НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

19 вересня 2025 року Справа № 322/320/24

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

за обвинуваченням: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Тернопіль, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, має середню спеціальну освіту, одружений, раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

встановив:

Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.12.2023 за № 0001091, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, за наступних обставин.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройові частині) від 08.11.2023 №319 солдата військової служби за мобілізацією ОСОБА_5 призначено на посаду старшого стрільця 3 десантно-штурмового відділення 1 десантно-штурмового взводу 9 десантно-штурмової роти 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-XI введено воєнний стан на всій території України.

В подальшому відповідними Указами Президента України правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України». ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_5 , згідно з вимогами ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст.ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статтями 29, 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Статтею 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїми військовими званнями начальниками є військовослужбовці молодшого офіцерського складу для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу.

В свою чергу, солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

28 грудня 2023 року, приблизно о 10:05 год., заступник командира батальйону з морально-психологічного забезпечення 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_6 , знаходячись в місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , поблизу АДРЕСА_2 , під час шикування особового складу військової частини зачитав бойове розпорядження командира 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 , №397дск від 17.12.2023, щодо зайняття оборонних позицій на визначених рубежах на території Запорізької області, а також ведення оборонного бою, у разі необхідності, та надав наказ про його виконання.

Після цього солдат ОСОБА_5 , в умовах воєнного стану, з прямим умислом та з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених вище статутних вимог, відмовитися виконувати наказ начальника.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, солдат ОСОБА_5 в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України ст.ст. 9, 11, 16, 28, 29, 30, 31. 32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкрито, у присутності заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_6 , який відповідно до вимог ст.ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальником за службовим становищем та військовим званням, та інших військовослужбовців зазначеної військової частини, не виконав наказ заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_6 , направлений на реалізацію бойового розпорядження командира 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 , №397дск від 17.12.2023, щодо зайняття оборонних позицій на визначених рубежах на території Запорізької області, а також ведення оборонного бою, у разі необхідності, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ начальника.

Вищезазначені дії ОСОБА_5 під час досудового розслідування кваліфіковано за ч. 4 ст. 402 КК України, а саме як непокора, тобто інше умисне невиконання наказу, вчинене в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні ОСОБА_5 , після роз`яснення йому судом суті обвинувачення, заперечив свою вину в інкримінованому йому злочині.

З урахуванням позиції обвинуваченого, судом проведено повне дослідження доказів по справі.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 пояснив суду, що він 16.11.2023, перебуваючи на полігоні, поскаржився на больові відчуття в області колінного суглоба, проте не отримав медичної допомоги, а натомість у нього забрали зброю та бронежилет і наказали йти у СЗЧ, від чого обвинувачений відмовився та повідомив про це командиру свого відділення, наполягаючи на тому, що не може виконувати обов`язки військової служби за станом здоров`я. Проте, скарги обвинуваченого на стан здоров`я не були взяті до уваги, а відтак він залишив полігон та 18.11.2023 звернувся до ВСП, повідомивши про вищенаведені обставини. Після цього майор ОСОБА_6 наказав обвинуваченому прибути до військової частини, куди обвинувачений з`явився 19.11.2023. З військової частини обвинуваченого направили для проходження ВЛК, висновок якого він отримав 12.12.2023. Оскільки, як зазначає обвинувачений, на його скарги під час проходження ВЛК не звертали уваги, 14.12.2023 він подав рапорт на проходження лікування, який теж залишився без реагування. 20.12.2023 ОСОБА_5 подав рапорт на звільнення з військової служби, на що, як стверджує обвинувачений, з боку командира він почув багато негативу та погроз. За твердженням обвинуваченого, 28.12.2023 йому не зачитували бойове розпорядження, а погрожували зброєю та на підвищеному тоні сказали, що він піде на бойове, проте змісту бойового розпорядження обвинувачений не розумів. Відповідаючи на питання захисника, ОСОБА_5 повідомив, що після внесення застави 28.02.2024 він повернувся до своєї військової частини, де йому повідомили, що не можуть прийняти його на службу, оскільки він з 05.12.2023 обліковується як такий, що самовільно залишив військову частину. Відтак обвинувачений повернувся додому у м. Тернопіль, де проживає по теперішній час.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_5 відмовився виконувати бойовий наказ, посилаючись на стан здоров`я. За твердженням свідка, про ознайомлення з бойовим розпорядженням обвинувачений поставив особистий підпис на його звороті. Також, свідок зазначив, що йому невідомо, чи подавав обвинувачений рапорти на лікування та звільнення. Свідок додав, що наявний в матеріалах справи витяг з бойового розпорядження робився спеціально для подання до суду, без зазначення відомостей, що містять службову інформацію, і в такому ж вигляді доводився обвинуваченому, оскільки останній відмовився від виконання наказу.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що ОСОБА_5 було доведено бойове розпорядження, від виконання якого обвинувачений відмовився, посилаючись на стан здоров`я. Також, свідок стверджує, що ОСОБА_5 пропонувалося діяти у складі групи забезпечення, від чого обвинувачений теж відмовився. За твердженням свідка, у бойовому розпорядженні, що оголошувалося ОСОБА_5 , були зазначені всі необхідні відомості, а у витягу, наданому суду, відсутні відомості, що не підлягають розголошенню.

