Справа № 650/1572/25
провадження № 1-кп/650/535/25
УХВАЛА

про продовження строку дії запобіжного заходу

10 квітня 2025 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Олександрівка в межах кримінального провадження № 0002266 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111-2 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту,

встановив:

В провадженні Великоолександрівського районного суду Херсонської області перебуває зазначене кримінальне провадження.

09 квітня 2025 року від прокурора надійшло клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування зазначеного клопотання прокурор вказав, обвинувачений підозрюється у вчиненні особливо тяжких злочинів, санкції яких передбачають безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі, та які вчинено в умовах збройного конфлікту, з метою сприяння діяльності держави-агресора.

Прокурор наголосив на наявності ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4, 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме: обвинувачений може переховуватись від суду та виїхати на тимчасово окуповану територію України або територію РФ, де йому можуть забезпечити укриття; може незаконно впливати на свідків, потерпілого, інших обвинувачених у кримінальному провадженні; може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, зокрема повідомляючи співучасникам відомості, отримані під час досудового розслідування; може вчинити інше кримінальне правопорушення та продовжити реалізацію злочинного умислу на користь держави-агресора.

Крім того, прокурор вказав на відсутність у обвинуваченого постійного місця роботи, проживання за місцем реєстрації, міцних соціальних зв`язків, а також на факт його притягнення до кримінальної відповідальності у минулому.

З огляду на викладене, прокурор просив суд застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 2 місяці; покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою статті 194 КПК України, а саме: прибувати до суду за кожною вимогою; утримуватися від спілкування із свідками, потерпілими та іншими обвинуваченими у кримінальному провадженні; носити електронний засіб контролю.

На судовому засіданні прокурор підтримав заявлене клопотання та пояснив, що під час досудового розслідування до обвинуваченого ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який згодом, у зв`язку із закінченням максимально допустимого шестимісячного строку застосування такого заходу на стадії досудового розслідування, було змінено на особисте зобов`язання.

У зв`язку з передачею обвинувального акту до суду та необхідністю забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, прокурор фактично ставить питання про зміну запобіжного заходу з особистого зобов`язання на домашній арешт. Така зміна, на думку прокурора, є обґрунтованою з огляду на наявність ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК України, а також з метою продовження дії запобіжного заходу та збереження процесуальних обов`язків, покладених на обвинуваченого, зокрема обов`язку не залишати місце проживання, не спілкуватися з іншими учасниками провадження, прибувати до суду за викликом, та носити електронний засіб контролю.

На судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заперечив проти задоволення клопотання прокурора та зазначив, що застосування до обвинуваченого нового запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту є неприпустимим, оскільки на даний час стосовно ОСОБА_4 вже діє запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, визначений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.03.2025.

Захисник наголосив, що заміна одного запобіжного заходу іншим може мати місце лише у разі порушення обвинуваченим покладених на нього обов`язків, встановлення нових ризиків або істотної зміни обставин, що обґрунтовують необхідність такого заходу. Водночас, на переконання сторони захисту, прокурором не наведено нових фактичних даних, які б підтверджували наявність ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК України.

Навпаки, за словами захисника, впродовж чотирьох місяців дії запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання обвинувачений належним чином виконував покладені на нього обов`язки, жодного разу не порушив умови обраного запобіжного заходу, вчасно прибував за викликами до слідчого, прокурора та суду, не вчиняв жодних протиправних дій, а також не мав контактів з іншими учасниками провадження, про що відсутні будь-які докази у матеріалах справи.

У зв`язку з викладеним, захисник просив суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора, залишивши без змін запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

На судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію захисника ОСОБА_5 .

На судовому засіданні захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали позицію захисника ОСОБА_5 і обвинуваченого, та просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Відповідно до частини третьої статті 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Метою застосування запобіжного заходу (частина перша статті 177 КПК України) є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Згідно з частиною другою статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності вищевказаних ризиків, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі визначені у частині першій статті 178 КПК України.

Відповідно до частин першої, другої та шостої статті 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини третьої статті 176 КПК України найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання.

Відповідно до статті 179 КПК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу. Підозрюваному, обвинуваченому письмово під розпис повідомляються покладені на нього обов`язки та роз`яснюється, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до частини п`ятої статті 194 КПК України якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором.

Відповідно до частини сьомої статті 194 КПК України обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на підозрюваного, обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.

Отже, розгляд цього питання має відбуватися за нормами глави 18 КПК України з обґрунтуванням наявності ризиків у кримінальному провадженні та необхідності подальшого застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Відповідно до обвинувального акта у кримінальному проваджені вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111-2 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, санкція яких передбачає максимальну відповідальність у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років.

Згідно з ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.03.2025 (справа № 761/9499/25) стосовно ОСОБА_4 на строк 25.04.2025 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання із покладенням обов`язків: прибувати за кожною вимогою до прокурора, слідчого судді чи суду; не відлучатися з м. Кривий Ріг, без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або роботи; продовжити зберігання у відповідному органі державної влади паспорту (паспортів) для виїзду за кордон, інші документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

Відповідно до вищенаведеної ухвали слідчого судді відносно обвинуваченого було продовжено вказаний запобіжний захід, зокрема, за наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК України, які, як встановлено слідчим суддею, не зменшились та не втратили актуальності, зокрема: ризику переховування обвинуваченого від суду; ризику незаконного впливу на свідків або інших учасників кримінального провадження; ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; ризику вчинення нового кримінального правопорушення чи продовження правопорушення, у якому особа обвинувачується. Слідчий суддя дійшов висновку, що продовження дії покладених обов`язків є необхідним і співмірним заходом для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігання зазначеним ризикам, з урахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, можливого покарання, стану воєнного стану в державі, а також відсутності беззаперечних підстав вважати, що зазначені ризики втратили актуальність.

З матеріалів справи, наданих суду на стадії підготовчого провадження, та пояснень учасників справи суд встановив, що на час проведення судового засідання наявні ризики, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5 частини першої статті 177 КПК України, залишаються актуальними.

Зокрема, з обвинувального акта та матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів проти основ національної безпеки та порядку ведення війни, а саме у пособництві державі-агресору (частина перша статті 111-2 КК України) та порушенні законів і звичаїв війни, вчиненому за попередньою змовою групою осіб (частина друга статті 28, частина перша статті 438 КК України). Санкції зазначених статей передбачають покарання у вигляді позбавлення волі на строк до дванадцяти років, що свідчить про підвищений ризик ухилення від суду з боку обвинуваченого.

В обвинувальному акті обґрунтовано зазначено, що обвинувачений підтримував тісні контакти з представниками збройних формувань держави-агресора, мав доступ до матеріальних і технічних ресурсів, які використовувалися в інтересах збройної агресії проти України, а також брав участь у діях, спрямованих на підтримку окупаційних структур, зокрема шляхом передачі техніки, пально-мастильних матеріалів, допомоги в облаштуванні блокпостів і фортифікаційних споруд.

Також враховано, що обвинувачений не має постійного місця роботи, фактично не проживає за місцем реєстрації, має стійкі зв`язки з представниками держави-агресора, що посилює ризик його переховування як на території тимчасово окупованих територій України, так і за межами держави. Такі обставини об`єктивно підтверджують ризик, передбачений пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України.

Поряд із цим, судом враховано, що судове провадження перебуває на початковій стадії, допити свідків і потерпілих ще не проводились, що, за обставин пред`явленого обвинувачення та характеру правопорушення, створює реальний ризик незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження (пункт 3 частини першої статті 177 КПК України), а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином (пункт 4 тієї ж статті).

Крім того, беручи до уваги характер обвинувачення, наявні докази участі обвинуваченого у злочинній діяльності в координації з представниками збройних сил рф та невстановленими особами, не виключається вірогідність продовження ним злочинної діяльності або вчинення інших кримінальних правопорушень на користь держави-агресора, що свідчить про актуальність ризику, передбаченого пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що існують об`єктивні підстави для збереження запобіжного заходу та покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки, запобігання впливу на учасників кримінального провадження, та недопущення вчинення нових злочинів.

Вказані обставити свідчать про відсутність підстав для зміни запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання на домашній арешт оскільки: ризики, передбачені частиною першою статті 177 КПК України, які слугували підставою для застосування особистого зобов`язання, не набули нового характеру та не посилилися, а отже, не виникла необхідність у застосуванні більш суворого запобіжного заходу; обвинувачений належним чином виконував покладені на нього обов`язки, упродовж чотирьох місяців дії особистого зобов`язання не допустив жодного порушення, вчасно з`являвся за викликами до суду, не переховувався, не чинив впливу на учасників провадження та не вчиняв жодних нових протиправних дій; не подано доказів, які б свідчили про недотримання обвинуваченим умов обраного запобіжного заходу, а також про наявність нових обставин, які б унеможливлювали подальше забезпечення його належної процесуальної поведінки в межах менш суворого заходу; зміна запобіжного заходу без істотних на те підстав суперечить принципу пропорційності, передбаченому статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та положенням кримінального процесуального законодавства щодо допустимості обмеження прав особи лише в обсязі, необхідному для досягнення мети запобіжного заходу.

Таким чином, наявні процесуальні обставини свідчать про доцільність продовження дії запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання без його зміни на домашній арешт.

Що стосується позиції захисника щодо неможливості розгляду клопотання про застосування (зміну) запобіжного заходу до моменту вирішення питання про визначення колегіального складу суду, суд зазначає таке.

Відповідно до положень КПК України, питання про колегіальний чи одноособовий розгляд кримінального провадження вирішується судом на стадії підготовчого судового засідання. Водночас, кримінальний процесуальний закон не пов`язує можливість розгляду процесуальних питань, у тому числі щодо запобіжних заходів, з обов`язковим попереднім визначенням складу суду для розгляду справи по суті.

Згідно з частиною третьою статті 315 КПК України, у підготовчому судовому засіданні вирішуються, серед іншого, клопотання учасників провадження, зокрема про продовження або зміну запобіжного заходу, а також інші процесуальні питання, необхідні для підготовки справи до судового розгляду.

Крім того, положення КПК України передбачають, що запобіжний захід може бути застосовано, змінено або скасовано в будь-який час підготовчого провадження або судового розгляду, якщо для цього існують підстави, незалежно від того, визначено вже склад суду для розгляду справи по суті чи ні.

Отже, наявність нерозглянутого питання про форму судового розгляду (одноособовий чи колегіальний склад) не є перешкодою для вирішення клопотання про зміну запобіжного заходу, оскільки вирішення такого клопотання не пов`язане із розглядом справи по суті, а стосується забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Таким чином, підстав для визнання клопотання передчасним або процесуально неприпустимим у зв`язку з неухваленням рішення щодо складу суду не встановлено.

Стосовно позиції захисника щодо неможливості вирішення питання про застосування запобіжного заходу при одночасному діючому іншому запобіжному заході, суд зазначає, що така позиція є юридично необґрунтованою, оскільки у межах поданого прокурором клопотання фактично вирішується питання не про нове застосування запобіжного заходу, а саме про зміну вже чинного заходу, що прямо передбачено положеннями частини третьої статті 201 КПК України.

Відповідно до зазначеної норми, на будь-якій стадії кримінального провадження, у разі зміни обставин, запобіжний захід може бути змінений на більш м`який або більш суворий. При цьому законодавець не передбачає необхідності попереднього скасування чинного запобіжного заходу зміна одного запобіжного заходу на інший здійснюється в межах одного і того ж процесуального рішення.

Клопотання прокурора подано у встановленому законом порядку та містить мотивовану пропозицію про зміну запобіжного заходу з особистого зобов`язання на домашній арешт, з урахуванням обґрунтованості ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК України.

Таким чином, наявність чинного запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання не є перешкодою для розгляду клопотання прокурора про зміну цього заходу на інший, у тому числі більш суворий. Сама по собі така зміна не є новим застосуванням запобіжного заходу, а є логічним продовженням запобіжного контролю в межах одного кримінального провадження.

Отже, доводи сторони захисту щодо неможливості одночасного існування двох запобіжних заходів у цьому випадку не відповідають змісту та системному тлумаченню норм КПК України й не можуть бути підставою для відмови в розгляді чи задоволенні клопотання.

Керуючись вищенаведеними положеннями КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту відмовити.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_4 строк дії покладених на нього обов`язків на 60 діб, тобто до 08 червня 2025 року, а саме:

прибувати до слідчого, прокурора чи суду за першою вимогою;

не відлучатись з м.Кривий Ріг без дозволу слідчого, прокурора або суду;

повідомляти слідчого, прокурора про зміну свого місця проживання та/або роботи;

носити електронний засіб контролю;

продовжити зберігання у відповідному органі державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, а також інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 10 квітня 2025 року.

Суддя: __________________ ОСОБА_1