Справа № 333/1018/25
Провадження № 1-кс/333/2135/25
УХВАЛА

Іменем України

18 липня 2025 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , особи, яка подала скаргу, ОСОБА_3 , представника Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, яка полягає у невиконанні вимог ст. 220 КПК України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, яка полягає у невиконанні вимог ст. 220 КПК України, в якій скаржник просить слідчого суддю зобов`язати уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі задовольнити його клопотання, допитати його як потерпілого, долучити до справи речові докази. До скарги скаржник долучив лист заступника керівника першого СВ (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі ОСОБА_5 вих. № К-132-25/17-02-121/25 від 04.02.2025 року, яким заявника повідомлено, що його звернення вх. № К-132-25 від 30.01.2025 року, щодо можливих неправомірних дій окремих суддів Ленінського районного суду м. Запоріжжя та секретаря Ленінського районного суду м. Запоріжжя щодо підробки відеозапису та з інших питань розглянуто. Встановлено, що слідчим вже здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 000003 від 15.01.2025 року, за обставинами можливої фальсифікації окремими суддями Ленінського районного суду м. Запоріжжя матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_3 .

Особа, яка подала скаргу, ОСОБА_3 у судовому засіданні вимоги скарги підтримав.

Представник ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні скарги, оскільки клопотання ОСОБА_3 розглянуто слідчими ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі.

Заслухавши пояснення особи, яка подала скаргу, представника ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, дослідивши скаргу та додані до неї документи, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, виходячи з такого.

Слідчим суддею встановлено, що слідчими ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі були розглянуті клопотання ОСОБА_3 про застосування до нього заходів безпеки і його допиту в якості потерплого в рамках зазначеного кримінального провадження та надано відповіді на запитання, що в них порушуються.

Постановою слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, ОСОБА_6 від 07.04.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 в частині допиту його в якості потерпілого у кримінальному провадженні № 000003 від 15.01.2025 року, в іншій частині клопотання задоволено. У постанові зазначено, що на даний час в ході досудового розслідування не отримано достатніх та об`єктивних даних, які б свідчили про спричинення ОСОБА_3 будь-якої шкоди, передбаченої ч. 1 ст. 55 КПК, внаслідок можливих неправомірних дій працівників правоохоронного органу, у зв`язку з чим відсутні підстави для залучення останнього у якості потерпілого у вказаному кримінальному провадженні та допиту в якості потерпілого.

Слідчий ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, відмовляючи в задоволені клопотання ОСОБА_3 в частині допиту його в якості потерпілого у кримінальному провадженні № 000003 від 15.01.2025 року, в постанові від 07.04.2025 року визначив мотиви, за яких ОСОБА_3 на даній стадії досудового розслідування не може з об`єктивних причин бути залучений як потерпілий. Також слідчий вказав, що на даний час в ході досудового розслідування кримінального провадження не отримано достатніх та об`єктивних даних, які б свідчили про спричинення ОСОБА_3 будь-якої шкоди, передбаченої ч. 1 ст. 55 КПК України, внаслідок можливих неправомірних дій працівників правоохоронного органу, у зв`язку з чим відсутні підстави для залучення останнього у якості потерпілого у вказаному кримінальному провадженні та допиту в якості потерпілого.

Положення ст. 55 КПК України визначають поняття потерпілого в кримінальному провадженні, визначають його ознаки, причинно-наслідковий зв`язок виникнення прав та обов`язків в особи на присвоєння такого статусу та обставини за яких в особи виникає таке право.

Отже, поняття потерпілого визначено в КПК України чітко потерпілий це фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Конституцією України передбачено обов`язок держави утверджувати і забезпечувати права та свободи кожної людини. У зв`язку з цим важливого значення набуває точне й однакове застосування судами норм кримінально-процесуального законодавства, якими визначено права потерпілих від злочинів.

КПК України допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим в разі неможливості визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально правової характеристики кримінального правопорушення, у разі відсутності шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву.

Аналіз змісту ч. 5 ст. 55 КПК України свідчить про те, що під час досудового розслідування саме слідчий або прокурор повноважні вирішувати питання, пов`язані з визнанням особи потерпілою або відмовою в такому визнанні.

