захисником ОСОБА_7 .

Обвинувачена ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора та підтримала думку своїх захисників.

Колегія суддів, заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання прокурора, а також заперечення сторони захисту, дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього кодексу (частина 2 цієї ж статті).

В силу ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України запобіжний захід є заходом забезпечення кримінального провадження, що застосовується з метою досягнення дієвості цього кримінального провадження.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому. Безумовно, наявність заявлених ризиків має обґрунтовуватися. Однак, в переважній більшості випадків, враховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому процесу, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При встановленні ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачений може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню. Оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Колегія суддів враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, повторне зазначення в ухвалі про продовження запобіжного заходу одних і тих самих ризиків, з обґрунтуванням продовження їх існування, не становитиме порушення права на свободу та на особисту недоторканість, оскільки незавжди лише з минуванням часу такі ризики в обов`язковому порядку зменшуються або зникають.

Оцінюючи існування наведених прокурором ризиків, колегія суддів доходить до висновку, що стороною обвинувачення у повній мірі доведена висока ступінь ймовірності можливих спроб обвинуваченої ОСОБА_5 вчинити дії, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, виходячи з наступного.

Що стосується наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Надаючи оцінку наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегією суддів береться до уваги практика Європейського суду з прав людини, відповідно до якої ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачена може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яке віднесене до категорії особливо тяжких кримінальних правопорушень, за яке передбачене покаранням у вигляді позбавлення волі на 15 років або ж довічне позбавлення волі із конфіскацією майна.

У обвинуваченої ОСОБА_5 є рідні, з якими остання підтримує тісні зв`язки та неодноразово відвідувала їх на території Російської Федерації, що у свою чергу є чинником, який значно підвищує ризик втечі останньої за кордон, з огляду на можливість створення умов для переховування на території країни, а також уникнення екстрадиції, оскільки фактично Російська Федерація не співпрацює з Україною у сфері правової допомоги та видачі правопорушників.

Так, у своєму рішенні Європейського суду з прав людини у справі Shikuta v. Ukraine № 3885/04 від 10 грудня 2009 року, зазначив, що міжнародні зв`язки можуть розглядатися як обґрунтування ризику втечі, особливо у випадках, коли йдеться про країни без належного механізму екстрадиції.

Крім цього, вказаний ризик збільшує свою актуальність у зв`язку із можливістю переховування обвинуваченої на тимчасово окупованих територіях України, оскільки вказане набуває особливої актуальності в умовах наявної збройної агресії Російської Федерації та фактичної недоступності частини територій для правоохоронних органів України.

Так, окупація окремих територій Донецької, Луганської, Запорізької, Херсонської областей та АР Крим військовими формуваннями Російської Федерації унеможливлює ефективне проведення слідчих (розшукових) дій, забезпечення явки особи до суду.

Крім цього, тимчасово окуповані території України не визнають юрисдикцію судової системи, правоохоронних органів України чи судових повісток. Також, на вказаних територіях не застосовується й правова процедура екстрадиції.

У своєму рішенні Letellier v. France №?12369/86, рішення від 26 червня 1991 року Європейський суд з прав людини зазначив, що ризик ухилення від суду може бути обґрунтованим, якщо особа має реальний доступ до територій, де влада держави не має фактичного контролю.

Таким чином, з урахуванням можливого розуміння обвинуваченою наслідків можливого визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та тяжкість можливого покарання, ОСОБА_5 може вдатися до дій в разі застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу, які будуть направлені на виїзд за межі України шляхом виїзду до непідконтрольних територій України, що у свою чергу унеможливить належне здійснення кримінального провадження.

Так, у своєму рішенні Європейський суд з прав людини Letellier v. France № 12369/86 від 26 червня 1991 року, підкреслював, що ризик переховування повинен оцінюватися у світлі особистих, сімейних, соціальних та економічних обставин особи, а у даному випадку лише наявність зареєстрованого місця проживання та сім`ї не є достатнім для того, щоб нівелювати підвищення ризику можливого переховування обвинуваченої від суду. При цьому, діти обвинуваченої є повнолітніми, самодостатніми особами, які не потребують материнського піклування.

Наявність у обвинуваченої ОСОБА_5 на території України чоловіка, синів, майна, з урахуванням можливого покарання за вчинене кримінальне правопорушення, у разі визнання її винуватою, не може бути тим стримуючим фактором, який би міг нівелювати ризик можливого переховування останньої від суду.

Таким чином, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України на даний час є актуальним.

Що стосується наявності ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Беручи до уваги особливо тяжкий характер інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_5 відповідно до обвинувального акту, кримінального правопорушення, а саме державної зради, вчиненої в умовах воєнного стану, та високого ступеню суспільної небезпеки таких дій, залишаються наявними об`єктивні передумови для можливого продовження вчинення кримінального правопорушення або вчинення обвинуваченою іншого кримінального правопорушення, аналогічного характеру.

