Справа № 454/1501/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/409/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000102 за апеляційними скаргами прокурора Шептицької ОП Львівської області ОСОБА_6 та захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 24.03.2025 року, стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Сілець Сокальський район Львівської області, громадянина України, одруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, не працюючого, пенсіонера, інваліда 3 групи, раніше не судимого, з середньою освітою, проживаючого АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.1 ст. 358, ч.4 ст. 358 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

встановила:

Прокурор та захисник обвинуваченого подали апеляційні скарги на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 24.03.2025 року, яким ОСОБА_8 :

- визнано винуватим за ч.5 ст.27 - ч.1 ст.358 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.;

- визнано винуватим за ч.4 ст.358 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, призначено остаточне покарання ОСОБА_8 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання та стягнення процесуальних витрат.

Вважати ОСОБА_8 , звільненим на підставі ст.49, ч.5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного за ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358 КК України, у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Виключити посилання на застосування ст. 70 КК України та призначення ОСОБА_8 за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, остаточного покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Стягнути з ОСОБА_8 в користь держави процесуальні витрати на залучення експертів, що складають 3029 гривень 12 копійок.

У решті вирок залишити без змін.

Апелянт вважає зазначений вирок суду таким, що підлягає зміні через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування закону, який підлягав застосуванню п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст. 74 КК України. Вказаних вимог закону судом першої інстанції не дотримано.

Прокурор звертає увагу, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358 КК України, вчинене ОСОБА_8 у грудні 2016 року, а тому з моменту його вчинення на час ухвалення вироку судом першої інстанції минуло більше трьох років. ОСОБА_8 не ухилявся від слідства і суду, перебіг строку давності не зупинявся та не переривався. Інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358 КК України, є кримінальним проступком і на день розгляду провадження судом першої інстанції сплили строки давності, визначені п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Отже, ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 - ч.1 ст. 358 КК України слід звільнити від покарання на підставі п. 2 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Щодо апеляційних вимог про судові витрати, то апелянт покликається на те, що з аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки, вироком Сокальського районного суду Львівської області від 24.03.2025 ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 - ч.1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, а під час досудового розслідування кримінального провадження слідчим призначалася технічна експертиза документів, тому процесуальні витрати на залучення експертів, що складають 3029 гривень 12 копійок підлягають стягненню з ОСОБА_8 у дохід держави.

Даний вирок оскаржив захисник обвинуваченого, який просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_8 , звільненим на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України, у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Виключити посилання на застосування ст. 70 КК України та призначення ОСОБА_8 за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 та ч. 4 ст. 358 КК України, остаточного покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

У решті вирок залишити без змін.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 надійшов до Сокальського районного суду в порядку ст. 302 КПК України, з клопотанням прокурора про його розгляд у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Із змісту заяви обвинуваченого ОСОБА_8 від 22.04.2024, яка була складена у присутності захисника вбачається, що останній беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 4 ст. 358, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України.

Відтак, відповідно до ч. 2, 3 ст. 382 КПК України даний вирок суду було ухвалено за результатами спрощеного провадження.

Разом з тим, захисником обвинуваченого 08.07.2024 р. до суду 1-ї інстанції було подано клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, яке зареєстровано 09.07.2024 р. та знаходиться у матеріалах справи. Захисник вважає, що на даний час наявні правові підстави для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Однак при постановленні оскаржуваного вироку суд першої інстанції взагалі не надав жодної правової оцінки поданому клопотанню, що є безумовною підставою для зміни вироку.

Апелянт звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення за ч. 5 ст. 27 - ч.1 ст. 358 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , мало місце у грудні 2016 року, у матеріалах кримінального провадження та в судовому рішенні відсутні дані про ухилення обвинуваченого від досудового розслідування або суду, а відтак і про зупинення строків давності, тобто на даний час минуло більше 8 років, що є підставою для застосування положень п. 3 ч.1 ст. 49 КК України.

На даний час сторона захисту бажає скористатись правом звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, про що свідчить його клопотання від 08.07.2024 долучене до апеляційної скарги з відміткою про реєстрацію в суді першої інстанції 09.07.2024.

Судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_8 приблизно в грудні 2016 року, точної дати та часу не встановлено, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи протиправні наслідки і бажаючи їх настання, маючи протиправний умисел, що посягає на встановлений порядок оформлення документів, які видаються державною установою, з метою незаконного отримання права керувати спеціальними транспортними засобами, виступив пособником у вчиненні підробки посвідчення тракториста-машиніста на ім`я ОСОБА_8 , для подальшого використання, з метою його пред`явлення під час керування тракторами з потужністю двигуна до 73,5 кВт., тракторами з потужністю двигуна понад 73,5 кВт., самохідними зерно- і кукурудзозбиральними машинами, самохідними кормозбиральними машинами, екскаваторами з об`ємом ковша до 4 куб. метрів, навантажувачами з потужністю двигуна до 147 кВт., автогрейдерами масою до 18 тонн, бульдозерами з потужністю двигуна до 73,5 кВт. та обприскувачами самохідними за наступних обставин.