За результатами розгляду вказаного звернення щодо забезпечення його безпеки ОСОБА_3 надано відповідь про те, що ст. 19 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» визначено, що безпека осіб, які перебувають в установах виконання покарань чи слідчих ізоляторах або у місцях із спеціальним режимом тримання, забезпечується заходами, зазначеними у статтях 8, 11, 15, 16 цього Закону, за винятками, що випливають з вимог режиму їх тримання. Додатково до них можуть застосовуватися також такі заходи, як переведення до іншої установи виконання покарань чи слідчого ізолятора або в інше місце із спеціальним режимом тримання. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» унормовано, що підставою для вжиття заходів забезпечення безпеки осіб, зазначених у ст. 2 цього Закону, є дані, що свідчать про наявність реальної загрози їх життю, здоров`ю, житлу і майну. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» рішення про застосування заходів безпеки приймається слідчим, прокурором, судом, у провадженні яких знаходяться кримінальні провадження. Встановлено, що матеріали за його обвинуваченням перебувають на даний час на розгляді у Ленінському районному суді м. Запоріжжя. Згідно з положеннями ст. ст. 5, 8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» забезпечення порядку тримання під вартою осіб у місцях попереднього ув`язнення покладається на адміністрацію місць попереднього ув`язнення, у тому числі щодо забезпечення реалізації прав громадян на особисту безпеку. Встановлено, що 28.11.2024 року ОСОБА_3 вже звертався до суддів Ленінського районного суду м. Запоріжжя, тобто у провадженні яких перебувають матеріали за його обвинуваченням, із заявою про забезпечення безпеки, у задоволенні якої було відмовлено. Так, на даний час відсутні відомості, що свідчили про наявність реальної загрози його життю, здоров`ю з боку будь-яких осіб. Зацікавленість таких осіб у наданні ОСОБА_3 визнавальних показань не має сенсу, оскільки судом досліджуються докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, обвинувачений у будь-який момент може відмовитися від надання показань або відповідати на питання. Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки бору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. Також, відповідно до отриманої інформації, ОСОБА_7 регулярно надавалась можливість оглядатися медичними працівниками, проходити обстеження, надавалася медична допомога, окрім випадків безпосередньо його відмови. Окрім цього, ОСОБА_3 надається можливість та не обмежується право у складанні будь-яких скарг, клопотань, заяв, у яких він може викладати будь-які відомості за своїм бажанням, у т.ч. стосовно працівників зазначеної державної установи, брати участь у будь-яких судових засіданнях, у т.ч. з розгляду його скарг. Враховуючи викладене, відсутні підстави для звернення слідчими ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, до суду, у т.ч. Комунарського районного суду м. Запоріжжя, із клопотанням про застосування заходів безпеки стосовно ОСОБА_3 шляхом переведення в інший слідчий ізолятор. Одночасно й відсутні підстави для звернення до суду із таким клопотання в рамках інших кримінальних проваджень, адже не встановлено жодних відомостей про те, яка саме загроза наявна з боку суддів Ленінського районного суду м. Запоріжжя та інших. Крім цього, у своїх зверненнях ОСОБА_3 не виносить на розгляд безпосередньо слідчому питання щодо забезпечення його безпеки, а просить ініціювати це питання перед судом. Рішення про застосування заходів безпеки може бути прийнято слідчим суддею у випадках, передбачених ст. 206 КПК України, згідно з якою кожен слідчий суддя, суд, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. За наявності відповідних підстав, ОСОБА_3 має право самостійно звернутися до відповідного суду із такою заявою.

Крім того, у своїй заяві від 23.01.2025 року ОСОБА_3 не заявляє клопотання про допит його як потерпілого і доручення до справи речових доказів, а також не виносить на розгляд безпосередньо слідчому питання щодо забезпечення його безпеки, а просить надати йому зустріч з представниками прокуратури для з`ясування ситуації щодо забезпечення його безпеки. При цьому ОСОБА_3 не заявляє жодних відомостей про те, яка саме загроза наявна з боку суддів Ленінського районного суду м. Запоріжжя та інших.

Відповідно до вимог ст. 40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Чинний КПК України не надає права слідчому судді перебирати на себе повноваження слідчого приймати замість останніх осіб будь-які процесуальні рішення, віднесені виключно до компетенції уповноважених осіб органу досудового розслідування.

Ухвалення слідчим суддею рішення, яким було б зобов`язано слідчого вчинити конкретну дію, вказувало б на втручання в процесуальні повноваження слідчого, про що зазначено також у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 522/7836/21 від 01.12.2022 року.

Отже, слідчим суддею встановлено, що слідчими ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі були належним чином розглянуті клопотання ОСОБА_3 щодо його допиту в якості потерпілого, доручення речових доказів і надання йому заходів безпеки, надано відповіді на запитання, що в них порушуються.

З урахуванням наведеного вище, слідчий суддя вважає за необхідне відмовити у задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст. 303-307 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, яка полягає у невиконанні вимог ст. 220 КПК України, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя ОСОБА_1