КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/1013/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Вирок

Іменем України

05 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0001939 за апеляційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2023 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2023 ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробовуванням, з встановленням іспитового строку на 1 (один) рік.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено долю щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 у період часу з 30.09.2023 р. по 17.10.2023 р., будучи особою, направленою судом для проходження корекційної програми для кривдників, умисно ухилився від її проходження.

13.09.2023 р. Святошинським районним судом міста Києва ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 170 грн., в дохід держави, та направленням, відповідно до ст. 391 КУпАП та ст. 28 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до Центру у справах сім`ї та жінок «Родинний дім» Святошинського району м. Києва для проходження програми для кривдників строком на 3 місяці.

30.09.2023 р. працівниками Святошинського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 було ознайомлено з вищевказаним рішенням Святошинського районного суду м. Києва та попереджено про кримінальну відповідальність в разі неявки або ухилення від проходження програми для кривдників.

У подальшому, в період часу з 30.09.2023 по 17.10.2023 ОСОБА_7 , будучи особою направленою судом для проходження корекційної програми для кривдників, достовірно знаючи про необхідність її проходження та маючи реальну можливість, усвідомлюючи наслідки неявки, до уповноваженої особи Центру у справах сім`ї та жінок «Родинний дім» Святошинського району м. Києва без поважних причин не з`явився, умисно ухилившись таким чином від проходження програми для кривдників.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ст. 390-1 КК України, які виразились у умисному ухиленні від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікаціх дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ст. 75 КК України, яка не підлягає застосуванню, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2023 - скасувати в частині призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ст. 390-1 КК України призначити покарання у виді 1 року обмеження волі. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_7 явно схильний до вчинення суспільно-небезпечних діянь, адже він притягується до кримінальної відповідальності за умисне невиконання судового рішення. Небажання обвинуваченого добровільно та сумлінно виконувати попереднє судове рішення, безпідставне ухилення від проходження програми для кривдників, свідчить про його категоричне небажання виправлятися. Наведене доводить явну схильність обвинуваченого до проявів зухвалої антисоціальної поведінки, а тому застосування проявів гуманізму з боку держави у виді звільнення від відбування призначеного покарання є неприпустимим та безпідставним. Апелянт вважає, що застосування соціально-виховних заходів, необхідних для впливу на поведінку обвинуваченого з метою виправлення та запобігання вчиненню ним повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції. В ході судового розгляду не здобуто даних, які дозволяють обґрунтовано застосувати до обвинуваченого інститут звільнення від відбування покарання, саме тому суд першої інстанції не зміг послатися на них у вироку. Таким чином, висновки суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання та не відповідають його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з таких підстав.

Згідно з положеннями ч. 1ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному ухиленні від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 390 -1 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються встановленими органом досудового розслідування обставинами, які досліджувались у спрощеному провадженні, а тому згідно із ч. 1 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій за ч.1 ст. 390 -1 КК України, як умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, є правильною.

При цьому, колегія суддів не встановила будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Що стосується призначеного судом ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі заходу примусу зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Статтею 75 КК Українивизначено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду повинен ґрунтується на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, наявність чи відсутність судимості тощо. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання в умовах застосування ст.ст. 75, 76 КК України.

Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої і нстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно ст. 12 КК України є кримінальним проступком, дані про особу обвинуваченого, те, що він має середню спеціальну освіту, не одружений, офіційно не працює, раніше не судимий, на обліках у лікаря нарколога та психзіатра не перебуває. При цьому, обставин, які б пом`якшували, чи обтяжували покарання ОСОБА_7 судом встановлено не було.

Врахувавши наведені обставини, суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком в межах санкції ч. 1 ст. 390 -1 КК України.

Крім того, суд вважав, що виправлення можливе без ізоляції від суспільства та звільнив його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання, при цьому у вироку суду не навівши жодного доводу з приводу такого висновку суду.

На думку колегії суддів, при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, судом першої і нстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_7 схильний до вчинення суспільно - небезпечних діянь, адже він притягується до кримінальної відповідальності саме за умисне невиконанння судового рішення. Зокрема, небажання обвинуваченого добровільно та сумлінно виконувати попереднє судове рішення, ухилення від проходження програми для кривдників, на думку колегії суддів свідчить про небажання виправлення обвинуваченого, а тому застосування проявів гуманізму з боку держави у виді звільнення від відбування призначеного покаранння є неприпустимим та безпідставним в даному конкретному випадку.

Як вбачається з вироку, під час судового розгляду не було здобуто даних, які б дозволили суду обгрунтовано застосувати до ОСОБА_7 інститут звільнення від відбування покарання.

Звертає на себе увагу і посткримінальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 , який, за даними долученої під час апеляційного розгляду прокурором копії вироку Святошинського районного суду м. Києва від 19.09.2024 засуджений до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, яке вчинено після постановлення оскаржуваного вироку.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу і на процесуальну поведінку обвинуваченого під час апеляційного розгляду, який протягом двох років ухилявся від явки до суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим до останнього було застосовано привід, на виконання якого ОСОБА_7 було повідомлено про необхідність явки до суду апеляційної інстанції, яку він проігнорував, що стало підставою для постановлення судом ухвали про повторний привід його в судове засідання. І вже 05.06.2025 року ОСОБА_7 був доставлений до суду апеляційної інстанції в супроводі працівника поліції.

Наведені дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 вказують про антисоціальну спрямованість його особи та стійкість протиправної поведінки, небажання стати на шлях виправлення і вести правильний спосіб життя, а також свідоме порушення закону, незважаючи на невідворотність покарання.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про неефективність застосування щодо ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням для його перевиховання та попередження нових злочинів і визнає неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність застосування судом першої інстанції щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що в даному випадку потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, а тому згідно з вимогами ст.ст. 413, 420 КПК України є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції в цій частині.

Виходячи з вимог ст. ст. 50, 65 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінального проступку, сукупність усіх даних про особу винного, які проаналізовані вище, та вважає, що ОСОБА_7 повинен реально відбувати покарання у виді обмеження волі, розмір якого обґрунтовано визначений судом першої інстанції в межах санкції ч. 1 ст. 390 -1 КК України ( і не заперечувався прокурором в апеляційній скарзі), оскільки, саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, є необхідним та достатнім для досягнення мети покарання - виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 - задовольнити.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2023 у кримінальному провадженні №0001939 щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 390 -1 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 390 -1 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку суду до виконання.

У решті вирок залишити без змін.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4