У середині грудня 2016 року в невстановлений досудовим розслідуванням точний час та дату, перебуваючи у м. Львів, ОСОБА_8 діючи умисно з метою підробки невстановленою слідством особою посвідчення тракториста-машиніста, яке згідно Постанови КМУ №217 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень тракториста-машиніста» є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування машинами, надав вищевказаній невстановленій особі, персональні дані про себе та власне фотозображення в електронній формі, які були використані для підробки у невстановленому місці та невстановлений час посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_1 із категоріями машин, на керування якими видане посвідчення «A1,A2,B1,B2,D1,E1,F1,G1,H» від

22.12.2016 року, на ім`я ОСОБА_8 видане ДІСГ у Львівській області (згідно відомостей у самому документі). В подальшому, у кінці грудня 2016 року, більш точної дати не встановлено, у м. Львів, невідома особа передала ОСОБА_8 посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_1 із категоріями машин, на керування якими видане посвідчення «A1,A2,B1,B2,D1,E1,F1,G1,H» від

22.12.2016 року, на ім`я ОСОБА_8 - офіційний документ, що видається та посвідчується установою, яка має право видавати такий документ та який надає право керування машинами, на своє ім`я, завідомо усвідомлюючи, що вказаний документ є підробленим, оскільки він не вчиняв визначених законодавством дій щодо отримання посвідчення тракториста-машиніста та став зберігати його при собі з метою подальшого використання.

Таким чином, ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358 КК України, тобто у пособництві в підробленні посвідчення, яке видається установою, яка має право видавати такі документи і яке надає права, з метою його використання.

11.04.2024 приблизно о 13 годин ОСОБА_8 , керуючи трактором марки «ДТЗ 5244 НРХ», д.н.з. НОМЕР_2 , під час руху по вулиці Зарічні, у селі Сілець, Червоноградського району, Львівської області, був зупинений працівниками ПОГ Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області за порушення Правил дорожнього руху України та в цей момент у ОСОБА_8 виник протиправний умисел, направлений на використання того самого завідомо підробленого посвідчення тракториста-машиніста, серії НОМЕР_1 від 22.12.2016 року із категоріями машин, на керування якими видане посвідчення «А 1,А2,В 1 ,B2,D 1 ,Е 1 ,F 1 ,G 1 ,Н» видане ДІСГ у Львівській області на ім`я ОСОБА_8 , шляхом пред`явлення його працівникам поліції.

Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_8 на вимогу працівників поліції пред`явити документи, що посвідчують право керування машинами (трактором), достовірно знаючи, що посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_1 із категоріями машин, на керування якими видане посвідчення «А 1 ,А2,В 1 ,B2,D 1 ,Е 1 ,F 1 ,G 1 ,Н» від 22.12.2016 року, на його ім`я він не отримував у встановленому законом порядку, розуміючи суспільно небезпечний характер свого діяння, з метою підтвердження права керування машинами (трактором), пред`явив працівникам ПОГ Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області, підроблене вищезазначене посвідчення тракториста-машиніста, тим самим використав завідомо підроблений документ.

Таким чином, ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у використанні завідомо підробленого документа, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора ОСОБА_9 про задоволення апеляційної скарги прокурора та часткове задоволення апеляційної скарги захисника в частині звільнення від покарання, думку захисника- адвоката ОСОБА_7 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_8 , які , кожен окремо, просили задовольнити апеляційні вимоги захисника в повному обсязі та частково задовольнити апеляційну скаргу прокурора, обвинувачений ОСОБА_8 щиро розкаявся в скоєному, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг в частині звільнення від покарання, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При з`ясуванні обставин кримінального провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 колегіє суддів встановлено, що на час розгляду кримінального провадження судами першої та інстанції закінчився строк давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст. 358 КК України.

Так, відповідно до положень п.2 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється виключно судом. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули строки давності, передбачені ст. 49 КК України.

Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання та на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України може звільнити від цього покарання засудженого.

Колегією суддів встановлено, що вироком вирок Сокальського районного суду Львівської області від 24.03.2025 року ОСОБА_8 засуджено за ч.5 ст.27 - ч.1 ст.358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 12 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Санкцією ч. 1 ст. 358 КК України, передбачено покарання у виді штрафу до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

Тобто, інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358 КК України, є кримінальним проступком.

