Номер провадження: 11-сс/813/815/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000131 від 02.02.2024 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 та підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 07.04.2025 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Любашівка, Подільського району, Одеської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.301-1, ч.3 ст.301-1 КК України,

встановив:

Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000131 від 02.02.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.301-1, ч.3 ст.301-1 КК України,

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_6 , 08.03.2023 року, близько 08:50 год, перебував за місцем свого проживання, а саме у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , де у нього виник протиправний злочинний умисел спрямований на виготовлення дитячої порнографії.

Реалізуючи свій протиправний умисел, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, порушуючи суспільну мораль, тобто систему етичних норм, правил поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей в частині заборони поширення серед населення вульгарно-натуралістичної, цинічної, непристойної фіксації статевих актів із зображенням у будь-який спосіб дитини, маючи на меті виготовлення творів порнографічного характеру, які містять дитячу порнографію, ОСОБА_6 , використовуючи мобільний телефон «Redmi», модель «M2004J19AG», в корпусі чорного кольору, з серійним номером: « НОМЕР_1 », IMEI-код 1: НОМЕР_2 , ІМЕІ-код 2: НОМЕР_3 , із ємністю 1 Гб., та встановленій на ньому операційній системі програмного забезпечення «Android» - « ОСОБА_8 » за допомогою камери зазначеного мобільного телефону створив відеозапис «VID_20230308_104455.mp4», об`ємом 588 МБ., тривалістю 5 хвилин 17 секунд, який відносяться до творів порнографічного характеру, за своєї участю та участю дитини - неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про вік якої ОСОБА_6 було достеменно відомо.

Крім того, у ОСОБА_6 у невстановлений час, однак не пізніше 19.08.2023 року, та місці, виник злочинний умисел направлений на умисне зберігання дитячої порнографії без мети збуту чи розповсюдження.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 діючи умисно, всупереч суспільним відносинам, що складаються з приводу протидії розповсюдження дитячої порнографії, за допомогою невизначеного технічного пристрою, знайшов та завантажив з мережі «Інтернет» або скопіював з невідомого матеріального джерела цифрової інформації (носія інформації), на власний мобільний телефон «Redmi», модель «M2004J19AG», в корпусі чорного кольору, серійним номером: « НОМЕР_1 », IMEI-код 1: НОМЕР_2 , ІМЕІ-код 2: НОМЕР_3 , із ємністю 1 Гб., та встановлене на ньому операційній системі програмного забезпечення «Android» - «10 QP1A.190711.020», які у тому числі збережені на карту пам`яті «MicroSD», 1 GB, яка позначена як «16240_phone_memcard.E01» файли, серед яких відеозаписи та графічні файли, які містять дитячу порнографію.

Зокрема, серед завантажених файлів у папці під назвою «Images» наявні зображення, які ідентифікуються під назвами: «ae8a2b5f6ca2d990599e628e3b595e4b.thumb» яке завантажене, з невстановлених досудовим розслідуванням джерел, 31.03.2023 року, об 16 год. 23 хв.; «3562 ОСОБА_10 », яке завантажене, з невстановлених досудовим розслідуванням джерел, 31.03.2023 року, об 16 год. 24 хв.; «9211.jpeg», яке завантажене, з невстановлених досудовим розслідуванням джерел, 25.04.2023 року, об 21 год. 09 хв.; у папці під назвою «Vidios» наявний відеозапис, який ідентифікується під назвою «2_355452260.mp4», який завантажено, з невстановлених досудовим розслідуванням джерел, 09.05.2023 року, об 01 год. 22 хв., із вмістом порнографічного характеру, зокрема, дитячої порнографії, тобто з присутніми у них зображеннями дитини (чи особи, що виглядала як дитина), задіяної в реальній або змодельованій відверто сексуальній поведінці та зображеннями статевих органів дитини в сексуальних цілях.

Після чого ОСОБА_6 протиправно зберігав зазначені медіа файли, які містять дитячу порнографію, у мобільному телефоні «Redmi», модель «M2004J19AG», в корпусі чорного кольору, з серійним номером: « НОМЕР_1 », IMEI-код 1: НОМЕР_2 , ІМЕІ-код 2: НОМЕР_3 , із ємністю 1 Гб., та встановленій на ньому операційній системі програмного забезпечення «Android» - «10 QP1A.190711.020», без мети збути чи розповсюдження, до тих пір, поки вказаний мобільний телефон, не було вилучено працівниками поліції 19.08.2023 року в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_2 .

За викладених обставин, 02 квітня 2025 року на підставі зібраних під час досудового розслідування доказів повідомлено ОСОБА_6 про підозру вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.301-1, ч.3 ст.301-1 КК України.

Т.в.о. слідчого-криміналіста СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_12 звернулась до слідчого судді з клопотанням про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави - 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 908400 грн, з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України у разі внесення застави.

Оскарженою ухвалою слідчого судді клопотання слідчого задоволено, до ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 31.05.2025 року, в межах строку досудового розслідування, з визначенням застави 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908400 гривень (три мільйони двадцять вісім тисяч), з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, у разі внесення застави.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_5 та підозрюваний ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого, застосувати до ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід.

Захисник зазначає, що під час розгляду клопотання прокурор не довів існування жодного ризику, передбаченого ч.1 ст.177 КПК України. Звертає увагу що ОСОБА_6 , будучи обізнаним про існування даного кримінального провадження, протягом півтора роки не намагався ухилитися від органу досудового розслідування, або взагалі будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню. Крім того захисник ставить під сумнів обґрунтованість підозри та вважає, що запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі повною мірою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 .

Підозрюваний ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу та застосувати до нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Вважає, що слідчий суддя формально підійшов до вирішення питання про застосування до нього запобіжного заходу, не врахувавши при цьому, що він має на утриманні батька інваліда 2 групи, одружений, позитивно характеризується. Вказує, що за першою вимогою прибував до слідчого і не погоджується з обґрунтованістю пред`явленої підозри.

Захисник ОСОБА_5 та прокурор у судове засідання апеляційного суду не з`явились.

Прокурор надіслав заяву, в якій вказав, що на теперішній час досудове розслідування в даному кримінальному провадженні завершено та обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 скерований для розгляду до Любашівського районного суду Одеської області. За таких обставин просить залишити апеляційні скарги без розгляду, судове засідання проводити без його участі.

Захисник ОСОБА_5 про причини неявки апеляційний суд не повідомив, із заявами, або клопотанням про перенесення судового засідання не звертався.

Підозрюваний ОСОБА_6 не звертався до апеляційного суду з клопотанням про забезпечення його участі в судовому засіданні.

Згідно з ч.4 ст.405 КПК (далі - КПК) неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.4 ст.405 КПК України (далі - КПК) апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти існуючим ризикам.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

У рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на стадії досудового розслідування, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які долучені до клопотання та були враховані слідчим суддею, вказують на те, що існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_6 до вчинення інкримінованих йому дій. Підстав, передбачених ст.87 КПК, для визнання цих доказів недопустимими, колегією суддів не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені пунктами 1-5 ч.1 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_6 апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки останній на даний час підозрюється, зокрема у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.301-1 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років. Тому, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину, розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, підозрюваний зможе здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Крім того, у даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК, що ОСОБА_6 може вчинити аналогічне кримінальне правопорушення, оскільки раніше він вже був засуджений вироком Любашівського районного судом Одеської області від 19.07.2024 року за ч.2 ст.156 КК України до позбавлення волі на строк 5 років та звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 3 роки.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, аніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належного виконання підозрюваним його процесуальних обов`язків, і не дасть змогу органу досудового розслідування контролювати місце його перебування.

Обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК, що виключають можливість застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційним судом не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання ОСОБА_6 під вартою буде перевірена через нетривалий під час підготовчого судового засідання, оскільки за повідомленням прокурора обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні скерований на розгляд до Любашівського районного суду Одеської області.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів захисника та підозрюваного стосовно незаконності оскарженої ухвали, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та підозрюваного ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 07.04.2025 року, якою в кримінальному провадженні №0000131 від 02.02.2024 року до підозрюваного ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4