ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1761/25 Справа № 210/1763/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року Кривий РІг

13.05.2025р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області у складі:

судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції залі суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.04.2025р., якою щодо обвинуваченого за ч. 1 ст. 263, п. 5 ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 08.06.2025р. -

за участю захисника ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

представника потерпілої (в режимі ВКЗ) ОСОБА_9

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.06.2024р. обвинуваченому за ч. 1 ст. 263, п. 5 ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 08.06.2025. включно.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржено захисником ОСОБА_6 , який в апеляційній скарзі:

- вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, є незаконною, невмотивованою та необґрунтованою, не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, тому підлягає скасуванню;

- зазначає, що стороною обвинувачення не доведені ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України з боку обвинуваченого;

- наголошує, що суд першої інстанції не звернув увагу на позитивну характеристику обвинуваченого, яка була надана стороною захисту, його участь в АТО, позитивні відносини із сім`єю;

- вважає, що ризик втечі є необґрунтованим через міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, обвинувачений здійснював волонтерську діяльність в зоні бойових дій, ризикуючи власним життям;

- ризик впливу на свідків та потерпілу та вчинення іншого кримінального правопорушення є не підтвердженими та недоведені прокурором;

- наголошує, що після тривалого часу тримання обвинуваченого під вартою ризики суттєво зменшуються, про що неодноразово наголошував ЄСПЛ, зокрема у рішенні «Єлоєв проти України», «Ткачов проти України», що вимагає від суду більш уважного ставлення до продовження строку тримання під вартою;

- зазначає, що обвинувачений має поганий стан здоров`я, потребує лікування, особливих умов харчування, за потреби - санаторного лікування, що є неможливим в умовах тримання під вартою;

- вважає, що повідомлення про підозру у вчинення особливо тяжкого злочину саме по собі не є підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та вважає, що оголошена за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України підозра не відповідає стандарту обґрунтованості ;

- прохає оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем мешкання в АДРЕСА_1 з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 :

- вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, є незаконною, невмотивованою та необґрунтованою, не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, тому підлягає скасуванню;

- зазначає, що його винуватість у судовому засіданні не доведено, та не доведено існування з його боку ризиків, передбачених передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України;

- вказує, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою не містить нових обґрунтувань чи нових тверджень з моменту застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою вперше, та після цього потерпіла та свідки вже були допитані;

- звертає увагу на міцність своїх соціальних зв`язків, тривалий час мешкав за одною адресою із сім`єю, та лише одного разу покидав його для санаторного лікування як учасник АТО та для здійснення волонтерської діяльності, яка була пов`язана із ризиком для життя;

- вважає, що запобіжний захід у виді домашнього арешту здатен забезпечити його належну процесуальну поведінку, та він не матиме змоги впливу на свідків чи потерпілу;

- зазначає, що має поганий стан здоров`я, потребує лікування, особливих умов харчування, за потреби - санаторного лікування, що є неможливим в умовах тримання під вартою;

- прохає оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем мешкання в АДРЕСА_1 з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, позицію прокурора та представника потерпілої, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він реалізуючи злочинний умисел на заподіяння смерті людині, 09.10.2023р., приблизно о 04.30год. на власному автомобілі марки «РЕНО КЕНГО», д.р.н. НОМЕР_1 , до салону якого поклав раніше придбану гранату Ф-1, приїхав на АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_10 , де реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_10 способом, небезпечним для життя багатьох осіб, усвідомлюючи, що він знаходиться в громадському місці, в житловому секторі, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій та маючи можливість передбачити їх суспільно-небезпечні наслідки, достовірно знаючи, що вищевказана бойова граната Ф-1 відноситься до категорії бойових припасів з максимальною дистанцією ураження осколками 200 м, утримуючи її спусковий важіль та стиснувши запобіжну чеку, витягнув її за кільце із запалу, затиснув приведену у бойову готовність гранату між стулками двостворчатих металевих воріт паркану будинку АДРЕСА_2 , після чого на вказаному автомобілі залишив місце вчинення злочину.

Того ж дня, приблизно о 05.50год, потерпіла ОСОБА_10 , з метою виїхати на власному автомобілі з території буд. №11 на вул. Чайковського в Металургійному районі м. Кривого Рогу, вийняла металевий засов та відчинила ліву створу двостворчатих металевих воріт, внаслідок чого раніше закладена обвинуваченим ОСОБА_7 граната Ф-1 впала не землю, здетонувала та стався вибух. Однак, потерпіла ОСОБА_10 встигла впасти на землю та внаслідок вибуху гранати їй спричинено тілесні ушкодження у вигляді вогнепальних осколкових поранень передньої черевної стінки, обох гомілок та лівого стегна зі сторонніми тілами в м`яких тканинах, які за своїм характером відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Органом досудового розслідування дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, п.5 ч. 2 ст. 115 КК України за ознаками закінченого замаху на вбивство, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого способом, небезпечним для життя багатьох осіб, не доведеного до кінця з причин, що не залежали від його волі, та за ч. 1 ст. 263 КК України, за ознаками придбання, носіння, зберігання бойового припасу без передбаченого законом дозволу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення, відповідно послався на те, що ризики передбачені ст. 177 КПК України не перестали існувати, та вважав, що обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, санкції статті, яка передбачає міру покарання за інкриміноване кримінальне правопорушення, та перешкоджає ризикам, визначеним ст.177 КПК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я людини, внаслідок якого смерть потерпілої не настала від обставин, які не залежали від обвинуваченого, проте обвинуваченим були виконані всі дії для настання смерті потерпілої.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, відповідно до яких, злочин вчинено обвинуваченим, який, як наголошено в апеляційній скарзі, проходив службу у ЗСУ, приймав участь в АТО/ООС, тобто беззаперечно обізнаний у принципі на наслідках застосування бойової гранати Ф-1.

Суд апеляційної інстанції вважає необхідним звернути увагу, що наведені вище відомості не є наперед підтвердженням винуватості обвинуваченого, проте ці відомості покладені у раніше оголошену підозру та у складений щодо ОСОБА_7 обвинувальний акт, який направлений до суду.

Відомості про особу обвинуваченого, які характеризують його з позитивного боку були досліджені судом першої інстанції та не визнані істотними підставами для зміни запобіжного заходу на більш м`який .

В свою чергу суд апеляційної інстанції також не вбачає достатніх підстав для зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого з урахуванням його позитивної характеристики, міцних соціальних зв`язків з родиною та загальної позитивної суспільної позиції.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції не вважає слушними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув увагу на позитивну характеристику обвинуваченого, яка була надана стороною захисту, його участь в АТО, позитивні відносини із сім`єю, оскільки вони перевірені та оцінені належним чином, як судом першої, так і судом апеляційної інстанції.

Також слід наголосити, що вчинене кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 є особливо тяжким, вчинене способом, небезпечним як для потерпілої, так і для сторонніх осіб, та за своєю природою становить значний суспільний інтерес для відповідної реакції уповноважених органів державної влади.

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ у свої рішеннях, що питання про те, чи є період попереднього ув`язнення розумним, не можна оцінювати абстрактно. Чи розумно для обвинуваченого залишатися під вартою, необхідно оцінювати на основі фактів кожної справи та відповідно до її особливостей. Продовження тримання під вартою може бути виправданим у конкретному випадку лише за наявності фактичних ознак справжньої потреби суспільного інтересу, яка, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає над правилом поваги до індивідуальної свободи, викладеним у ст. 5 Конвенції (див., серед інші органи влади, «Кудла проти Польші», №30210/96, § 110, «Ідалов проти Росії», №5826/03, § 139).

На переконання суду апеляційної інстанції, у даному кримінальному провадженні суспільний інтерес є істотним.

Таким чином доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого, що після тривалого часу тримання обвинуваченого під вартою ризики суттєво зменшуються, про що неодноразово наголошував ЄСПЛ, зокрема у рішенні «Єлоєв проти України», «Ткачов проти України», що вимагає від суду більш уважного ставлення до продовження строку тримання під вартою, є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого, що повідомлення про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину саме по собі не є підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та вважає, що оголошена за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України підозра не відповідає стандарту обґрунтованості суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки предметом апеляційного оскарження є не оголошена підозра, а виключно ризики з боку обвинуваченого, які є достатніми для продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Проте суд апеляційної інстанції вважає необхідним наголосити, що посилання захисника на необґрунтованість оголошеної підозри щодо ОСОБА_7 є надуманими у даному випадку, оскільки на її підставі вже було складено обвинувальний акт щодо обвинуваченого, який є предметом судового розгляду по суті.

Доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого, що обвинувачений має поганий стан здоров`я, потребує лікування, особливих умов харчування, за потреби санаторного лікування, що є неможливим в умовах тримання під вартою, є також неспроможними, оскільки неможливість перебування обвинуваченого під вартою не підтверджена відповідними та належними доказами.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а тому доводи апеляційної скарги про скасування оскаржуваної ухвали, та постановлення нової ухвали, якою обрати щодо обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту, не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровська від 10.04.2025р., якою щодо обвинуваченого за ч. 1 ст. 263, п. 5 ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 08.06.2025р. - залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровська від 10.04.2025р., якою щодо обвинуваченого за ч. 1 ст. 263, п. 5 ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 08.06.2025р. - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною, та набирає законної сили після її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: