ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2130/25 Справа № 201/4978/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Соборного районного суду м. Дніпра від 09 травня 2025 року у кримінальному провадженні №0000122 від 10.05.2023 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Запорізькій області, громадянина України, який має середьо-спеціальну освіту, не одружений, утриманців не має, має хронічні хвороби, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357, ч. 5 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 365-2, ч. 3 ст. 362 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Соборного районного суду м. Дніпра від 09 травня 2025 року ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 07 липня 2025 року включно, без визначення застави.

Судом першої інстанції встановлено, що продовжують існувати ризики переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення та незаконного впливу на свідків, оскільки ці ризики є дійсними та триваючими, і такими, що виключають на даний час застосування більш м`якого запобіжного заходу. При наданні оцінки ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, судом враховано, що обвинуваченим вчинено ряд інкримінованих йому в тому числі і тяжких злочинів, а тому з огляду на відсутність легального джерела доходу вказаний ризик є доведеним.

Ризик переховування та незаконного впливу є триваючим, оскільки санкції інкримінованих ОСОБА_6 статей передбачають покарання у виді тривалого позбавлення волі, а тому останній з метою уникнення від можливої кримінальної відповідальності може вдатися до таких дій. Також враховано, відсутність соціально-стримуючих факторів, і те, що обвинувачений є внутрішньо переміщеною особою, зареєстрованого місця проживання на території Дніпропетровської області не має, взято до уваги відсутність медичних даних щодо неможливості утримання ОСОБА_6 в установі виконання покарань, однак при цьому з огляду на відомості про хронічні захворювання обвинуваченого, зобов`язано начальника ДУ Дніпровська установа виконання покарань №4 забезпечити проходження медичного обстеження ОСОБА_6 та в разі необхідності надати належну медичну допомогу.

В апеляції:

- обвинувачений просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги зазначає про недоведеність заявлених ризиків та безпідставне застосування виняткового запобіжного заходу. Вказує про те, що прокурором не надано належних доказів на підтвердження заявлених ризиків, вважає, що судом всупереч практики ЄСПЛ не розглянуто питання щодо застосування альтернативного запобіжного заходу.

Зазначає, що має ряд хронічних захворювань, які в умовах утримання в установі виконання покарання прогресують, у зв`язку з чим обвинувачений потребує належного медичного догляду та лікування, що об`єктивно є неможливе в умовах установи.

Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо та разом підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, з викладених в ній підстав, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України, передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 в достатній мірі досліджені обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу та зроблений обґрунтований висновок про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.

Врахована наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинуваченого під вартою, а також існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема: переховування обвинуваченого від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення та незаконного впливу на свідків.

Враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, існують підстави вважати, що продовжують існувати вказані вище ризики.

Крім того встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у ряді інкримінованих йому злочинів у тому числі і у вчиненні особливо тяжкого злочину проти власності вчинене у складі організованої групи, передбачене ч. 5 ст. 190 КК України, за яке передбачено покарання у виді довготривалого позбавлення волі, що може спонукати обвинуваченого до спроби уникнути можливого покарання шляхом переховування.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів вважає, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, враховується введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Звертається увага на те, що обвинувачений офіційно зареєстрований та до затримання проживав у м. Пологи Запорізької області, тобто території, яка на даний час є окупованою, крім того ОСОБА_6 є тимчасово переміщеною особою, без постійного місця реєстрації та проживання на території Дніпропетровської області, що в свою чергу ускладнить виклик та належний контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, враховується, що ОСОБА_6 перебуваючи на свободі може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки останній не працевлаштований, легального джерела доходу не має, вчинив ряд злочинів проти власності з корисливим мотивом у складі групи осіб, що може додатково спонукати до протиправної діяльності, з метою отримання коштів на існуванні.

Крім того, перебуваючи на свободі обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків та інших співучасників злочину, які надають викривальні покази, оскільки судове провадження перебуває лише на підготовчій стадії та свідки в суді не допитані, а тому існує висока ймовірність впливу на них з метою надання тих чи інших показів на користь обвинуваченого.

Щодо доводів обвинуваченого про незадовільний стан здоров`я та потреби належного медичного лікування, останні були предметом належної перевірки та оцінки місцевого суду, яким надано зобов`язано начальника установи провести необхідний огляд та за необхідністю надати кваліфіковану медичну допомогу.

При цьому, приймається до уваги, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватись в умовах установи виконання покарань, крім того не містяться також і відомості, про перебування обвинуваченого на відповідних лікарських обліках та отримання ним відповідного лікування до поміщення в установу, а тому ствердження останнього про самостійне забезпечення ним належного лікування належними доказами не підтверджуються.

Посилання обвинуваченого щодо недоцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, через те, що обвинувачений буде дотримуватись належної процесуальної поведінки не є слушними, оскільки ґрунтуються лише на особистих припущення ОСОБА_6 .

Звертається увага на те, що під час розгляду клопотання прокурора також були враховані положення ч. 4 ст. 183 КПК України, відповідно до яких, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Таким чином, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, врахувавши особу обвинуваченого, тяжкість і суспільний інтерес інкримінованих злочинів, суд в межах своїх дискреційних повноважень, не вважав за необхідне визначити ОСОБА_6 заставу, що в повній мірі узгоджується із вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України.

Щодо доводів обвинуваченого про тривале його утримання, то вони не є досить переконливими, для застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки враховується, що тривалість такого запобіжного заходу не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року).

Також, у даному випадку враховується, що тривалість застосування такого заходу забезпечення зумовлена не тільки тяжкістю інкримінованих йому злочинів та їх суспільним інтересом, а і складністю справи, об`ємом досліджених доказів, великою кількістю свідків, які підлягають безпосередньому допиту у суді, а також процесуальною поведінкою учасників процесу.

Отже, за наведеного при вказаних вище обставинах, можливість усунення встановлених ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_6 під вартою на даній стадії розгляду є неможливим.

З огляду разом на викладене, підстав для скасування оскаржуваної ухвали з мотивів викладених в апеляційній скарзі не вбачається, а тому апеляційну скаргу обвинуваченого, слід залишити без задоволення, а ухвалу суду, - без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Соборного районного суду м. Дніпра від 09 травня 2025 року у кримінальному провадженні №0000122 від 10.05.2023 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357, ч. 5 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 365-2, ч. 3 ст. 362 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4