Із обвинувального акту вбачається, що у провину ОСОБА_5 ставиться спілкування із представником іноземної держави, а саме Російської Федерації. На думку сторони обвинувачення, здійснюючи вказане спілкування, ОСОБА_5 , виконуючи завдання вищевказаного представника іноземної держави, надавала інформацію щодо будівництва та місця розташування діючих цехів щодо виготовлення комплексів оборонного призначення. Також, згідно обвинувачення, додатково здійснювала повідомлення про осіб, які задіяні в роботі щодо розробки вказаних комплексів та надання карт з позначками місць розташування військових Збройних Сил України та їх техніки.

Таке, можливе спілкування ОСОБА_5 із представником іноземної держави, а саме Російської Федерації, на переконання сторони обвинувачення, остання вела за допомогою мобільних застосунків мессенджерів «Viber» та «Telegram» на протязі з 03 червня 2022 року по 07 вересня 2022 року, що було фактично припинене виключно за допомогою правоохоронних органів.

Вказане може свідчити про здатність обвинуваченої ОСОБА_5 і можливу готовність до продовження злочинної діяльності у разі перебування на більш м`якому запобіжному заході, оскільки остання матиме вільний доступ до мобільних застосунків, соціальних мереж або ж мережі Інтернет.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці неодноразово підкреслював, що тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Крім цього, слід звернути увагу й на той факт, що на даний час в країні діє воєнний стан та нестабільністю ситуації в регіоні, що у свою чергу може свідчити про наявність додаткових ризиків для вчинення нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, на даний час існує ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і вказане свідчить про те, що прокурором в судовому засіданні було доведено можливість продовження вчинення кримінального правопорушення.

Розглядаючи клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченій на домашній арешт, колегія суддів зазначає наступне.

Домашній арешт, у тому числі цілодобовий, пов`язаний з вільним доступом обвинуваченої до технічних засобів, безпосередніх соціальних контактів з іншими особами, у тому числі з представником іноземної держави, що також може завадити виконанню завдань кримінального провадження на цьому його етапі.

Здійснення контролю з боку правоохоронних органів за діяльністю ОСОБА_5 щодо використання мобільного телефону, комп`ютера, мережі Інтернет або ж мобільних застосунків є об`єктивно неможливим в умовах домашнього арешту.

Враховуючи вказане, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання сторони захисту у цій частині.

Що стосується клопотання сторони захисту про визначення альтернативного запобіжного заходу відносно обвинуваченої, а саме застави, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Тому, колегія суддів, оцінюючи суспільну небезпечність кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченій ОСОБА_5 , особу обвинуваченої, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, також тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання винуватості є достатньою та співрозмірною для продовження строку дії відносно обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В свою чергу, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою суд виходить із положень ч. 6 ст. 176 КПК України, яка визначає, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються у вчиненні, в тому числі кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111 КК України, за наявності ризиків зазначених у ст. 177 КПК застосовується виключно один вид запобіжного заходу - тримання під вартою.

Зазначене узгоджується із висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 19 червня 2024 року № 7-р(II)/2024 про те, що ч. 6 ст. 176 КПК забезпечує посилені гарантії захисту конституційного права на свободу та особисту недоторканність особи від свавільного втручання, що їх визначено ч. 2 ст. 29 Конституції України.

Колегія суддів зазначає, що згідно з приписами частини першої статті 17 Конституції України в умовах воєнного стану захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної, інформаційної безпеки є не лише найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу, а й невіддільною умовою збереження української державності як такої.

Держава має позитивний обов`язок створювати належні національні юридичні механізми притягнення особи до кримінальної відповідальності, зокрема забезпечувати ефективне функціонування кримінальної юстиції, щоб в умовах воєнного стану гарантувати посилений захист суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України та притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які вчинили злочини, що посягають на зазначені надважливі конституційні публічні інтереси.

За таких обставин, доводи сторони захисту про автоматичне продовження та подальше безальтернативне тримання ОСОБА_5 під вартою в силу дії положень цієї норми Кодексу є неспроможними.

Водночас, у відповідності до ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 111 КК України.

Зважаючи на вказані положення закону, а також наявність встановлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК, всупереч доводів сторони захисту підстави для застосування до обвинуваченої ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу в тому числі у вигляді застави - відсутні.

За такого, колегія суддів приходить до висновку, про відсутність виправданих потреб у визначенні обвинуваченій ОСОБА_5 розміру застави, з огляду на право суду що закріплене у абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Приймаючи таке рішення, колегія суддів виходить із положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та враховує наведену практику Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, беручи до уваги ризики, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання винною у вчиненні кримінального правопорушення, колегія суддів не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченої, тому у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу слід відмовити, а ОСОБА_5 належить продовжити, згідно ст. 197 КПК України, строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110,176-178, 183, 369, 371, 372, 376 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 16 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», для виконання.

В задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу або визначення розміру застави, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3