Справа № 757/309/25-к Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/4202/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

30 липня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 з доповненнями та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року ОСОБА_10 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317, ч. 2 ст. 209 КК України, ОСОБА_11 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України, ОСОБА_12 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317, ч. 2 ст. 209 КК України, ОСОБА_13 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311 КК України, ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_14 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_15 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_16 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_17 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України, продовжено кожному строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 03 липня 2025 року включно без визначення розміру застави.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не змінились, а інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 указано на незаконність ухвали суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначив про те, що у клопотанні стороною обвинувачення не наведено конкретних відомостей та жодних доказів про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, адже не наведено фактів про спроби спілкування з іншими обвинуваченими, тиску на свідків, вчинення інших правопорушень. Звертає увагу також на те, що протягом всього часу перебування ОСОБА_6 під вартою, який до того ж має проблеми зі здоров`ям, прокурором подаються аналогічні за текстом клопотання, які не містять долучених до нього додатків-доказів про наявність ризиків та про те, що вони не зменшились або з`явились нові, а тому вважає, що всі зазначені прокурором ризики ґрунтуються на припущеннях. Крім цього, вказав, що відповідно до практики ЄСПЛ з перебігом судового розгляду справи ризики, які стали підставою для взяття під вартою на початковій стадії зменшуються, а сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не може бути покладена в основу рішення щодо продовження тримання під вартою. Також зазначив, що матеріали клопотання з доданими до нього документами та оскаржувана ухвала суду не містять відомостей про наявність обставин, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України, на підставі яких суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, а тому з урахуванням обставин інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, його майнового стану, даних про його особу, який має постійне місце проживання та реєстрації, позитивно характеризується, займається волонтерською діяльністю, за що був нагороджений грамотами та подяками, є єдиним годувальником та утримувачем матері, брата, дружини та дитини, а також враховуючи тривале тримання обвинуваченого під вартою, властивість ризиків зменшуватися зі спливом часу, вважає, що визначення обвинуваченому застави буде достатньою мірою забезпечувати виконання покладених на нього обов`язків. Відтак просить суд оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково та продовжити ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування із визначенням застави у розмірі 100 прожиткових мінімумів доходів громадян, що становить 3 028 000 гривень з покладенням на нього, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 також вказав про незаконність ухвали суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначив про те, що прокурором не доведено, що існують обставини, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. Зазначив, що відповідно до практики ЄСПЛ ризик переховування від суду не може обґрунтовуватися лише на підставі суворості можливого покарання, а має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи, характеру обвинуваченого, його моральних якостей, грошових коштів, зв`язків з державою, в якій його переслідують за законом та його міжнародних контактах, а тому вважає, що обґрунтування можливості застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише тим фактом, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, є порушенням національного та міжнародного законодавства, а жодних інших відомостей на підтвердження існування цього ризику, стороною обвинувачення не доведено. Також вказав, що не встановлено фактів намагання ОСОБА_8 будь-яким чином перешкоджати встановленню істині у справі, впливати на свідків, експертів, інших підозрюваних, як і не встановлено фактів знищення, спотворення речей чи документів, тоді як всі зібрані докази знаходяться у розпорядженні органу досудового розслідування, в тому числі допитані свідки, що свідчить про відсутність ризиків, передбачених п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім цього, вказав, що жодних доказів того, що ОСОБА_8 схильний до вчинення іншого кримінального правопорушення прокурором не надано та в матеріалах справи відсутні. Звернув увагу на те, що ОСОБА_8 під час проведення обшуків та складання протоколу про затримання не чинив опору представникам влади, раніше не судимий, позитивно характеризується, має постійне місце проживання, за яким мешкає разом зі своєю дружиною та малолітнім сином, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки, під наглядом лікаря-нарколога не перебуває, має поганий стан здоров`я, а тому вважає, що наявні всі підстави для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу. Окремо вказав про те, що суд в порушення ч. 3 ст. 183 КПК України не визначив необхідний та достатній розмір застави, який має бути встановлений у випадку неможливості обрання більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи необґрунтованість підозри та недоведеність прокурором обставин, які виключають можливість застосування щодо обвинуваченого застави. Відтак просить суд оскаржувану ухвалу скасувати, у задоволенні клопотання прокурора відмовити та у випадку неможливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, визначити йому заставу у мінімально можливому розмірі відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України.

Ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 не оскаржується.

Прокурор та захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_9 до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату та час розгляду справи, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи із зазначенням поважних причин неявки ними не надіслано, від обвинувачених заяв про розгляд провадження за їх участі до суду також не надходило.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 422-1КПК України неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з апеляційних скарг захисників, ними порушене питання про скасування ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ..

Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції була постановлена 05 травня 2025 року, строк тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою був визначений до 03 липня 2025 року включно. На день розгляду справи судом апеляційної інстанції ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 рокуфактично втратила чинність, а висновки, які були зроблені у цій ухвалі, на сьогоднішній час втратили своє юридичне значення, що указує на неможливість скасування цієї ухвали судом апеляційної інстанції.

При цьому необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

За своєю правовою природою ризик вчинення підозрюваним, обвинуваченим дій (поведінки підозрюваного, обвинуваченого), перелік яких визначений ч. 1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах про імовірність протидії підозрюваного, обвинуваченого кримінальному провадженню у однин із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і у нинішньому чи минулому. Проте, існування можливості такої протидії на майбутнє повинно підтверджуватися доказами станом на момент ухвалення відповідного рішення. Це твердження знайшло своє підтвердження у низці статей чинного КПК України. Зокрема, аналіз положень ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 194, ч. 1 ст. 196, ч. 3 ст. 199 КПК України дає підстави стверджувати те, що як у випадку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так і у випадку продовження строку дії цього запобіжного заходу суд вирішує питання про існування ризиків станом на час ухвалення відповідного рішення. У зв`язку із цим, колегія суддів вважає, що перевірка висновків суду першої інстанції про існування того чи іншого ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, можлива лише під час дії ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою чи продовження строку тримання під вартою, тобто у час, коли ці ризики дійсні та існує реальна можливість перевірки їх існування. Та обставина, що станом на час розгляду справи оскаржувана ухвала втратила чинність унеможливлює скасування цієї ухвали, що вказує на необґрунтованість вимог захисників обвинувачених в частині скасування цієї ухвали. Колегія суддів також зважає на те, що відповідно до вимог ст. 407 КПК України до повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги відноситься прийняття рішення, пов`язаного виключно із втручанням у судове рішення шляхом його зміни чи скасування або невтручання шляхом залишення цього рішення без змін. У зв`язку із цим, за відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення, як такого, яке втратило чинність, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити будь-яке рішення щодо тих обставин, які наведені апелянтами у апеляційних скаргах.

Колегія суддів зважає і на те, що нормами КПК України не передбачається можливості залишення апеляційної скарги без розгляду. Наведені вище обставини не дають також підстав для закриття апеляційного провадження.

Поряд із цим, як вже було зазначено колегією суддів вище, скасованим може бути лише чинне судове рішення, таке, яке породжує певні юридичні наслідки. Строк дії ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 рокузакінчився 03 липня 2025 року. Те, що ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року на час ухвалення судом апеляційної інстанції рішення за апеляційними скаргами захисників обвинувачених є нечинною унеможливлює її скасування.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг захисників обвинувачених у зв`язку із неможливістю скасування ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року, якою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 03 липня 2025 року включно, а тому колегія суддів залишає апеляційну скаргу з доповненнямизахисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 без задоволення, а зазначену ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу з доповненнямизахисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 рокущодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4