В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5

розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому судовому засіданні, угоду про визнання винуватості, яка укладена 18 липня 2025 року між прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні № 0001315 від 05 червня 2025 року, стосовно:

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Київ, громадянин України, з професійно-технічною освітою, непрацюючий, неодружений, без місця реєстрації, місце проживання: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- вироком Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 1999 року, за ч. 2 ст. 229-6 КК України (в редакції 1960 року), до позбавлення волі строком на 3 (три) роки, від відбування якого звільнений, на підставі ст. 45 КК України (в редакції 1960 року), з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки;

- вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2002 року, за ч. 1 ст. 309 КК України, до позбавлення волі строком на 2 (два) роки, від відбування якого звільнений, на підставі ст. 75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки;

- вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2005 року, за ч. 2 ст. 121, ст. 69, ч. 1 ст. 129, 70, 71 КК України, до позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки та 2 (два) місяця;

- вироком Білоцекрівського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2014 року, за ч. 1 ст. 185 КК України, до громадських робіт строком на 240 (двісті сорок) годин;

- вироком Білоцекрівського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2015 року, за ч. 2 ст. 389, 71 КК України, до арешту строком на 3 (три) місяці 12 (дванадцять) днів;

- вироком Білоцекрівського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2015 року, за ч. 1 ст. 121, 71 КК України, до арешту строком на 6 (шість) місяців;

- вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2018 року, за ч. 1 ст. 186 КК України, до позбавлення волі строком на 1 (один) рік, від відбування якого звільнений, на підставі ст. 75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік;

- вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року, за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, 71 КК України, до позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців;

- вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2020 року, за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України, до позбавлення волі строком на 2 (два) роки;

- вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2020 року, за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України, до позбавлення волі, строком на 4 (чотири) роки 5 (п`ять) місяців

обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, установив таке.

Формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа.

ОСОБА_4 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану, за таких фактичних обставин.

05 червня 2025 року близько 14 год 15 хв він перебував в приміщенні магазину «Єва» №3322, належного Товариству з обмеженою відповідальністю «РУШ» (), що за адресою: вул. Ярмаркова, 39, м. Біла Церква, Київська область та в цей час у нього виник умисел на викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій протиправний умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна ОСОБА_4 , перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, таємно від оточуючих, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи незаконний характер своїх дій, шляхом вільного доступу з торгових полиць взяв два флакони туалетної води «ММ STR Live True 100 мл» загальною вартістю 1247 гривень 00 копійок, які тримаючи в руках, прикрив курткою та направився до виходу з магазину.

В цей час дії ОСОБА_4 помічені працівником магазину ОСОБА_6 , який зробив йому зауваження, наздогнав та, намагаючись припинити протиправні дії, забрав у ОСОБА_4 один флакон туалетної води. Проте ОСОБА_4 , реалізуючи свій умисел на заволодіння майном, незважаючи на те, що його неправомірні дії виявлені працівником магазину ОСОБА_6 , будучи викритим, продовжив свої протиправні дії, спрямовані на заволодіння туалетною водою та вибіг із вищевказаного магазину із одним флаконом туалетної води «ММ STR Live True 100 мл» вартістю 623 грн 50 коп., тим самим відкрито заволодівши чужим майном.

ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив майнову шкоду ТОВ «РУШ» на суму 623 грн 50 коп.

Відомості про укладену угоду, її реквізити, зміст та визначена міра покарання.

Згідно з угодою про визнання винуватості сторони погодилися з формулюванням фактичних обставин кримінального правопорушення та його правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 186 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у вчиненому діянні і зобов`язався беззастережно визнати винуватість у обсязі обвинувачення в судовому засіданні.

Представник потерпілого претензій майнового та морального характеру не мав, надав прокурору письмову згоду на укладення з обвинуваченим угоди про визнання винуватості.

Сторони угоди про визнання винуватості визначили, що обставини, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України відсутні, тоді як обставиною, яка обтяжує покарання, згідно зі ст. 67 КК України є рецидив злочину.