Таким чином, на день розгляду провадження судом першої інстанції сплив строк давності, визначений п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Згідно з висновком Верховного Суду щодо застосування норм права, зокрема, ст. 74 КПК України, який викладено у постанові від 18.06.2020 у справі № 756/6876/19 (провадження № 51-5464км 19) системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань «звільнення від покарання (ч.ч. 4, 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК України), «звільнення від відбування покарання» ( ст.ст. 75, 79, 104 КК України), «звільнення від призначеного покарання» (ст. 78 КК України) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення, як виду примусових заходів в цілому. Таким чином, суд, приймаючи рішення про звільнення від покарання, постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині та звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру.

Вказане не враховано судом першої інстанції, зокрема те, що строки давності за ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358 КК України у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 станом на день ухвалення вироку закінчилися, останньому призначено за цією статтею конкретний вид і розмір покарання, проте не звільнено від покарання, як передбачає п.2 ч.1 ст.49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Кримінальний проступок ОСОБА_8 вчинив в грудні 2016 року.

Отже, ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358 КК України підлягає звільненню від покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Вказаних вище вимог закону, при наявності клопотання сторони захисту, суд першої інстанції не дотримався, належним чином не перевірив наявність підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності чи покарання у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок чого допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та не застосував норми закону України про кримінальну відповідальність, які підлягали застосуванню.

Окрім цього, згідно ст. 118 КПК України, процесуальні витрати складаються із 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з приписами ч.1 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК України).

Виходячи з викладеного, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта саме стороною захисту.

Що ж стосується стягнення судом процесуальних витрат за проведення експертиз, то важливе значення у механізмі їх розподілу в кримінальному провадженні набуває питання про те, хто призначав експертизу та за чиєю ініціативою вона проводилась, а також чи входить проведення експертизи до сфери службових обов`язків залученого експерта, чи є експерт співробітником державних експертних установ.

Основними нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність експерта, окрім КПК України, є Закон України «Про судову експертизу» № 4038- XII від 25.02.1994 й Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, з подальшими змінами і доповненнями.

Експертиза у кримінальному провадженні переважно проводиться експертами з державних спеціалізованих установ, їх територіальних філій, експертних установ комунальної форми власності, та її проведення належить до службових обов`язків вказаних експертів, за ними зберігається середній заробіток за місцем роботи за весь час, витрачений ними у зв`язку з викликом до органів досудового розслідування, слідчого, прокурора або суду.

Проведення судових експертиз державними спеціалізованими установами у кримінальних провадженнях за дорученням слідчого, прокурора, суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим експертним установам з Державного бюджету України. Це положення відповідає приписам ст. 15 Закону України «Про судову експертизу», а також ч. 2 ст. 122 КПК України.

При цьому установи, які проводять судово-експертну діяльність надсилають органу досудового розслідування, що здійснює відповідне кримінальне провадження, рахунок з визначенням вартості проведеної судової експертизи. Після закінчення досудового розслідування та складання обвинувального акту, у цьому процесуальному документі, серед іншого, слідчий повинен вказати відомості про розмір витрат на залучення експерта, які у разі винесення судом обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави (п. 8 ч. 2 ст. 291, ч. 2 ст. 124, КПК України).

Під час досудового розслідування кримінального провадження слідчим призначалася технічна експертиза документів, тому процесуальні витрати на залучення експертів, що складають 3029 гривень 12 копійок підлягають стягненню з ОСОБА_8 у дохід держави.

З врахуванням зазначеного вище колегія суддів дійшла переконання, що процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, зокрема документально підтверджені витрати на проведення експертизи, необхідно стягувати з особи, відносно якої здійснювалося кримінальне провадження, у разі: 1) ухвалення щодо неї обвинувального вироку; 2) у разі залучення експерта саме стороною захисту.

Апеляційні вимоги прокурора знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції, апеляційні вимоги захисника частково знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції. .

Відповідно до вимог п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі змінити вирок суду першої інстанції повністю або частково у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів дійшла переконання, що зазначені вище обставини є підставою для задоволення апеляційної скарги прокурора та частковому задоволені апеляційних вимог сторони захисту в частині звільнення обвинуваченого від покарання, а тому слід зміни вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419, 424 КПК України, колегія суддів,-

постановила :

Апеляційну скаргу прокурора Шептицької ОП Львівської області ОСОБА_6 - задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Сокальського районного суду Львівської області від 24.03.2025 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.1 ст. 358, ч.4 ст. 358 КК України змінити.

Вважати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільненим на підставі ст.49, ч.5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного за ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358 КК України, у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадця,ть тисяч) гривень.

Виключити посилання на застосування ст. 70 КК України та призначення ОСОБА_8 за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, остаточного покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Вважати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженим за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_8 в користь держави процесуальні витрати на залучення експертів, що складають 3029 гривень 12 копійок.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: