КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 752/8995/21 Слідчий суддя в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/4675/2025 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 подану в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 09 квітня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000270 від 01.04.2021 про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СУ ГУ НП у м.Києві ОСОБА_9 , за погодженням з прокурором Київської міської прокуратури ОСОБА_10 , звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000270 від 01.04.2021 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, а саме: машиномісце площею 22,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; машиномісце площею 14,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 , що на праві приватної власності належать потерпілому ОСОБА_11 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Клопотання обґрунтовано тим, що СУ ГУ НП України у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000270 від 01.04.2021 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що невстановлені особи, діючи за попередньою змовою, у 2019-2020 роках, вчинили замах на заволодіння шляхом обману квартирою АДРЕСА_3 та квартирою АДРЕСА_4 , а також машино-місцями № 36 та № 47, що розташовані у зазначеному будинку та належать ОСОБА_11 .

Допитаний як потерпілий ОСОБА_11 показав, що 28.03.2017 він придбав у ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_13 .

На час укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 між ним та ОСОБА_12 , будь-яких заборон або обтяження на відчуження зазначеної квартири не було.

Приблизно у вересні 2019 року, йому стало відомо, про те, що раніше не знайомий йому ОСОБА_8 , подав низку позовів до Мар`їнського районного суду Донецької обл. та Печерського районного суду м. Києва та про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.03.2017 недійсним та скасування реєстраційного запису реєстратором.

Так, 29.08.2017, ОСОБА_8 звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької обл. з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики від 05.03.2016 укладеного ним з ОСОБА_12 та визнання заяви про повне його виконання. Відповідачем у цій справі зазначено ОСОБА_12 та ОСОБА_14 .

Згідно тексту позовної заяви ОСОБА_8 від 29.08.2017, останній вказує, що 30.03.2016 ОСОБА_14 та ОСОБА_8 у м. Курахове Донецької області уклали договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_14 поручається за ОСОБА_12 , щодо належного виконання нею своїх зобов`язань за договором позики від 05.03.2016. Зазначений договір поруки укладено без нотаріального посвідчення та без участі ОСОБА_12 .

Під час спілкування з ОСОБА_12 , остання запевнила його про те, що з ОСОБА_14 вона не знайома. Про укладення договору поруки від 30.03.2016 укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_14 за договором позики від 05.03.2016, їй нічого не відомо. Умов щодо встановлення поручительства за договором позики від 05.03.2016, з нею ніхто не погоджував та не обговорював.

10.05.2018 заочним Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької обл. у справі 237/3566/17, позов ОСОБА_8 було задоволено. Визнано недійсним заяву від 07.03.2017, щодо розрахунку ОСОБА_12 за договором позики від 05.03.2016.

31.10.2019 Постановою Донецького апеляційного суду Рішення Мар`їнського районного суду Донецької обл. від 10.05.2018 було скасовано, матеріали направлено на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

На даний час справа №237/3566/17 перебуває на розгляді Печерського районного суду м. Києва у судді ОСОБА_15 .

Ретельно дослідивши всі вищезазначені позовні заяви ОСОБА_8 та додані до них документи, його представниками виявлено факт можливої підробки офіційних документів та факт подання завідомо підроблених офіційних документів до Маріїнського районного суду Донецької області.

Виходячи за наявних фактів та пояснень всіх учасників вказаних подій, є наявні ознаки вважати, що Договір поруки, який укладено нібито 30.03.2016 між ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , насправді укладено - приблизно в проміжок часу «серпень 2017 року», що свідчить про його підроблення.

Підроблення даного договору надало можливості ОСОБА_8 подати позовну заяву про стягнення боргу за договором поруки та визнання заяви про повернення боргу ОСОБА_12 недійсною, саме до Мар`їнського районного суду Донецької обл. за місцем реєстрації та проживання відповідача ОСОБА_14 , де у ОСОБА_8 є коло знайомих, які працюють в зазначеному суді та неодноразово допомагали йому у прийнятті необхідних рішень, суддями Мар`їнського районного суду Донецької області.

ОСОБА_8 , намагається оскаржити та скасувати всі раніше укладені угоди купівлі-продажу майна, що укладені між ним та ОСОБА_12 , та які зовсім не стосуються договору позики від 05.03.2016 укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 та договору іпотеки, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 539 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_16 , предметом якого була квартира АДРЕСА_4 .

Так, ОСОБА_8 подав до Печерського районного суду м. Києва позовну заяву про визнання договорів купівлі-продажу недійсним та скасування запису про право на реєстрацію, щодо об`єктів нерухомого майна, які він придбав у ОСОБА_12 , а саме: квартири АДРЕСА_3 та машино-місцями в підземному паркінгу№ 47 та № 36, що розташовані у цьому ж будинку. На даний час вказана позовна заява перебуває на розгляді в Печерському районному суді м. Києва.

Тобто, ОСОБА_8 намагається під тиском постійного судового оскарження права власності всього мого майна, змусити фактично віддати право власності на квартиру АДРЕСА_4 , за для припинення судового оскарження іншого права власності його майна.

На даний час, відповідно до Інформаційної довідки № 250860226 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.04.20211 за ОСОБА_11 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на праві приватної власності зареєстровано:

- машиномісце площею 22,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

- машиномісце площею 14,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;

- квартира АДРЕСА_3 ;

- квартира АДРЕСА_4 .

02.04.2021 зазначене нерухоме майно визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Зазначене майно, на яке слідчий просить накласти арешт, відповідають критеріям, визначеним ст.98 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 09 квітня 2021 року клопотання слідчого - задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно а саме:

- машиномісце площею 22,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

- машиномісце площею 14,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;

- квартира АДРЕСА_3 ;

- квартира АДРЕСА_4 , що на праві приватної власності належать потерпілому ОСОБА_11 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, 10.06.2025 адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу.

17.07.2025 подав додаткові пояснення до апеляційної скарги, в якій просив ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києві від 09.04.2021 скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

В обґрунтуванні апеляційних вимог, адвокат ОСОБА_7 захисник ОСОБА_8 , захисник зазначив, що адвокат посилався на ті ж обставини, що були викладені в позові та повторно наголошує, що відповідач ОСОБА_12 вчинила шахрайські дії у змові з відповідачем ОСОБА_11 щодо відчуження на користь останнього нерухомого майна з метою уникнення звернення стягнення на таке майно за грошовим зобов`язанням перед ним, ОСОБА_8 .

Зазначив, що судом не надано оцінки шахрайським діям відповідачів стосовно введення в оману позивача.

Нотаріус при посвідченні спірних договорів купівлі-продажу від 28 березня 2017 року не вчинив дій з перевірки дійсності паспортних документів, чим допустив оформлення юридичних документів на несправжню особу. Натомість, висновок суду, що при укладенні розписки неможливо ідентифікувати сторін, в тому числі й особу, яка її написала та якою було отримано кошти є необґрунтованим, оскільки рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 серпня 2020 року, яке набрало законної сили, стягнуто борг з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 за розпискою від 07 березня 2017 року.

Матеріали справи містять належні та допустимі докази підроблених документів відповідача ОСОБА_12 , докази неотримання позивачем грошових коштів за договором позики, що цілком спростовують доводи відповідачів, та докази взаємозв`язку відповідачів між собою, викладені ними у відзивах на позовну заяву та зазначені в оскаржуваному судовому рішенні, а відтак суд мав прийти до висновку про наявність умислу відповідачів на вчинення правочину без наміру створення правових наслідків.

Вважав, що судом не враховано, що відповідачі ОСОБА_12 та ОСОБА_11 разом з іншими особами є злочинною групою, що шахрайським шляхом заволоділи його грошовими коштами в особливо великих розмірах.

Апелянт зазначав, що суд першої інстанції хоч і задовольнив протокольною ухвалою клопотання про виклик свідків, проте в засіданнях фактично проігнорував його, клопотання про виклик та допит ОСОБА_12 та ОСОБА_11 взагалі не було задоволено жодного разу, а також не надав належної оцінки заявам свідків ОСОБА_17 від 09 грудня 2019 року та ОСОБА_8 від 01 листопада 2022 року.

Вказував, що в судовому засіданні 16 лютого 2023 року у нього був новий представник, що не був знайомий з матеріалами справи, клопотав про відкладення розгляду з цих підстав, однак судом неправомірно відхилене клопотання та винесено оскаржуване рішення, чим порушив право позивача на захист та принцип змагальності сторін.

Апелянт звертав увагу, що представники ОСОБА_12 діяли на підставі довіреностей, договорів та ордерів, які укладені на підставі підроблених документів клієнта, тобто суд не мав враховувати надані ними відзиви, заяви, заперечення та пояснення.

Просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

17.07.2025 адвокат ОСОБА_7 захисник ОСОБА_8 подав додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги.

04.08.2025 адвокат ОСОБА_7 захисник ОСОБА_8 подав заяву про долучення додаткових доказів до апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, який підтримав вимоги апеляційних скарг та просив їх задовольнити, з наведених в них підстав, заперечення прокурора, який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власників майна адвоката ОСОБА_7 захисника ОСОБА_8 , не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся без участі власника майна, крім того, матеріали справи не містять відомостей про направлення копії оскаржуваної ухвали власникам майна. Апелянт зазначає, що про рішення стало відомо лише з відкритих джерел та Державного реєстру обтяжень нерухомого майна. У зв`язку з чим колегія суддів вбачає підстави для задоволення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 9 квітня 2025 року.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, що СУ ГУ НП України у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000270 від 01.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, за фактом замаху на заволодіння нерухомим майном, що належить ОСОБА_11 .

Слідчий СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_9 , за погодженням з прокурором Київської міської прокуратури ОСОБА_10 , звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000270 від 01.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, а саме: машиномісце площею 22,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; машиномісце площею 14,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 , що на праві приватної власності належать потерпілому ОСОБА_11 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідно до положень ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації.

Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

В силу положень ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", "Кушоглу проти Болгарії"). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Звертаючись до суду слідчий просить накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні, а саме на майно, на заволодіння яким були спрямовані злочинні дії.

02.04.2021 зазначене нерухоме майно визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Зазначене майно, на яке слідчий просить накласти арешт, відповідають критеріям, визначеним ст.98 КПК України.

З огляду на викладене, суд вважає, що клопотання слідчого є обґрунтованим і підлягає задоволенню з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та збереження речових доказів, оскільки таке втручання в права особи на даній стадії досудового розслідування є виправданим.

Задовольняючи клопотання слідчий суддя дійшов висновку, що майно є предметом вчинення кримінального правопорушення, а отже, відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, та його визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні та метою такого арешту є забезпечення зберігання речових доказів.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

З ухвали слідчого судді вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були досліджені матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З урахуванням цього слідчий суддя, всупереч тверджень апелянта, встановив належні правові підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.

З урахуванням цього слідчий суддя, всупереч твердженням автора апеляційних скарг, встановив належні правові підстави, передбачені ч. 1 ст. 170, ч. 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищевказане майно, оскільки воно відповідає критеріям ст. 98 КПК України та постановою слідчого від 02 квітня 2021 року визнане речовими доказами.

Колегія суддів вважає, що матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170 - 173 КПК України, на час розгляду клопотання наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, всупереч доводам апеляційної скарги.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи автора апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Інші доводи, на які посилається в апеляційних скаргах представник також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони підлягають з`ясуванню під час подальшого досудового розслідування та під час судового розгляду.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

Підстав для скасування ухвали слідчого судді, передбачених ст. 409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скарга адвоката ОСОБА_7 подану в інтересах ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 09 квітня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000270 від 01.04.2021 про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ ______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4