УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2025 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в місті Одесі клопотання прокурора відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №000191 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.ч.4,5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, слідчим управлінням ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 000191 від 18.02.2025 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбаченого ч.ч. 4,5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що посадові особи військової частини, зловживають службовим становищем, шляхом внесення недостовірних відомостей в офіційні документи на підставі яких особисто незаконно отримують грошові кошти в тому числі за безпосередню участь у бойових діях військовослужбовців, які фактично на військовій службі не перебувають.

Прокурор в клопотанні зазначає, що в ході досудового розслідування співробітниками 7 управління Департамента військової контррозвідки СБУ встановлено, що до вчинення кримінального правопорушення зокрема причетний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прийнятий на службу до лав ЗСУ, однак фактично службу не несе, проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, а також документів, які мають значення для досудового розслідування 25.06.2025 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16.06.2025, проведено обшук за фактичним місцем мешкання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході проведення якого виявлено та вилучено: шкільний зошит та листи з чорновими записами.

Ухвалами слідчих суддів Київського районного суду м.Одеса від 07.07.2025 та 24.07.2025 року клопотання про накладення арешту на вказане вилучене майно повернуто прокурору для усунення недоліків.

Процесуальний керівник у кримінальному провадженні повторно звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження речових доказів.

Прокурор надав заяву в якій клопотання підтримав, просив розглянути у його відсутності.

Представник особи, щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, під час попереднього розгляду клопотання надала письмові заперечення на клопотання в яких зазначила, що прокурором не доведено причетності ОСОБА_5 та майна, що вилучене під час обшуку до обставин кримінального правопорушення. Так, обшук, згідно ухвали слідчого судді проведено у ОСОБА_4 , на думку представника відсутній зв`язок між кримінальним правопорушенням, яке розслідується та документами, які були вилучені у ОСОБА_5 . Просила відмовити у задоволенні клопотання.

Відповідно ч.1 ст.2 КПК України до Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно п.18 ч.1 ст.3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду.

Так, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 (1952 рік) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Так, згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів.

Згідно, ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;перелік і види майна, що належить арештувати;документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Як вбачається, зі встановлених в судовому засіданні обставин, так як органом досудового розслідування перевірялась причетність ОСОБА_5 , до вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.ч.4,5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, 25.06.2025 року на підставі ухвали слідчого судді було проведено обшук за місцем проживання останнього, під час якого був вилучений шкільний зошит та листи з чорновими записами.

Між тим після проведення обшуку ОСОБА_5 не повідомлялося про підозру, він не був допитаний з підстав вилучених речей, більше того, до матеріалів клопотання сторона обвинувачення не надала будь-яких доказів щодо причетності власника майна ОСОБА_5 та вилучених у нього речей до кримінального правопорушення.

Сторона обвинувачення звертається з клопотанням про арешт майна між тим не обґрунтовує необхідності накладення арешту на вилучене майно, яке належить третій особі. Прокурором не доводиться в клопотанні, яке саме відношення та значення в рамках вказаного кримінального провадження має вищевказане майно, та сам власник зазначеного майна ОСОБА_5 .

Стороною обвинувачення не доведено факт того, що вилучене майно могло бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, містить на собі будь-які сліди злочину та може бути використано як доказ факту чи обставин кримінальної справи.

Положенням ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Посилання сторони обвинувачення на той факт, що вилучене майно є речовим доказом є формальним, без жодних обґрунтувань.

Крім того, звертаючись до слідчого судді з даним клопотання прокурор не долучив копію ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку, копію протоколу обшуку та постанову про визнання вилученого майна речовим доказом у кримінальному провадженні.

Відтак, слідчий суддя приходить до переконання, що стороною обвинувачення не доведено відповідність вилученого під час обшуку за фактичним місцем мешкання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , майна, до категорії речових доказів, й відповідно наявності підстав та мети для арешту такого майна, та в чому полягає необхідність в подальшому обмеженні прав ОСОБА_4 .

Крім того, стороною обвинувачення не доведено, що останній має будь-яке відношення до кримінального правопорушення, яке є предметом розслідуваного кримінального провадження.

Таким чином, недоліки, які були визначені в ухвалах слідчих суддів від 07.07.2025 та 24.07.2025 року про повернення клопотання прокурору наразі не були усунуті. Посилання прокурора на необхідність накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів є не доведеним та необґрунтованим.

Наведені обставини, на переконання слідчого судді, є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

Керуючись ст. ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №000191 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.ч.4,5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України відмовити.

Виконання ухвали покласти на прокурора відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1