ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальне провадження №0001553 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рівне, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його затримання, тобто 04.08.2021.

На підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_7 в строк відбутого покарання зараховано термін попереднього ув`язнення, починаючи з 04.08.2021 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Продовжено ОСОБА_7 дію раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою - до вступу вироку в законну силу, але не більше ніж на 60 діб, тобто до 03.04.2025 включно.

Вироком також вирішено долю речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.

Так, згідно з вироку суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 02 серпня 2021 року близько 01:30 год., будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в коридорі квартири АДРЕСА_2 , під час конфлікту, що раптово виник на ґрунті особистих неприязних відносин, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправність та суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки, умисно наніс останньому два удари клинком ножа в ділянку життєво-важливих органів, а саме в область грудної клітки з правої сторони, в результаті чого спричинив тілесні ушкодження у вигляді: одного проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки справа з наявністю колото-різаної рани по парастернальній (пригрудинній) лінії справа, яке продовжується в раневий канал, по ходу якого пошкоджено шкіру, хрящові частини п`ятого та шостого (частково) ребер, плевру, нижню долю правої легені, ускладнене гемопневмотораксом справа (накопичення крові та повітря в правій плевральній порожнині) та бульозною емфіземою та одного проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки в ділянці грудини з наявністю колото-різаної рани в ділянці нижньої третини грудини справа, яке продовжується в раневий канал, по ходу якого пошкоджено шкіру, грудину, перикард, стінку правого передсердя, яке в своєму клінічному перебігу ускладнилося гемоперикардом (накопичення крові в серцевій сорочці), вторинною кардіопатією, недостатністю мітрального клапана (МК), пролапсом мітрального клапана, серцевою недостатністю (СН), і таким чином ОСОБА_7 вчинив всі дії, які вважав необхідними для завершення злочину до кінця, однак кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілого ОСОБА_9 було госпіталізовано до КП «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради, де йому своєчасно було надано медичну допомогу.

Своїми умисними діями, які виразились в закінченому замаху на вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Не погоджуючись із таким вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій вважає його незаконним та необґрунтованим.

Зазначає про те, що під час розгляду місцем судом кримінального провадження він неодноразово вказував, що у нього не було жодного умислу на заподіяння потерпілому шкоди. При цьому, він повністю визнає вчинені ним дії як злочинні, які вимагають покарання. Вказує про те, що суд у вироку зазначив, що він взявши з собою ніж прийшов до квартири потерпілого, однак в судовому засіданні ані свідки, ані потерпілий таких показань не надавали. Зазначає, що він із свідком ОСОБА_10 прийшли до квартири потерпілого аби поспілкуватись з іншою людиною на ім`я ОСОБА_11 і, коли останнього там не виявилось, вони намагались залишити помешкання, але потерпілий сильно відштовхнув його в сторону та закрив двері. Від такого поштовху він падав, то до його руки потрапив якийсь предмет (як пізніше виявилось це був ніж), а потерпілий нецензурно почав виражатись в його сторону. Взявши цей предмет, він на «відмалку» вдарив потерпілого два рази і при цьому не дивився куди наносить удари. Вже коли потерпілий обіперся об стінку, то лише тоді він побачив кров. Після цього, він разом із ОСОБА_10 вийшли у під`їзд будинку, де почали стукати у двері сусідів з проханням викликати швидку медичну допомогу. Зазначає, що він навіть подумати не міг, що завдані ним удари могли заподіяти потерпілому серйозні наслідки, а тим більше смерть. Він не міг уявити, що це може обернутись таким чином. Вказує, що він не мав жодного умислу на заподіяння потерпілому будь-якої шкоди. Посилаючись на це, просить апеляційний суд взяти до уваги такі факти та пом`якшити вирок, оскільки покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років є надто суворим.

Потерпілий ОСОБА_9 будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду кримінального провадження, до апеляційного суду не з`явився. При цьому, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення провадження до суду не подавав. А тому, апеляційний суд зважаючи на ці обставини, а також відсутність заперечень інших учасників провадження щодо розгляду у відсутності потерпілого, вважає, що апеляційний розгляд можливо провести у відсутності останнього.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляції та просив залишити вирок місцевого суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню : 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч.2, ст.15, ч.1 ст.115 КК України, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Обставини, встановлені у вироку, ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який хоча свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково вказуючи про те, що не мав жодного умислу на заподіяння потерпілому таких тілесних ушкоджень, а тим більше смерті, однак підтвердив його перебування в квартирі потерпілого, фактично не заперечив перебігу подій з його участю за встановлених обставин, пояснив зі своєї сторони механізм нанесення ним ударів з його слів ножем чи викруткою, від чого той відхилився до стіни (впав), а він залишив місце події.

Рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував як показаннями потерпілого і свідка так іншими зібраними в ході досудового розслідування доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_9 , показав суду про те, що коли він перебував у квартирі за місцем свого проживання, то почув стук у двері, а коли відкрив їх, то побачив двох осіб, один з яких був свідок ОСОБА_12 , а інший обвинувачений ОСОБА_7 , перший з яких відштовхнув його та зайшов у квартиру, після чого ОСОБА_7 підійшов до нього та наніс два удари в груди ножем, в район серця. Після цього, він добравшись до телефону викликав швидку медичну допомогу, а далі вже нічого не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_12 , окрім іншого, суду показав, що він у квартиру потерпілого зайшов перший, а ОСОБА_7 залишився поблизу потерпілого. Коли він побачив, що особи на ім`я ОСОБА_11 , яку вони шукали по місцю проживання потерпілого, у квартирі немає, то він вийшов. В цей час ОСОБА_7 стояв поруч з ОСОБА_9 . Коли побачивши, що ОСОБА_7 не вийшов за ним, він повернувся у квартиру, де вже потерпілий лежав на підлозі, а поблизу нього була кров і при цьому, обвинуваченого там не було. Коли вийшов з квартири, то побачив ОСОБА_7 і вони обоє почали стукати у двері до сусідів потерпілого аби хтось викликав швидку медичну допомогу. Після цього вони обоє залишили місце події та пішли додому.

Свідок ОСОБА_13 підтвердив ту обставину, що вночі до нього постукали двоє незнайомих йому осіб та вказували про те, що його сусід ОСОБА_9 сам собі «встромив» ніж, а також просили викликати швидку медичну допомогу. Однак, він вирішивши, що ці особи перебувають в стані алкогольного сп`яніння, закрив двері і пішов далі відпочивати.

Окрім того, винуватість ОСОБА_7 також обґрунтована дослідженими безпосередньо в судовому засіданні та оціненими в нарадчій кімнаті такими письмовими доказами як: повідомлення з органів охорони здоров`я про надання допомоги ОСОБА_9 . Діагноз - проникаюче ножове поранення грудної клітки. Доставлений у обласну лікарню, стан тяжкий; протоколи огляду місця події з ілюстрованими фототаблицями, та додаткові протоколи огляду місця події від 02.08.2021, та від 03.08.2021; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.08.2021; протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 від 03.08.2021; протокол тимчасового доступу до речей і документів з описом від 07.09.2021; висновок судово-медичної експертизи №983 від 07.10.2021; висновок експерта № 983/Д-1025 від 21.10.2021; протокол огляду предмету від 13.10.2021, проведеного за участю свідка ОСОБА_12 ; висновок експерта №СЕ-19/118-21/7567-БД від 18.08.2021; висновок експерта №871 від 17.09.2021; висновок експерта №872 від 17.09.2021; висновок експерта №873 від 17.09.2021; висновок експерта №СЕ-19/118-21/7665-БД від 03.09.2021; висновок експерта №СЕ-19/118-21/8669-ТР від 27.09.2021; висновок судово-психіатричного експерта №184/21 від 13.09.2021 ОСОБА_7 , а також іншими, які є об`єктивними та відтворюють повну картину подій вчиненого кримінального правопорушення, а також фактично узгоджуються із показаннями потерпілого і свідків.

При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством, а також жодним чином не оспорюються стороною захисту щодо їх належності та допустимості.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду у їх більшості є послідовними та узгоджуються між собою, а також містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину подій, які мали місце 02.08.2021 близько 01:30 год. в квартирі потерпілого, за участі останнього та обвинуваченого і вказують на причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню у порядку ст.91 КПК України, а саме: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також розмір процесуальних витрат.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України закінченому замаху на вбивство, тобто закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині,повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами.

При цьому, апеляційний суд критично відноситься до апеляційних тверджень сторони захисту в тій частині, що обвинувачений ОСОБА_7 не мав умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, які встановлені висновком судово-медичної експертизи і, тим більше на вбивство, а лише відчувши загрозу зі сторони потерпілого мав намір оборонявся від протиправних посягань на його здоров`я та життя, схопив із тумбочки викрутку чи ніж та з метою захисту наосліп відмахнувся від потерпілого ОСОБА_9 , оскільки вони суперечать дослідженим доказам у кримінальному провадженні, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно розцінюються як намагання уникнути або ж пом`якшити відповідальності за вчинене.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.

За положеннями ст.15 КК України замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Виходячи із положень ч.1 ст.115 КК України об`єктивна сторона вбивства характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини, та причинним зв`язком між вказаними діяннями та наслідком. Умисне вбивство може бути вчинено з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечних характер свого діяння (дії або бездіяльність), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої особи і бажає її настання, або з непрямим умислом, - коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» №2 від 07.02.2003, замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом, тобто коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. При цьому, питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння і, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, тобто його умислом.

