КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/3844/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001934, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.09.2024 року.

Накладено арешт на мобільний телефон «iPhone 15 Pro max» з сім карткою НОМЕР_1 , який вилучено 12.03.2025 року у ОСОБА_6 в ході проведення обшуку за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30.04.2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме на мобільний телефон iPhone 15 Pro Мах, який належать ОСОБА_11.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник власника майна посилається на те, що не погоджуються із висновками слідчої судді про наявність підстав для арешту мобільного телефону та наявність ознак речового доказу.

Вказує на те, що підставами для оскарження ухвали є невідповідність висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки арештований телефон не має ознак речового доказу у кримінальному провадженні № 0001934 від 20.09.2024 року, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону - відсутні підстави для арешту матеріального носія з огляду на вже проведений його огляд та можливість скопіювати необхідну інформацію, неповнота судового розгляду.

Скаржник зазначає, що у частині вилучення комп`ютерної техніки, носіїв збереження інформації (дискет дисків, жорстких дисків, флеш-накопичувачів, мобільних телефонів) слідча суддя дозвіл не надала, зазначивши, що відшукання необхідної інформації на таких носіях здійснюється шляхом зняття інформації.

Посилається на те, що 12.03.2025 року старший слідчий в ОВС СУ ГУ НП в Одеській області провів обшук за адресою: АДРЕСА_2, за результатом якого зокрема вилучив мобільний телефон IPhone 15 Pro Max IMEI НОМЕР_2 з сім картою № НОМЕР_3 .

У ході обшуку ОСОБА_9 добровільно надав пароль від телефону, а також розблокував його, надавши на огляд (підтверджується відео з обшуку та протоколом огляду, додається).

Також, представник в апеляційній скарзі посилається на відсутність ознак речового доказу щодо вилученого телефону.

Так, у кримінальному провадженні № 0001934 від 20.09.2024 року досліджуються обставини, за яких учасниками протиправної діяльності використовуються реквізити юридичних осіб, серед яких ТОВ "Норма Трейд Груп", з метою заволодіння державними коштами, шляхом неправомірного відшкодування згаданими юридичними особами бюджетного відшкодування податку на додану вартість.

Апелянт зазначає, що арештований телефон не має причетності до обставин, які досліджуються в кримінальному провадженні та не містить відповідних відомостей, оскільки ОСОБА_9 та ТОВ "Алма Він" (засновником якої він є) не мали господарських операцій з ТОВ "Норма Трейд Груп". Тому ні ОСОБА_9 , ні ТОВ "Алма Він" ніяким чином не можутьобґрунтовано та законно фігурувати в обставинах, які досліджуються у кримінальному провадженні.

У протоколі огляду не зафіксовано обставин, які є предметом дослідження кримінального провадження № 0001934 від 20.09.2024 року за ч. 4 ст. 191 ККУкраїни.

Адвокат посилається і на те, що у матеріалах клопотання про арешт також відсутня постанова про призначення комп`ютерно-технічної експертизи чи будь-яке обґрунтування необхідності її проведення.

На думку скаржника, обставини того, що: телефон отриманий внаслідок вчинення кримінального правопорушення, є засобом чи знаряддям кримінального правопорушення, потрібно експертне дослідження телефону, - прокурором не доведено.

Зауважує на те, що для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів потрібно довести також необхідність саме тривалого утримання майна і неможливість отримання доказової інформації способами без його вилучення або в строк, встановлений для тимчасового вилучення майна без рішення суду про його арешт.

Звертає увагу і на те, що ОСОБА_9 не має у кримінальному провадженні ні статусу підозрюваного, ні навіть свідка.

Формальна за змістом, необґрунтована постанова слідчого про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні не може слугувати законною підставою для арешту майна.

Належність того чи іншого предмету, речі або документу до речових доказів (наявність ознак речового доказу) не залежать від того, чи прийняв відповідну постанову про визнання речовим доказом слідчий або прокурор.

З огляду на викладене скаржник вважає, що під час розгляду клопотання прокурора про арешт майна слідча суддя помилково взяла до уваги факт визнання слідчим мобільного телефону речовим доказом у кримінальному провадженні, адже постанова слідчого не містить жодних обґрунтованих та підтверджених доказами доводів для визнання цього майна речовими доказами.

В доповненнях до апеляційної скарги, які надійшли від адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 , представник посилається на те, що вилучений телефон не відповідає ознакам речового доказу у даному кримінальному провадженні.

Апелянт також зазначає, що оскаржувану ухвалу винесено без участі сторін.

В судове засідання власник майна не з`явився, про дату, час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ,який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001934 від 20.09.2024 року за ч. 4 ст. 191 КК України.

Обставинами, які встановлюються у даному кримінальному провадженні є те, що службовими особами суб`єктів господарювання приватного права вносяться до документів бухгалтерського та податкового обліку недостовірні відомості щодо реальності проведення господарської діяльності, які у подальшому подаються до податкових органів.

При цьому, учасниками протиправної діяльності використовуються реквізити суб`єктів господарювання приватного права з метою заволодіння державними коштами, шляхом неправомірного відшкодування юридичними особами бюджетного відшкодування податку на додану вартість.

Досудовим розслідуванням установлено, що службовими особами ТОВ «Норма Трейд Груп» у період 2023 - 2024 років сформовано податковий кредит з податку на додану вартість за рахунок придбання різного роду товарів і послуг.

Одночасно з цим установлено, що ТОВ «Норма Трейд Груп» за аналогічний період здійснило експорт сільськогосподарської продукції невстановленого походження та подали до територіальних органів Державної податкової служби України впродовж 2023 - 2024 років розрахунки сум бюджетного відшкодування на загальну суму понад 164 млн. грн., в яких зазначено, що дана сума податку фактично сплачена у попередніх та звітному періодах.

Разом з тим, з метою прикриття протиправної діяльності, службові особи ТОВ «Норма Трейд Груп» відображають придбання сільськогосподарської продукції, яка фактично купується у населення за готівку, від підприємств, що не мають достатніх посівних площ та орендують земельні ділянки, переважна більшість яких була розташована у лісових масивах або на болотистих територіях і не придатна для ведення сільського господарства, тобто унеможливлює вирощування сільськогосподарської продукції, а також придбання паливно-мастильних матеріалів у суб`єктів господарювання без фактичного їх отримання.

За отриманою інформацією, з метою формування ТОВ «Норма Трейд Груп» податкового кредиту останнє відображало операції з придбання продукції/послуг у низки суб`єктів господарювання приватного права реального сектору економіки та з ознаками «ризиковості» без її фактичного отримання.

12.03.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24.02.2025 року у справі № 757/8751/25-к проведено обшук об`єкту нерухомості за місцем проживання ОСОБА_6 , який є співзасновником ТОВ «Алма-він» (), розташованого за адресою: м. Одеса, бульвар Французський, 85/5, апартаменти НОМЕР_4, за результатом якого виявлено та вилучено: грошові кошти в загальній сумі 16 000 доларів США, 145 300 гривень та мобільний телефон «iPhone 15 Pro max» з сім карткою № НОМЕР_1 .

Постановою слідчого слідчої групи Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_10 від 12.03.2025 року зазначені грошові кошти та мобільний телефон визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Водночас, частину тимчасово вилученого майна, а саме грошові кошти в загальній сумі 16 000 доларів США та 145 300 гривень, які вилучено 12.03.2025 року під час проведення обшуку, відповідно до постанови прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 від 15.04.2025 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 169 КПК України повернуто особі, у якої це майно було вилучено.

17.04.2025 року прокурор другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду з уточненим клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001934, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.09.2024 року.

Так, у поданому клопотанні прокурор просив накласти арешт на мобільний телефон «iPhone 15 Pro max» з сім карткою НОМЕР_1 , який вилучено 12.03.2025 року у ОСОБА_6 в ході проведення обшуку за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання прокурор вказує, що зазначений мобільний телефон є речовим доказом відповідно до постанови слідчого слідчої групи Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_10 від 12.03.2025 року, оскільки відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, а тому з метою збереження речових доказів, яка відповідає п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу на підставі абз. 1 ч. 3 цієї статті підлягає арешту.

Отже, прокурор з урахуванням уточнень щодо повернення частини тимчасово вилученого майна вказує, що задля досягнення дієвості кримінального провадження, а також з метою забезпечення збереження речових доказів виникла необхідність у вжитті заходу забезпечення цього провадження, такого як арешт майна.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001934, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.09.2024 року.

Накладено арешт на мобільний телефон «iPhone 15 Pro max» з сім карткою НОМЕР_1 , який вилучено 12.03.2025 року у ОСОБА_6 в ході проведення обшуку за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0001934, від 20.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речового доказу.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на вилучене майно, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 12.03.2025 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Тобто, слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, твердження апелянта про непричетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення та про те, що він не має жодного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що вилучене майно, а саме: мобільний телефон «iPhone 15 Pro max» з сім карткою НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , не має ніякого відношення до кримінального провадження, у якому проводиться досудове розслідування, колегією суддів відхиляються, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Твердження апелянта про відсутність підстав для арешту майна та про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України, є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучений телефон може містити інформацію щодо вчиненого кримінального правопорушення та має значення для забезпечення кримінального провадження, а отже арештоване майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Прокурором при розгляді клопотання було доведено, що вилучене під час обшуку майно відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, та є речовим доказом, оскільки може містити відомості, які можуть бути використані як докази фактів чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому висновок слідчого судді про накладення арешту на дане майно відповідає вимогам кримінального процесуального закону та прав ОСОБА_6 як власника арештованого майна не порушує.

Посилання представника в апеляційній скарзі на ту обставину, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду від 24.02.2025 року не було надано дозвіл на вилучення мобільного телефону, який належить ОСОБА_6 , не є визначеною законом підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

У відповідності до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, відсутність мобільного телефону у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання та вилучення в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду від 24.02.2025 року про дозвіл на обшук, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про його арешт, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України, так як орган досудового розслідування мав можливість зняти копії інформації з вилучених пристроїв, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки, як убачається із клопотання прокурора, у органу досудового розслідування були достатні підстави вважати, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Колегія суддів відхиляє також доводи апелянта про те, що постанова слідчого від 12.03.2025 року про визнання майна речовими доказами носить формальний характер, так як вказана постанова слідчого, а також клопотання прокурора про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, всупереч твердженням представника власника майна, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема, посилання на те, що вилучене майно (телефон) зберіг на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Колегією суддів також перевірено доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без участі власника майна. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, у власника майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Крім того, слід зауважити, що процесуальні права власника майна щодо подачі пояснень та заперечень стосовно накладеного арешту відновлено під час апеляційного розгляду, де останній не був обмеженим в своїх правах відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4