Справа №613/1150/25 Провадження № 1-кп/613/180/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4 ,

представника потерпілої ОСОБА_5

розглянувши в судовому засіданні в м. Богодухові справу за обвинувальним актом по кримінальному провадженню № 0000220 від 24 квітня 2025 року по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Богодухів, українця, громадянина України, розлученого, з професійно-технічною освітою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Богодухівського районного суду Харківської області перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженню відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_6 , 24 квітня 2025 року близько 01.30 год., знаходячись в приміщенні гаражу за адресою: АДРЕСА_2 , де у цей час перебував ОСОБА_7 , маючи умисел направлений на умисне протиправне заподіяння смерті останньому і бажаючи його настання, усвідомлюючи, що отримання осколкових поранень є життєво-небезпечними для життя людини, на ґрунті раніше виниклих неприязних особистих відносин, з мотивів помсти, дістав з правої кишені кофти ручну осколкову гранату РГН, тримаючи її в правій руці умисно привів у бойову готовність та одразу кинув в бік ОСОБА_7 . Після чого з місця вчинення злочину зник.

У результаті вибуху осколкової гранати РГН у ОСОБА_7 , згідно висновку судово медичного експерта № 0000116 від 28 квітня 2025 року, мала місце вибухова травма у вигляді множинних осколкових поранень обличчя, верхніх та нижніх кінцівок з послідуючою ампутацією лівої гомілки, яка стала причиною смерті. Зазначена травма має ознаки ТЯЖКОГО тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя (згідно п. 4.8. п.2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесного ушкодження» затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 р. №6 ).

Внаслідок вищевказаних отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у приміщенні КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня» м. Харків.

Таким чином, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Крім того, ОСОБА_6 , маючи умисел на незаконне придбання, носіння та зберігання бойових припасів, 22 квітня 2025 року, близько 23.00 год., знаходячись у центральному парку м.Богодухів, Харківської області, розташованому поблизу площі Незалежності м. Богодухів Харківської області, знайшов на доріжці, тобто незаконно придбав, відповідно до висновку судової вибухово-технічної експертизи № СЕ-19/121-25/10091-ВТХ від 29 квітня 2025 року ручну осколкову гранату РГН, яка відноситься до категорії бойових припасів. Після чого діючи умисно та протиправно, не маючи на те відповідного дозволу, умисно переніс вказану ручну осколкову гранату РГН за місцем свого проживання, а саме до прибудинкової території двоповерхового багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_3 , де незаконно, не маючи на те відповідного дозволу, умисно зберігав її у купі дров поблизу зазначеного будинку до 01.00 год. 24 квітня 2025 року, тобто до моменту, коли забрав та переніс до приміщенні гаражу за адресою: АДРЕСА_2 , де використав вказану гранату для умисного вбивство ОСОБА_7 о 01.30 год. 24 квітня 2025 року.

Таким чином, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України незаконне придбання, зберігання та носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 на 60 днів, оскільки, на даний час останній перебуває під вартою, строк дії якої закінчується. Крім того, ризики передбачені п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу наявні і на даний час, а саме те, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу, її представника та свідків та перешкоджати кримінальному провадженню шляхом підкупу, погроз чи тиску на учасників кримінального провадження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, покладались на розсуд суду.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_5 з урахуванням позиції обвинуваченого до інкримінованих злочинів, підтримав заявлене прокурором клопотання.

Суд, розглянувши клопотання прокурора, заслухавши думку учасників кримінального провадження, приходить до слідуючого.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 затриманий 24 квітня 2025 року в порядку ст. 208 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Богодухівського районного суду Харківської області від 25 квітня 2025 року застосовано у відношенні ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на строк 60 днів, до 22 червня 2025 року.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 16 червня 2025 року, ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 14 серпня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідувань («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим ОСОБА_6 переховуватися від суду; незаконно впливати на інших учасників провадження або вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

У п. 36 рішення «Москаленко проти України» № 37466/04 від 20.05.2010 Європейський Суд з прав людини нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява №33977/96, пункти 80-81, рішення від 26.07.2001).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, свідчать про підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також відомостями про особу обвинуваченого, вказують на необхідність продовження строку тримання його під вартою.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Суд не вправі на даному етапі судового розгляду оцінювати докази, які прокурором не долучалися до матеріалів кримінального провадження так і не вправі оцінювати покази свідків, які не допитані в судовому засіданні без оцінки доказів в сукупності. На даному етапі суд тільки встановлює наявність чи відсутність ризиків передбачених ст.177 КПК України для вирішення підставності продовження чи не продовження обвинуваченому запобіжного заходу і не вправі досліджувати докази по справі.

Крім того, суд приймає до уваги ризики, передбачені п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу, її представника та свідків та перешкоджати кримінальному провадженню шляхом підкупу, погроз чи тиску на учасників кримінального провадження.

Суд враховує, що відповідно до правової позиції, викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Будь-яких даних про відсутність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено, а тому розглядаючи можливість альтернативних запобіжних заходів, з урахуванням вищенаведених ознак, суд вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги обставини, які вказують на доцільність та наявність підстав для продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи наявність продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Враховуючи, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини, суд приходить до висновку про недоцільність визначення застави у кримінальному провадженні, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України.

Керуючись ст.ст. 189, 199, 331, 371- 372 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора, про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Запобіжний захід у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою, продовжити строком на 60 днів, тобто до 06 вересня 2025 року включно, з подальшим його утриманням в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же термін з моменту вручення йому копії ухвали.

Суддя