При цьому, за положеннями ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Судом першої інстанції в ході розгляду кримінального провадження на підставі досліджених доказів достеменно встановлено і, з цим повністю погоджується апеляційний суд, що обвинувачений ОСОБА_7 разом з ОСОБА_12 в нічну пору доби прийшли до квартири раніше не знайомого потерпілого ОСОБА_9 саме з метою з`ясування стосунків з невідомою особою на ім`я ОСОБА_11 , якого там не виявилось. Після того як потерпілий відкрив двері квартири, то ОСОБА_12 відштовхнув потерпілого і зайшов всередину кімнати, а обвинувачений наніс потерпілому удари ножем. Встановлено і те, що такі удари ножем були здійснені ОСОБА_7 не хаотично, а цілеспрямовано в область грудної клітки потерпілого, де розташовані життєво важливі органи людини - серце і легені. Надалі ОСОБА_7 знаючи, що потерпілий перебуваючи закривавленим, хоча і намагався сприяти виклику швидкої медичної допомоги шляхом прохання цього у сусіда потерпілого вказуючи, що останній сам собі встромив ніж, однак він залишив потерпілого, не намагаючись надати останньому першу медичну допомогу та фактично залишив місце події.

Такі обставини встановлені як із показань самого потерпілого, які суд вважає цілком логічними, послідовними так і іншими доказами, які між собою у їх сукупності повністю узгоджуються. Окрім того, про цілеспрямованість ударів ножем в область життєво важливих органів, а не їх хаотичність, як про це вказує обвинувачений, свідчать як показання потерпілого так і висновок судово-медичної експертизи, яким фактично виключено нанесення ударів ножем за обставин, про які вказує обвинувачений.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджуються із висновками місцевого суду про те, що досліджені докази у їх сукупності беззаперечно свідчать про спрямованість умислу обвинуваченого саме на вбивство потерпілого, оскільки на це прямо вказують встановлений судом спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень та поведінка обвинуваченого до і після нанесення тілесних ушкоджень. При цьому, єдиною причиною чому не настала смерть потерпілого, є виключно вчасне надання йому медичної допомоги лікарями, які прибули за викликом самого ж потерпілого, яких він зміг ще викликати після отримання тілесних ушкоджень.

Тобто, апеляційний суд проаналізувавши усі докази в сукупності, приходить до переконання, що ОСОБА_7 діяв із умислом на позбавлення життя потерпілого та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для цього завідомо такими, що могли потягнути смерть потерпілого, однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від його волі (своєчасне надання медичної допомоги лікарями, яких зміг викликати сам же потерпілий).

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як закінчений замах на вбивство, є правильною.

За таких обставин, посилання сторони захисту на відсутність в обвинуваченого умислу на позбавлення життя потерпілого апеляційний суд розцінює як стратегію захисту, спростовану судом першої інстанції, яка є нічим іншим, як способом пом`якшення кримінальної відповідальності для винного.

Окрім того, сторона захисту вказує про призначення обвинуваченому надто судового покарання.

З цього приводу апеляційний суд зазначає таке.

Згідно із п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Дані вимоги Закону повністю дотримані судом першої інстанції.

Як вбачається із вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і дані про його особу. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про можливість та необхідність призначення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України ближче до мінімальної межі.

До обставин, які обтяжують покарання, суд правильно відніс - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, а пом`якшуючих покарання обставин, - не встановлено.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що з урахуванням положень ст.12 КК України, вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, який є умисним проти життя та здоров`я особи, у вчиненні якого обвинувачений свою вину фактично визнавав частково не заперечуючи факту нанесення тілесних ушкоджень потерпілому.

З достатньою повнотою судом було взято до уваги й дані про особу винного і, зокрема те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак не судимий у порядку ст.89 КК України, непрацюючий, неодружений, у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного й інші обставини кримінального провадження.

За таких обставин, призначене обвинуваченому покарання повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого, попередження як ним самим так і іншими особами вчинення нових кримінальних правопорушень, й не є надто суворим в даній ситуації, як про це вказує сторона захисту.

Враховуючи вищенаведені обставини провадження та норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченому покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, відповідає тяжкості вчиненого та особі винного.

Правильно також при призначенні покарання застосовано положення ст.72 КК України щодо зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання.

Таким чином, підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання та призначення обвинуваченому меншого строку покарання, з мотивів наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає.

Таким, що відповідає положенням ст.100, 124, 174 КПК України є й вирок в частині вирішення долі речових доказів, арешту майна та розподілу процесуальних витрат.

Будь-яких порушень кримінального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, азасудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення

Головуючий

Судді