Свідок ОСОБА_9 під час допиту повідомив суду, що наприкінці грудня 2023 року майор ОСОБА_6 зателефонував йому та повідомив про наявність декількох військовослужбовців, які відмовляються виконувати бойове розпорядження. По прибуттю на місце події ОСОБА_9 з`ясував, що єдиним військовим, який відмовився виконувати бойове розпорядження, був обвинувачений. ОСОБА_9 зазначив, що він був присутнім під час того, коли ОСОБА_5 оголошувалося бойове розпорядження, та знімав цей процес на відео. Як пояснив свідок, рекомендація щодо відеофіксації оголошення бойового розпорядження була від ДБР. За твердженням ОСОБА_9 , обвинувачений відмовився від виконання бойового розпорядження, посилаючись на стан здоров`я. Чи направлявся ОСОБА_5 для проходження ВЛК свідок не пам`ятає, але пригадує, що обвинувачений мав недавній висновок ВЛК.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.04.2023 № 109, майора ОСОБА_7 , командира десантно-штурмового батальйону, призначеного наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 08 квітня 2023 року № 86 на посаду командира 3 десантно-штурмового батальйону, вважати таким, що з 12 квітня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.01.2023 № 19 майора ОСОБА_6 , призначеного наказом Командувача Десантно-Штурмових Збройних сил України (по особовому складу) від 12 січня 2023 року № 7 на посаду заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , який прибув з військової частини НОМЕР_2 у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що з 16 січня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Стороною обвинувачення суду надано «витяг з бойового розпорядження 3 дшб № 397 дск. КСП БУДІВЛЯ (-----). 10.10 17.12.2023 року. Карта 50 000, видання 2017 року» (т. 1 а.с. 38), згідно з яким, старшому стрільцю 3 десантно-штурмового відділення 1 десантно-штурмового взводу 9 десантно-штурмової роти солдату ОСОБА_5 поставлено бойове завдання: «діяти в складі штурмової групи № 2 в складі 11 дшр; в складі штурмової групи №2 зайняти позицію та перейти до оборони в районі ор. (----)». На звороті цього витягу зроблено відмітку про ознайомлення обвинуваченого з його змістом, при цьому не зазначено дати ознайомлення. Обвинувачений пояснив суду, що зазначене бойове розпорядження йому не оголошувалося, а натомість він під впливом погроз був змушений підписати порожній аркуш паперу.

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_3 від 12.12.2023 № 9019 ОСОБА_5 визнано придатним до служби у десантно-штурмових військах. Водночас у цій довідці зазначено про наявність у ОСОБА_5 віддалених наслідків закритої травми (2012) правого колінного суглоба з розривом передньої хрестоподібної зв`язки та комбінованим розривом латерального меніска, у вигляді підвищеної рухливості правого колінного суглоба латерально, больового синдрому при фізичних навантаженнях.

У консультативних висновках травматолога ТОВ «Діацентр» від 09.12.2023 та хірурга ТОВ «Діасервіс» від 08.12.2023 обвинуваченому, враховуючи наявні у нього наслідки вищезазначеної травми, рекомендовано обмежити фізичні навантаження на правий колінний суглоб.

Як зазначає обвинувачений, 14.12.2023 він звертався з рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 про направлення його на лікування на підставі вищезазначених консультативних висновків, проте цей рапорт залишався без реагування, що також підтверджується скаргою адвоката ОСОБА_4 від 31.12.2023, адресованою ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10.01.2024 начальником госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенантом м/с ОСОБА_10 було видано направлення ОСОБА_5 на консультацію до травматолога військової частини НОМЕР_4 .

У консультативному висновку травматолога військової частини НОМЕР_4 від 10.01.2024 зазначено про рекомендацію обвинуваченому носити наколінника при навантаженнях та, за потреби направлення на ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби.

Крім цього, 20.12.2023 ОСОБА_5 подав рапорт командиру 1 взводу 9 роти 3 батальйону військової частини НОМЕР_1 на звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (т. 1 а.с. 75), проте цей рапорт теж залишався без реагування, що підтверджується адвокатським запитом адвоката ОСОБА_4 від 02.01.2024 (т. 1 а.с. 80) та листом командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_11 від 19.02.2024 № 693/3850 (т. 1 а.с. 81).

Командиром військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_12 у листі від 19.02.2024 № 693/3850 зазначено, що рішення щодо реалізації рапорту на звільнення ОСОБА_5 прийнято позитивно, але враховуючи, що вищевказаний військовослужбовець з 05.12.2023 перебуває у самовільному залишенні військової частини, процедура виключення зі списків особового складу не може бути розпочатою до моменту його повернення з СЗЧ.

Водночас наказом командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_11 від 26.04.2024 № 121 (т. 1 а.с. 137) солдата ОСОБА_5 було звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та зазначено, що у самовільному залишенні військової частини ОСОБА_5 перебував лише з 16 листопада 2023 року по 24 листопада 2023 року.

Відповідно до довідки заступника командира 3 десантно-штурмового батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_13 від 28.12.2023 (т. 1 а.с. 40), ОСОБА_5 28.12.2023, приблизно о 09 год. 30 хв., перебуваючи у місці несення служби, в місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , розташованому на території АДРЕСА_3 , відкрито відмовився виконувати наказ ОСОБА_6 , направлений на реалізацію бойового розпорядження командира НОМЕР_5 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 від 28.12.2023 щодо зайняття в складі штурмової групи №1 9 десантно-штурмової роти до 06 години 28.12.2023 вигідних позицій в районі визначених рубежів з метою посилення бойових порядків 9 десантно-штурмової роти та продовження утримання позицій з метою не допустити прориву противника у визначеному напрямку, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ начальника.

З вищезазначених витягу з бойового розпорядження від 17.12.2023 № 397 дск та довідки майора ОСОБА_13 від 28.12.2023, який оголошував обвинуваченому це бойове розпорядження, вбачаються невідповідності як у датах бойового розпорядження (17.12.2023 та 28.12.2023), так і у змісті бойового завдання (діяти в складі штурмової групи № 2 в складі 11 дшр, згідно з витягом, та в складі штурмової групи № 1 9 десантно-штурмової роти, згідно з довідкою). Також, з цих документів взагалі не вбачається того, що обвинуваченому ставилося бойове завдання на території Запорізької області, як це стверджується в обвинувальному акті.

Усунути вищезазначені розбіжності під час судового розгляду не виявилося можливим, оскільки сторона обвинувачення не надала суду оригіналу, або належним чином завіреної копії бойового розпорядження від 17.12.2023 № 397 дск.

Посилання сторони обвинувачення та свідків на те, що відомості, зазначені у бойовому розпорядженні від 17.12.2023 № 397 дск, не підлягають розголошенню, суд визнає безпідставними, враховуючи наявну в матеріалах досудового розслідування заяву командира НОМЕР_5 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_14 про надання дозволу на розголошення даних цього бойового розпорядження з метою встановлення та перевірки обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні на будь-якій його стадії (т. 1 а.с. 45).

Зі змісту витягу з бойового розпорядження від 17.12.2023 № 397 дск неможливо зрозуміти зміст бойового завдання, поставленого ОСОБА_5 , оскільки в ньому не зазначено району виконання завдання.

Допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили, що під час оголошення ОСОБА_5 бойового розпорядження від 17.12.2023 №397 дск, з усіма необхідними відомостями для його виконання, проводився відеозапис.

Проте, з невідомих причин до матеріалів досудового розслідування не було долучено відеозапису оголошення ОСОБА_5 бойового розпорядження від 17.12.2023 №397 дск, водночас свідок ОСОБА_9 , який здійснював відеозйомку оголошення бойового розпорядження за допомогою власного смартфону, зазначив, що передав відеозапис працівникам Державного бюро розслідувань, після чого видалив цей відеозапис зі свого смартфону.

У медичній картці ОСОБА_5 , копія якої додана до матеріалів справи, зроблено запис від 28.12.2023 про огляд обвинуваченого лікарем МП, та зазначено, що на момент огляду він госпіталізації до медичного пункту не потребує, та може виконувати службові обов`язки. Проте, цей запис завірено підписом невстановленої особи без зазначення її імені та займаної посади, а тому визнається судом недопустимим доказом.

Вирішуючи питання про наявність підстав для притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 402 КК України, суд виходить з такого.

Статтею 62 Конституції України визначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Частиною четвертою статті 402 КК України передбачена кримінальна відповідальність за непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу, вчинену в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення (ст. 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно (ч. 3 ст. 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Сукупність обставин, встановлених судом на підставі досліджених доказів, свідчить про недоведеність віддання ОСОБА_5 28.12.2023 чітко сформульованого наказу на виконання бойового розпорядження командира 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 , про що свідчать: витяг з цього бойового розпорядження, у якому не зазначено району його виконання; показання обвинуваченого, який стверджував про незрозумілість наказу; ненадання стороною обвинувачення суду відеозапису оголошення цього бойового розпорядження, а також показання допитаних судом свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які хоч і стверджували те, що оголошений обвинуваченому наказ був зрозумілим, проте не змогли пояснити суду, що конкретно та в якому районі мав виконати обвинувачений, згідно з бойовим розпорядженням.

Суд звертає увагу на те, що стороною обвинувачення не зазначено причин відсутності у матеріалах справи відеозапису оголошення ОСОБА_5 бойового розпорядження, існування якого підтвердили всі допитані свідки. Цей факт викликає розумний сумнів щодо доведеності вини обвинуваченого, оскільки зафіксована на відеозаписі інформація могла повністю або частково підтвердити показання обвинуваченого.

Відсутність чітко сформульованого наказу унеможливлює дотримання військовослужбовцем вимог статті 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України щодо сумлінного, точного та своєчасного виконання наказу.

Разом з цим, обвинувачений, окрім незрозумілості наказу, також посилався на неможливість його виконання за станом здоров`я.

Вищенаведеними доказами, а саме: довідкою ВЛК військової частини НОМЕР_3 від 12.12.2023 № 9019; консультативними висновками травматолога ТОВ «Діацентр» від 09.12.2023 та хірурга ТОВ «Діасервіс» від 08.12.2023; консультативним висновком травматолога військової частини НОМЕР_4 від 10.01.2024, підтверджується наявність у ОСОБА_5 віддалених наслідків закритої травми (2012) правого колінного суглоба з розривом передньої хрестоподібної зв`язки та комбінованим розривом латерального меніска, у вигляді підвищеної рухливості правого колінного суглоба латерально, больового синдрому при фізичних навантаженнях, та наявність рекомендації щодо обмеження фізичних навантажень на правий колінний суглоб.

Твердження у довідці ВЛК військової частини НОМЕР_3 від 12.12.2023 № 9019 про придатність обвинуваченого до служби у десантно-штурмових військах ще не свідчить про його фізичну готовність до виконання будь-якого бойового завдання.

Стороною обвинувачення не надано суду належних та допустимих доказів, зокрема висновку експерта, які б підтверджували, що обвинувачений, з огляду на наявний у нього больовий синдром та підвищену рухливість правого колінного суглоба, був здатний діяти в складі штурмової групи, зайняти позицію та перейти до оборони.

Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби (ч. 2 ст. 255 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Проте, після відмови ОСОБА_5 виконати наказ начальника з посиланням на стан здоров`я, дій, передбачених ч. 2 ст. 255 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, не було вчинено.

Отже, твердження в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_5 об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати наказ начальника, є необґрунтованим припущенням.

Вищенаведені обставини суд визнає такими, що підтверджують відсутність вини ОСОБА_5 у невиконанні наказу начальника.

Суд враховує, також, той факт, що оголошення ОСОБА_5 бойового розпорядження було зроблено 28.12.2023, після того як 20.12.2023 він звернувся з обґрунтованим рапортом про звільнення з військової служби. Проте, 19.02.2024 командир військової частини НОМЕР_1 листом від 19.02.2024 № 693/3850 у відповідь на адвокатський запит захисника від 02.01.2024 зазначив, що рішення щодо реалізації рапорту на звільнення ОСОБА_5 прийнято позитивно, але враховуючи, що вищевказаний військовослужбовець з 05.12.2023 перебуває у самовільному залишенні військової частини, процедура виключення зі списків особового складу не може бути розпочатою до моменту його повернення з СЗЧ. Водночас у наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 26.04.2024 № 121 зазначено, що у самовільному залишенні військової частини ОСОБА_5 перебував лише з 16.11.2023 по 24.11.2023.

Надання інформації, що не відповідає дійсності, у відповідь на адвокатський запит, утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 212-3 КУпАП. Отже, повідомлення командиром військової частини НОМЕР_1 захиснику про те, що обвинувачений станом на 19.02.2024 перебуває у СЗЧ з 05.12.2023, а в подальшому його звільнення з військової служби із зазначенням іншого періоду перебування у СЗЧ (з 16.11.2023 по 24.11.2023), що відбулося вже під час судового розгляду цього кримінального провадження (26.04.2024), викликає розумний сумнів у тому, який насправді статус 28.12.2023 мав ОСОБА_5 , за документами військової частини НОМЕР_1 , під час віддання йому наказу командиром.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність стороною обвинувачення поза розумним сумнівом вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, отже у діях обвинуваченого відсутній склад цього злочину.

Згідно з ч. 7 ст. 284 КПК України, якщо обставина, передбачена пунктом 2 частини першої цієї статті (встановлена відсутність у діянні складу кримінального правопорушення), виявляється під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

За правилами ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (п. 3 ч. 1), обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення (ч. 3).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 402 КК України.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся. Документально підтверджені процесуальні витрати та речові докази у справі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КК України ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію, зокрема після ухвалення виправдувального вироку.

Отже, внесена застава в сумі 60560,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією на переказ готівки від 28.02.2024, підлягає поверненню заставодавцю ОСОБА_15 на підставі ч. 11 ст. 182 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 182, 203, 373 376, 393, 395, 532 КПК України, суд

ухвалив:

1. ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні за частиною четвертою статті 402 Кримінального кодексу України визнати невинуватим та виправдати за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

2. Повернути ОСОБА_15 внесену заставу в розмірі 60560,00 грн. (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят гривень 00 коп.)

3. Копію вироку після його проголошення негайно вручити (надіслати) учасникам судового провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Новомиколаївський районний суд Запорізької області, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Суддя ОСОБА_1