ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2906/25 Справа № 212/7495/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

захисника: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу судді Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 13 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0001689 від 21 жовтня 2024 року, про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави обвинуваченому ОСОБА_6 , строком на 60 днів, до 11 жовтня 2025 року включно,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою судді Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 13 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0001689 від 21.10.2024 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою без визначення застави строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 11 жовтня 2025 року включно.

Із вказаною ухвалою не погодились захисник ОСОБА_7 який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає, що ухвала суду про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 є незаконною та необґрунтованою. Вказує, що суд не визначив розміру застави як альтернативного запобіжного заходу та не мотивував відмову у її застосуванні.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України, при продовженні строку тримання під вартою сторона обвинувачення зобов`язана довести відсутність зменшення ризиків або появу нових ризиків. На думку апелянта, клопотання прокурора складене формально, а ризики, на які він посилається, втратили актуальність. Прокурор не надав доказів, що ОСОБА_6 може переховуватися. Захист підкреслює, що сам факт тяжкості обвинувачення не може виправдовувати тривале тримання під вартою (посилання на практику ЄСПЛ). Також вказує, що обвинувачення є необґрунтованим, оскільки відсутні достатні докази причетності ОСОБА_6 до злочинної організації. У матеріалах справи не наведено безпосередніх доказів його ролі як організатора чи координатора, а лише суб`єктивні інтерпретації слідства. Апелянт вважає, що відсутні прямі докази умислу ОСОБА_6 на збут наркотиків. У протоколах негласних дій зазначено інші особи, але не зафіксовано, що обвинувачений знав про вміст поштових відправлень. Зв`язок Чемериса з іншими учасниками слідство обґрунтовує лише припущеннями. У телефонних розмовах та листуванні немає підтвердження домовленостей щодо збуту наркотиків. Захист зазначає, що всі ключові речові докази вилучені не у ОСОБА_6 , а в інших осіб. У нього вдома, в авто чи на особі наркотичних речовин не вилучалося. Обставини обвинувачення сформульовані невизначено, а доказів, які об`єктивно пов`язують його з інкримінованим злочином, немає. Апелянт наголошує, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не доведені. Немає жодних фактів тиску на свідків, спроб переховування або порушення процесуальних обов`язків. Твердження про відсутність доходу необґрунтовано ототожнюється з ризиком втечі. Захист посилається на практику ЄСПЛ, згідно з якою тяжкість обвинувачення чи матеріальний стан не можуть самі по собі виправдовувати арешт. Захист вважає, що суд не розглянув можливість застосування альтернативного запобіжного заходу. Ухвала про тримання під вартою була постановлена без визначення розміру застави, хоча ЄСПЛ визнає перевагу застосування альтернативних заходів. Апелянт вказує, що застава у поєднанні з обов`язками (здача паспорта, носіння електронного браслета) могла б забезпечити належну процесуальну поведінку. Крім того, сторона захисту вказує на особисті та соціальні обставини обвинуваченого. ОСОБА_6 має стабільне місце проживання, займається підприємницькою діяльністю, раніше не судимий. Він переніс операцію та має стійкі проблеми зі здоров`ям, які не можуть бути належним чином вирішені у СІЗО. Також він є єдиним сином, що доглядає батька з тяжкими хворобами, тоді як брат перебуває на фронті. Апелянт наголошує, що в умовах воєнного стану втеча неможлива через обмеження виїзду за кордон та наявність блокпостів. Вважає, що домашній арешт за місцем реєстрації із забороною залишати житло в нічний час є достатнім запобіжним заходом. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та обрати ОСОБА_6 менш суворий запобіжний захід заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ухвалу в частині обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ОСОБА_14 не оскаржено.

Перевіривши надані матеріали, вислухавши думку учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України, передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 в достатній мірі досліджені обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та зроблений обґрунтований висновок про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинувачених під вартою.

Врахована наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинувачених під вартою, а також існування ризиків переховування, а також незаконного впливу на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Окрім того, судовий розгляд кримінального провадження триває, усі свідки по справі не допитані, що може спонукати обвинуваченого до спроб уникнення від покарання шляхом переховування від суду та здійснення незаконного впливу.

