Справа № 748/4696/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/510/25
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

16 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Чернігова, громадянину України, не працюючому, одруженому, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, з повною загальною середньою освітою, зареєстрованому та проживаючому в АДРЕСА_1 , раніше не судимому, продовжено строк тримання під вартою на строк 60 днів, а саме до 06 липня 2025 року включно.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав, що розгляд кримінального провадження перебуває на стадії судового розгляду, а підстав для скасування запобіжного заходу або заміни його на більш м`який судом не встановлено, зважаючи на суспільну небезпечність інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке направлене проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, при тому, що ризики, які були враховані під час обрання запобіжного заходу на даний час не зникли, не зменшилися та продовжують існувати.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Аргументує тим, що приймаючи рішення про продовження строку дії ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходив з того, що ризики, зазначені у попередніх судових рішеннях про обрання та продовження запобіжного заходу не змінилися, що свідчить про те, що суд не дослідив наявність підстав для обрання запобіжного заходу станом на дату розгляду клопотання прокурора.

Вказуючи в ухвалі про те, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, суд прийшов до передчасного висновку, оскільки по справі не в повному обсязі досліджені докази на підтвердження винуватості ОСОБА_6 який повністю заперечує свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину.

Звертає увагу, що недоведеними є твердження клопотання про відсутність міцних соціальних зв`язків у обвинуваченого, а також офіційного місця працевлаштування, оскільки ОСОБА_6 проживає у шлюбі, в якому у них з дружиною народилося четверо дітей, двоє з яких є неповнолітніми, при цьому він має заробітки від неофіційної роботи, що є джерелом існування його родини. Вказуючи у клопотанні про те, що ОСОБА_6 зловживає алкогольними напоями, прокурор не надає доказів на підтвердження своїх тверджень.

Суд вважає, що є наявним ризик переховування ОСОБА_6 від суду, але в ухвалі не наведено обґрунтування наявності даного ризику. Той факт, що ОСОБА_6 в період з 03 по 05 липня 2024 року не з`являвся за викликом до органу досудового розслідування не може розцінюватися, як переховування, оскільки ухвалою апеляційного суду від 02 липня 2024 року була скасована ухвала районного суду про домашній арешт, тому ОСОБА_6 вважав, що не має будь-яких обмежень у пересуванні. Більш того, навіть в цей період часу його підзахисний не покидав межі населеного пункту, де він зареєстрований та постійно проживає.

Ризик можливого вчинення іншого правопорушення, на думку захисника, також є недоведеним, оскільки доказів цьому не було надано ні стороною обвинувачення, ні наведено судом в оскаржуваному судовому рішенні.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з підстав вказаних у апеляційній скарзі, прокурора, яка з доводами сторони захисту не погодилася, вважала ухвалу суду цілком обґрунтованою, оскільки ризики є обґрунтованими, а підстави для застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, відсутні, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, коли складений обвинувальний акт і відбуватиметься перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції в розгляд обвинувачення судом першої інстанції.

Більш того, на стадії судового розгляду, при вирішенні питання щодо продовження строку раніше обраного запобіжного заходу, кримінальний процесуальний закон не вимагає від сторони обвинувачення доведення усіх елементів кримінального правопорушення «поза розумним сумнівом». Ці питання є предметом самого судового розгляду та всім наданим доказам має бути надана оцінка в судовому рішенні за результатами такого розгляду.

З цих підстав, колегією суддів не перевіряються доводи апеляційної скарги захисника щодо недоведеності оголошеної підозри та пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, а також питання щодо належності й допустимості наданих стороною обвинувачення доказів, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, як і не перевіряє законність дій уповноважених осіб органу досудового розслідування та прокурора під час судового розгляду та нагляду за проведенням досудового розслідування.

Суд, на стадії вирішення клопотання про продовження строку тримання під вартою, не уповноважений на надання оцінки здобутим під час судового розгляду доказам, як безпідставно вважає захисник.

З матеріалів провадження убачається, що на розгляді Чернігівського районного суду Чернігівської області перебувають матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, які, в сукупності, давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою суд досліджує подані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, з`ясовує конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою, інші обставини, необхідні для вирішення справи, чи не з`явилися причини, що дозволяють скасувати тримання під вартою та обрати інший передбачений законом запобіжний захід, тощо.

При вирішенні питання про законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Враховуючи стадію на якій судом розглянуто клопотання сторони обвинувачення, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Відтак до ухвалення остаточного судового рішення, суд апеляційної інстанції не уповноважений надавати оцінку доказам, які ще тільки мають бути досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження, оскільки це може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Під час розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу суд першої інстанції врахував тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , та ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися з плином часу та тривалим строком тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому, твердження захисника щодо відсутності доказів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України були встановлені під час застосування щодо ОСОБА_6 саме такого виду запобіжного заходу, їх наявність була підтверджена під час продовження строку тримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою, в той час, як стороною захисту не наведено належних доводів, які б вказували, що такі ризики зменшилися або перестали існувати.

Систематично вказуючи на відсутність доказів наявності заявлених ризиків, захисник жодного разу не надав апеляційному суду чи суду першої інстанції доказів, які б спростовували їх існування.

Зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 є вагомим доказом існування ризику, що обвинувачений може ухилитися від суду, усвідомлюючи тяжкість покарання, яка йому загрожує у разі визнання винуватим. При цьому, відсутність постійного та офіційного місця роботи вказує на те, що фактично він у будь-який момент може залишити місце проживання, адже неофіційно може працювати будь-де.

Факт проживання у шлюбі та наявність двох неповнолітніх дітей не є тими обставинами, які беззаперечно гарантують належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а тим більше не є тими обставинами, які повністю нівелюють заявлені стороною обвинувачення ризики. При цьому, ці відомості є даними щодо особи обвинуваченого, але фактично не дають підстав вважати, що наявність дітей та дружини є стримуючим фактором від не процесуальної поведінки та вчинення кримінальних правопорушень.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 року ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати, що виправдовує тримання ОСОБА_6 під вартою та унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням тяжкості обвинувачення, обставин вчинення кримінального правопорушення, стадії розгляду кримінального провадження та даних щодо особи обвинуваченого, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 178 КПК, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими під час вирішення клопотання прокурора.

При цьому, апеляційний суд приходить до однозначного висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 з огляду на всі вище перелічені обставини.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-406, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11