Сторони угоди про визнання винуватості погодили ОСОБА_4 покарання, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Сторони угоди про визнання винуватості засвідчили, що їм відомі наслідки її укладення.

Мотиви, з яких суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам цього Кодексу та закону і ухваленні вироку, та положення закону, якими він керувався.

Згідно із п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Статтею 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України віднесене до тяжких злочинів.

Отже, у кримінальному провадженні № 0001315 від 05 червня 2025 рокуможе бути укладена угода про визнання винуватості.

Дослідивши надану угоду про визнання винуватості, суд вважає, що вона відповідає закону, оскільки містить усі необхідні відомості, які передбачені ст. 472 КПК України.

Суд переконався, що її укладення є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, наслідком обіцянок тощо, а обвинуваченому роз`яснені наслідки укладення та затвердження угод, передбачені ст. 473 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 беззаперечно визнав свою винуватість в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також засвідчив, що він цілком розуміє що: має право на справедливий судовий розгляд, під час якого сторона обвинувачення зобов`язана довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують; характер обвинувачення; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд вважає, що надана угода про визнання винуватості, відповідає вимогам КПК України та закону, адже дії обвинуваченого кваліфіковані правильно, а погоджене покарання, визначене з дотриманням норм Загальної та Особливої частин КК України, оскільки узгоджене в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України, відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та визначене з врахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд вважає, що визначене в угоді про визнання винуватості покарання є справедливим та зможе досягти мети визначеної у ст. 50 КК України, а саме виправлення засудженого та попередження, як ним, так і іншою особою нових кримінальних правопорушень.

Суд вважає, що угода про визнання винуватості відповідає інтересам суспільства, які полягають в забезпеченні швидшого судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Суд вважає, що її умови не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.

Судом установлено, що обвинувачений виконав взяте на себе зобов`язання - визнав винуватість у вчиненому злочині.

Фактичних обставин, які свідчать про відсутність підстав для визнання винуватості, судом не установлено.

Отже, суд вважає, що наявні умови для затвердження угоди про визнання винуватості.

Відповідно до ч. 5 ст. 65 КК України, ??у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Отже, суд призначає узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, суд зараховує ОСОБА_4 у строк відбутого покарання, строк його попереднього ув`язнення з 05 червня 2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку день за день.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

У ході судового розгляду установлено, що відповідно до постанови від 05 червня 2025 року, речовими доказами визнано: металевий флакон чорного кольору, який поміщений до спеціального пакету № INZ2100510.

У ході судового розгляду установлено, що відповідно до постанови від 06 червня 2025 року, речовими доказами визнано: відеозаписи «A01_1243», «А03_1510» та «А12_1251».

У ході судового розгляду установлено, що відповідно до постанови від 05 червня 2025 року, визнано речовим доказом: банківську картку з логотипом «VISA», «ПриватБанк» № НОМЕР_1 .

У ході судового розгляду установлено, що відповідно до постанови від 05 червня 2025 року, визнано речовим доказом: футболку чорного кольору, гаманець, запальничку, які поміщено до спеціального пакету № WAR1402266.

У ході судового розгляду установлено, що відповідно до заяви від 07 червня 2025 року, ОСОБА_4 отримав окуляри для зору, годинник та паспорт.

У ході судового розгляду установлено, що відповідно до постанови від 05 червня 2025 року, визнано речовим доказом: металевий флакон чорного кольору.

У ході судового розгляду установлено, що відповідно до розписки від 05 червня 2025 року, туалетна вода чоловіча 100 мл. «MM STR Live True» передана ОСОБА_7 .

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

Вказане питання вирішується судом за правилами частини дев`ятої статті 100 КПК України, а саме: (1) гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю); (2) гроші, цінності та інше майно, які призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення, конфіскуються; (3) майно, що було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується; (4) майно, яке не має ніякої цінності і не може бути використане, знищується, а у разі необхідності - передається до криміналістичних колекцій експертних установ або заінтересованим особам на їх прохання; (5) гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; (6) гроші, цінності та інше майно, що одержані фізичною або юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від нього, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено, конфіскуються; (6-1) майно (грошові кошти або інше майно, а також доходи від них) засудженого за вчинення корупційного злочину, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, його пов`язаної особи конфіскується, якщо в суді не підтверджено законність підстав набуття прав на таке майно. (7) документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Отже, на підставі вказаної норми суд вирішує:

-металевий флакон чорного кольору, який поміщений до спеціального пакету № INZ2100510, - повернути власнику ТОВ «РУШ»;

-туалетну воду чоловічу 100 мл. «MM STR Live True», - вважати повернутою власнику ТОВ «РУШ»;

-футболку чорного кольору, гаманець, запальничку, які поміщено до спеціального пакету № WAR1402266; банківську картку з логотипом «VISA», «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , - повернути власнику ОСОБА_4 ;

-відеозаписи «A01_1243», «А03_1510» та «А12_1251», - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження, протягом усього строку їх зберігання.

У ході судового розгляду на підтвердження понесених витрат на залучення експерта, прокурором надана довідка по висновку експерта від 17 червня 2025 року № СЕ-19/111-25/36422-Д, за якою вартість експертизи становить 2674 (дві тисячі шістсот сімдесят чотири) гривні 20 (двадцять) копійок.

Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Отже, оскільки суд ухвалює обвинувальний вирок, то з обвинуваченого слід стягнути витрати на залучення експерта в розмірі 2674 (дві тисячі шістсот сімдесят чотири) гривні 20 (двадцять) копійок.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи винуватою, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Суд зазначає, що запобіжний захід до набрання вироком законної сили обирається з метою забезпечення його виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 176 КПК України, запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Відповідно до пар. 1 (а) статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, «… За правом багатьох країн … затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою, і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. … Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 § 1 (а), яка нічого не каже про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні» («Monnel and Morris v. the United Kingdom», рішення ЄСПЛ від 02 березня 1987 року § 47).

«Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 (a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню» («Руслан Яковенко проти України», рішення ЄСПЛ від 04 вересня 2015 року, заява № 5425/11, § 46)

«Термін «після засудження» не можна тлумачити, так, ніби він стосується лише остаточного засудження... Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6». («Wemhoff v. Germany», рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 року, § 9).

Отже, відсутня необхідність у будь-якому клопотанні, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами.

Також, відсутня потреба аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку; розумна підозра стає неактуальною, оскільки є вже висновок про винуватість; ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання; обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду.

Отож, з огляду на призначене ОСОБА_4 покарання позбавлення волі, з метою забезпечення виконання вироку, до набрання ним законної сили суд, запобіжний захід у виді тримання під вартою, залишає без змін.

Відповідно до ст. 205 КПК України, ухвала слідчого судді, суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Керуючись ст. 100, 124, 174, 368, 374, 392, 395, 475, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

затвердити угоду про визнання винуватості, яка укладена 18 липня 2025 року між прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 .

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання, передбачене вказаною нормою, у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили, застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 у строк відбутого покарання, строк його попереднього ув`язнення з 05 червня 2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку день за день.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експерта в розмірі 2674 (дві тисячі шістсот сімдесят чотири) гривні 20 (двадцять) копійок.

Речові докази:

- туалетну воду чоловічу 100 мл. «MM STR Live True», - вважати повернутою власнику ТОВ «РУШ»;

- металевий флакон чорного кольору, який поміщений до спеціального пакету № INZ2100510, - повернути власнику ТОВ «РУШ»;

- футболку чорного кольору, гаманець, запальничку, які поміщено до спеціального пакету № WAR1402266; банківську картку з логотипом «VISA», «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , - повернути власнику ОСОБА_4 .

- відеозаписи «A01_1243», «А03_1510» та «А12_1251», - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження, протягом усього строку їх зберігання.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду, через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою строк на апеляційне провадження обчислюється з дня отримання копії вироку.

Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

- обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

- прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

В частині запобіжного заходу вироку підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України вручити учасникам судового провадження копію повного тексту вироку в день його проголошення.

Суддя

Білоцерківського міськрайонного суду ОСОБА_8

Київської області