З наданих матеріалів слідує, що ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні злочинів, за ч.1 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 307, ч.1 ст. 263, ч.4 ст. 28 ч.4 ст. 321 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, а тому перебуваючи на волі і усвідомлюючи ймовірність призначеного покарання може переховуватись від суду.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд апеляційної інстанції наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

Колегія суддів зауважує, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені можуть здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій.

Заявлені прокурором ризики є цілком ймовірними та чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто поза всяким сумнівом здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі, а тому доводи захисника про необґрунтованість заявлених ризиків є такими, що не заслуговують на увагу.

Доводи апелянта щодо особи обвинуваченого ОСОБА_6 який має постійне місце проживання, займається підприємницькою діяльністю, раніше не судимий, доглядає хворого батька, має проблеми зі здоров`ям, що потребують належного лікування, яке неможливо забезпечити в умовах тримання під вартою, були предметом оцінки суду і з такою оцінкою погоджується колегія суддів, та зазначає, що ці обставини не є достатньо вагомими і не можуть бути підставами для зміни запобіжного заходу, оскільки існували на час вчинення інкримінованих злочинів та не слугували стримуючим фактором у вчиненні ним протиправної діяльності.

Стороною захисту під час апеляційного розгляду не надано документально підтверджених та переконливих доказів, що унеможливлюють перебування ОСОБА_6 під вартою та наявність загрози здоров`ю та життю обвинуваченого та те, що обвинувачений позбавлений необхідної медичної допомоги та неможливістю лікування в умовах тримання під вартою.

При цьому враховується, що обвинувачений вчинив інкримінований кримінальне правопорушення, за попередньою змовою групою осіб у складі злочинної організації, згідно відведених їм ролей систематично вчиняли протиправні дії, спрямовані на незаконний обіг наркотичних речовин, що саме по собі свідчить про те, що ОСОБА_6 , може вчинити інші кримінальні правопорушення.

Посилання сторони захисту, що докази причетності ОСОБА_6 до злочинної організації ґрунтуються лише на припущеннях і суб`єктивних висновках слідства, без наявності прямих чи об`єктивних підтверджень його умислу чи ролі у збуті наркотичних речовин, не є предметом апеляційного розгляду у відповідності до положень ст.422-1 КПК України, тож колегія суддів не вдається до оцінки даних доводів.

З наданих матеріалів слідує, що обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, а тому перебуваючи на волі і усвідомлюючи ймовірність призначеного покарання може переховуватись від суду. А тому, враховується, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять жодних даних про тиск на свідків, спроби переховування чи порушення процесуальних обов`язків, а ОСОБА_6 не мав і не має наміру порушувати вимоги ч.1 ст.177 КПК України, водночас це саме по собі не виключає можливості вчинення ним у майбутньому дій, передбачених ст.177 КПК України, адже його належна процесуальна поведінка наразі зумовлена не високими моральними якостями, а ефективністю застосованого запобіжного заходу.

Ствердження апелянта щодо забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 шляхом застосування альтернативних запобіжних заходів, зокрема визначення застави або застосування цілодобового домашнього арешту не є слушними.

Приписами п. 4, п.5 ч. 4 ст. 183 КПК України, передбачено що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177та178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, передбаченого статтями 255 - 255-3 КК України, щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого, враховуючи обсяг пред`явленого обвинувачення кількості епізодів злочинної діяльності, об`єкта злочинного посягання, а саме незаконного обігу та збуту наркотичних речовин та стадію судового провадження, на якій свідки по справі ще не допитані, усі докази ще не досліджені, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про неможливість застосування до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або визначення застави, як того просить сторона захисту.

Запобіжний захід з урахуванням його тривалості на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року).

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційні скарги захисників слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу судді Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 13 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0001689 від 21.10.2024 року, про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави обвинуваченому ОСОБА_6 , строком на 60 днів, до 11 жовтня 2025 року включно без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді