УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 953/3172/24

провадження № 51-3630 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 липня 2025 року щодо нього,

установив:

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Вироком також вирішено питання щодо речових доказів і цивільного позову потерпілого.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого 1 722 грн - на відшкодування майнової шкоди та 30 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 липня 2025 року апеляційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок - без зміни.

Відповідно до змісту судових рішень, що оскаржуються, та встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що 27 січня 2024 року, близько 22:29, перебуваючи на вул. Академіка Проскури, 3/178 у м. Харкові, поблизу кафе «Irish Pub», у ході раптового словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_5 , перебуваючи на відстані витягнутої руки, у положенні стоячи, праворуч від потерпілого, наніс останньому один удар кулаком правої руки в обличчя, а саме в ділянку підборіддя праворуч. Внаслідок удару потерпілий упав та втратив свідомість.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 09-199/2024 від 12 лютого 2024 року, потерпілому спричинено тілесні ушкодження у вигляді синця з садном на тлі припухлості м`яких тканин у ділянці підборіддя праворуч з поширенням на шкіру правої щоки, які за ступенем тяжкості класифікуються як легкі тілесні ушкодження.

Зазначене діяння кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст. 370 КПК України судом першої інстанції та статей 419, 440, 23 КПК України апеляційним судом, просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На обґрунтування своїх вимог засуджений зазначає, що суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання захисника про повернення обвинувального акта прокурору, не надав правової оцінки аргументам сторони захисту щодо порушення вимог статей 291, 293 КПК України. На його думку, призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта, який мав бути повернутий прокурору, спричинило незаконність усіх наступних процесуальних дій та рішень судів обох інстанцій.

Засуджений вважає, що суд першої інстанції не навів переконливих аргументів на спростування доводів захисника щодо істотних порушень при проведенні слідчого експерименту. Він стверджує, що протокол слідчого експерименту від 06 лютого 2024 року та висновок судово-медичної експертизи № 09-199/2024 від 12 лютого 2024 року, як похідний доказ, є недопустимими.

Посилаючись на правову позицію Касаційного кримінального суду, викладену в рішенні від 09 листопада 2021 року у справі № 200/2814/17, засуджений зазначає, що суд не перевірив його версію щодо отримання потерпілим тілесних ушкоджень унаслідок падіння з висоти власного зросту після застосування сили та можливого контакту обличчям із твердою поверхнею підлоги літнього майданчика кафе або предметами навколишнього середовища. Крім того, він наголошує, що потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння, а його поведінка була девіантною.

Засуджений стверджує, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки суд не врахував відомості, які могли істотно вплинути на вирішення питання про винуватість, а наявність складу кримінального проступку обґрунтовано доказами, які, на його думку, є недопустимими та неналежними.

Він також зазначає, що за відсутності доведеності поза розумним сумнівом його винуватості, доказів факту заподіяння та розміру шкоди, а також причинно-наслідкового зв`язку між подією кримінального правопорушення та заявленою шкодою, кваліфікація його діяння за ч. 1 ст. 125 КК України є безпідставною, що свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Засуджений вказує, що докази, надані представником цивільного позивача ОСОБА_5 для підтвердження наявності моральної шкоди, є необ`єктивними, а мета її отримання - надуманою. Не підтверджено участі потерпілого у волонтерській діяльності та впливу цього статусу на розмір моральної шкоди. При цьому суди обох інстанцій не відмежували, яких саме негативних наслідків зазнав особисто потерпілий, а яких - юридична особа, яку він, нібито, очолює.

Порушуючи питання про скасування вироку, засуджений зазначає, що аналогічні доводи були викладені в його апеляційній скарзі та скарзі захисника, однак апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про повторне дослідження доказів і не надав мотивованих відповідей на доводи скарг, формально погодившись із висновками суду першої інстанції та відмовивши у задоволенні вимог сторони захисту.

Крім того, на його думку, апеляційний суд не мав права розглядати апеляційні скарги на вирок до вирішення заяви сторони захисту, поданої до Київського районного суду м. Харкова в порядку ст. 379 КПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів з огляду на таке.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений хоча й посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, однак обґрунтовує свої вимоги через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що, на його думку, могла вплинути на вирішення питання щодо його винуватості.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, і вони перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК України, не підлягають.

Перевірка невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження відповідно до вимог ст. 411 КПК України належать до компетенції суду апеляційної інстанції.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, є аналогічними тим, що вже були предметом розгляду апеляційного суду в межах вимог ст. 404 КПК України, і суд надав їм належну правову оцінку.

Апеляційний суд у своїй ухвалі навів підстави, з яких визнав апеляційні скарги необґрунтованими, та мотивував своє рішення, зазначивши, що винуватість ОСОБА_4 підтверджується сукупністю доказів, які були належним чином досліджені судом першої інстанції та оцінені відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України. Зокрема, письмовими доказами: висновком експерта № 09-199/2024; протоколами огляду предметів від 01 та 19 березня 2024 року; дисками з відеозаписами, а саме DVD-R з написом «My media 4,7 Gb DVD-R» (позначеним «2») та DVD-R з файлом 2301; відеозаписами з камер спостереження, розташованих на місці події. Усі ці докази підтверджують обставини спричинення тілесних ушкоджень, викладені потерпілим.

Дані висновку судово-медичної експертизи № 09-199/2024 підтвердили характер тілесних ушкоджень, який відповідав описаним потерпілим діям засудженого. Механізм їх заподіяння також підтверджено результатами слідчого експерименту від 06 лютого 2024 року. У зв`язку з цим апеляційний суд визнав доводи засудженого щодо альтернативного способу спричинення ушкоджень необґрунтованими.

Апеляційний суд спростував версію сторони захисту про те, що тілесні ушкодження потерпілий міг отримати іншим способом, та визнав її такою, що не підтверджується встановленими судом першої інстанції обставинами.

Відхиляючи ці твердження, суд зазначив, що, виходячи з об`єктивних судово-медичних даних, отриманих під час експертизи потерпілого ОСОБА_5 , зокрема щодо характеру, локалізації та морфологічних ознак ушкоджень, експерт дійшов висновку про наявність щонайменше однієї травматичної дії.

Експерт зазначав, що показання потерпілого, на які той посилався під час слідчого експерименту, загалом не суперечили об`єктивним даним, отриманим під час експертизи, щодо механізму та строку утворення ушкоджень.

Наявність ушкоджень, які могли виникнути внаслідок падіння потерпілого, експертизою не підтверджено. Як зазначено було експертом, діагноз «забій м`яких тканин шийного відділу хребта» не може бути врахований при визначенні ступеня тяжкості, оскільки встановлений на основі суб`єктивних факторів і не підтверджується об`єктивними судово-медичними даними - наявністю ушкоджень у відповідних ділянках (примітка до п. 4.6 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995).

Таким чином, твердження засудженого про те, що тілесні ушкодження потерпілий отримав унаслідок падіння з висоти власного зросту після застосування сили та можливого контакту обличчям із твердою поверхнею підлоги літнього майданчика кафе «Irish Pub» чи предметами навколишнього середовища, апеляційний суд визнав безпідставними та такими, що суперечать дослідженим доказам, зокрема висновку судового експерта.

Колегія суддів також не погодилася з твердженням сторони захисту щодо неповноти протоколу слідчого експерименту та неналежного оформлення проведених дій, зазначивши у рішенні, що слідчий експеримент проведено відповідно до вимог ст. 240 КПК України, а його протокол складено згідно з положеннями статей 104, 110 КПК України, оскільки містить усі необхідні структурні елементи процесуального документа: вступну, описову та заключну частини.

Проведення слідчого експерименту в кабінеті слідчого, а не на місці події, не є процесуальним порушенням, як стверджували засуджений та його захисник. Відповідно до положень КПК України, слідчий експеримент може проводитися як на місці події, так і в іншому місці, зокрема в службовому приміщенні, якщо це сприяє перевірці та уточненню відомостей, що мають значення для кримінального провадження. Закон не передбачає обов`язкового проведення слідчого експерименту виключно на місці події.

Посилання сторони захисту на недопустимість висновку судово-медичного експерта як похідного доказу, отриманого на підставі слідчого експерименту, апеляційний суд визнав необґрунтованими. Слідчий експеримент та експертний висновок не суперечать іншим доказам, дослідженим у кримінальному провадженні, та узгоджуються з ними в сукупності. Підстави для визнання цих доказів недопустимими були відсутні, оскільки вони містять фактичні дані, логічно пов`язані з обставинами, що підлягають доказуванню.

Твердження сторони захисту щодо відсутності конкретизації інкримінованого правопорушення, а також мети та мотиву його вчинення, апеляційний суд відхилив, встановивши, що обвинувальний акт складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України.

Аргументи про те, що копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування були надані ОСОБА_4 під розписку ще у статусі підозрюваного, суд визнав неспроможними. Засудженому було роз`яснено положення ст. 302 КПК України щодо можливості розгляду провадження у спрощеному порядку, на що він висловив незгоду.

Твердження про передчасність висновку щодо наявності складу кримінального правопорушення та прийняття рішення про винуватість органом досудового розслідування апеляційний суд визнав необґрунтованими. Обвинувальний акт є процесуальним документом, який складається слідчим за результатами досудового розслідування, містить виклад обставин, докази та пропозиції щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого. Питання винуватості вирішується виключно судом на підставі аналізу доказів, досліджених у судовому засіданні.

У цьому провадженні презумпція невинуватості та принцип доведеності вини не порушені, оскільки суд першої інстанції безпосередньо дослідив і оцінив усі докази в сукупності відповідно до вимог ст. 23, 94 КПК України, зокрема пояснення засудженого, в яких він зазначив мету та мотиви своїх дій. Суд дійшов висновку, що в діях засудженого відсутні ознаки необхідної чи уявної оборони, оскільки поведінка потерпілого не була спрямована на заподіяння шкоди життю чи здоров`ю обвинуваченого, не містила ознак суспільно небезпечного посягання та не створювала умов для застосування оборони.

Потерпілий не мав при собі жодних предметів, які могли б бути використані для заподіяння тілесних ушкоджень, не виявляв агресії - ні словесно, ні фізично - та не вчиняв дій, які могли б бути розцінені як реальна небезпека. Тому суд обґрунтовано визнав, що обставини реальної загрози, на які посилався захисник, у дійсності не існували. Посилання на психологічні чинники, зумовлені смертю батька, що нібито вплинули на сприйняття дій потерпілого як нападу, суд також визнав необґрунтованими, оскільки були відсутні ознаки реальної та безпосередньої загрози, яка могла б викликати необхідність негайного застосування сили.

Беручи до уваги положення ч. 3 ст. 404 КПК України, що передбачає право апеляційного суду на повторне дослідження обставин кримінального провадження, апеляційний суд дослідив матеріали справи та не встановив порушень, на які посилались засуджений і його захисник, тому мотивовано відмовив у задоволенні апеляційних скарг.

Також, апеляційний суд перевірив рішення суду першої інстанції щодо обґрунтованості стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 сум відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та дійшов висновку, що цивільний позов розглянуто судом відповідно до вимог цивільного та кримінального процесуального законодавства, а розміри грошового відшкодування моральної та матеріальної шкоди обґрунтовані належними доказами, наведеними у вироку.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційних скарг є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції, а вирок відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України, в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких суд виходив при її постановленні, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі мають бути наведені підстави, з яких скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала Харківського апеляційного суду від 17 липня 2025 року постановлена відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з викладеними у ній висновками щодо законності вироку, у зв`язку з чим не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження.

Покарання засудженому призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, у межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та відсутності обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Доводи засудженого щодо порушення порядку апеляційного розгляду у зв`язку з не вирішенням судом першої інстанції заяви про виправлення описки у порядку ст. 379 КПК України є необґрунтованим.

Така заява не впливає на межі апеляційної скарги. Апеляційний суд діяв у межах своїх повноважень, забезпечуючи безперервність провадження та дотримання розумного строку апеляційного розгляду.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 липня 2025 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3