Справа № 130/653/21
Провадження №11-кп/801/640/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000513 від 26.10.2020 за апеляційними скаргами прокурора Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28.03.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Носківці Жмеринського району Вінницької області, громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , з професійно-

технічною освітою, працівника ТОВ «СХК «Вінницька промислова група», одруженого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 3 (три) місяці, з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 3 (три) роки.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

В С Т А Н О В И В:

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_8 близько 14 годин 00 хвилин 25.10.2020, керуючи технічно-справним автомобілем "Opel Kadett", державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись польовій дорозі з боку с. Телиленці Жмеринського району Вінницької області у напрямку автодороги М-21 сполученням Могилів-Подільський Вінниця, на перехресті нерівнозначних доріг, після повної зупинки керованого ним автомобіля, під час виконання маневру повороту праворуч не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та, не надавши переваги транспортному засобу, який рухався по автодорозі М-21, в результаті чого розпочав рух та частково виїхав передньою частиною автомобіля на проїзну частину автодороги M-21, внаслідок чого з необережності допустив зіткнення з автомобілем "Rover 75", номерний знак НОМЕР_2 Литовської Республіки, під керуванням ОСОБА_11 , який рухався у напрямку м.Могилів-Подільський по зустрічній смузі руху в процесі маневру обгону вантажного автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля "Rover 75", номерний знак НОМЕР_2 Литовської Республіки, малолітня ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 28.12.2020 року №107, отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми живота розриву селезінки, внутрішньо-черевної кровотечі, розлитого геморагічного перитоніту, розриву тонкої кишки та брижі тонкої кишки, переломів 2-го і 3-го поперекових хребців, розриву твердої мозкової оболонки, міжмязевої лікворної кісти, гематом шкіри та тулуба, закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, гематом шкіри лоба, які за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки розриви селезінки, тонкої кишки та її брижі є ушкодженнями, що спричинили загрозливі для життя явища масивну крововтрату.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи від 18.12.2020 року №CE-19/102-20/17552-IT: "У дорожній ситуації, що склалася, в діях водія автомобіля марки "Opel Kadett", державний номерний знак державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_8 вбачається невідповідність дій вимогам п. п. 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України".

Таким чином, водій ОСОБА_8 порушив вимоги пунктів 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

-п. 10.1 «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

-п. 16.11 "на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху".

Порушення вимог п.16.11 ПДР України водієм ОСОБА_8 знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі зі змінами просить вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28.03.2025 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 змінити у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що зокрема, у резолютивній частині вироку не зазначено дату початку строку відбування покарання, що суперечить вимогам ст. 374 КПК України. У зв`язку з цим прокурор просить зазначити, що строк покарання ОСОБА_8 починається з моменту затримання ОСОБА_8 на виконання вироку, а в решті вирок залишити без змін.

Адвокат ОСОБА_9 , що діє в інтересах ОСОБА_8 , просить змінити вирок суду першої інстанції в частині покарання - призначити більш м`яке покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, із застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, та покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що призначене судом першої інстанції покарання не співрозмірне ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок своєї надмірної суворості. Захисник ОСОБА_9 вважає, що суд першої інстанції не врахував щире каяття, активне сприяння слідству, пом`якшуючі обставини, позитивну характеристику, відшкодування шкоди та доводи, викладені у досудовій доповіді.

ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі просить змінити та пом`якшити вирок суду першої інстанції. Замінити покарання з 5 (п`яти) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі на 3 (три) роки позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не були враховані всі обставини, а саме те, що останній щиро розкаявся, активно сприяв розслідуванню кримінального правопорушення, відшкодував завдану шкоду, уже після проголошення вироку судом першої інстанції у зв`язку з тим, що цивільний позов не заявлявся протягом усього розгляду справи, а вимога про відшкодування шкоди була висунута представником потерпілого саме після проголошення вироку. Зважаючи на дані обставини просить змінити вирок у частині призначення покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 на підтримку апеляційних скарг, прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила щодо їх задоволення, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора зі змінами слід задовільнити повністю, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника - задовільнити частково.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України та встановив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення. Разом із тим, при визначенні міри покарання не в повному обсязі врахував обставини, що пом`якшують покарання, а також дані про особу обвинуваченого.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Через такі загальні засади реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання для досягнення його мети, що передбачена ст. 50 КК України.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції врахував ступінь важкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, обставини кримінального правопорушення негативні наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень у малолітньої ОСОБА_12 , а також особу обвинуваченого ОСОБА_8 .

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, що останній щиро розкаявся спростовується матеріалами судової справи. Так, ОСОБА_8 дистанціювався від родини потерпілої, не проявляв ані співпереживання, ані елементарної цікавості станом здоров`я та ходом реабілітації постраждалої малолітньої дитини ОСОБА_12 , при цьому перебуваючи на волі, знаючи про чисельні тяжкі тілесні ушкодження потерпілої, та маючи змогу бути обізнаним про хід лікування останньої, а також здійснювати реальну допомогу останній. Окремо слід зазначити, що ОСОБА_13 відшкодував шкоду, яка була заподіяна кримінальним правопорушенням, лише після отримання реальної міри покарання за вироком першої інстанції, що свідчить не про щире каяття, а про намагання своїми діями зменшити призначену міру покарання.

У постанові Верховного Суду від 15.11.2021 року в справі №199/6365/19 зазначено, що можливість встановлення щирого каяття хоча й допускається на будь-якій стадії судового провадження, однак, виходячи з аналізу відповідних положень закону про кримінальну відповідальність та послідовної практики Верховного Суду, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Отже, щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

А тому колегія суддів критично ставиться до того факту, що ОСОБА_8 щиро розкаявся, оскільки з матеріалів справи вбачається що обвинувачений неодноразово заявляв клопотання про відкладення розгляду справи та про заміну захисників, що можна сприймати як затягування розгляду справи з його сторони.

Щодо відшкодування шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням, то суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 127 КПК України, обвинувачений має право на будь-якій стадії кримінального провадження добровільно відшкодувати шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, незалежно від того, чи був поданий цивільний позов потерпілим. Зазначена правова норма спрямована на забезпечення реалізації права потерпілого на відшкодування шкоди, а також заохочення обвинуваченого до правової поведінки та усунення наслідків вчиненого злочину.

Верховний Суд у постанові Касаційного кримінального суду від 15 серпня 2024 року у справі №?748/802/23 роз`яснив, що добровільне відшкодування завданої шкоди обвинуваченим, навіть за відсутності цивільного позову, є обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України. У зазначеній постанові наголошено, що така поведінка додатково може свідчити про щире каяття обвинуваченого та його готовність не лише визнати провину, але й компенсувати завдану шкоду, що узгоджується з засадами справедливості й гуманізму кримінального провадження.

У межах даного кримінального провадження потерпілою стороною цивільний позов не заявлявся, і протягом усього розгляду справи у суді першої інстанції шкода не була відшкодована. Проте після закінчення розгляду справи по суті, але до набрання вироком законної сили, обвинувачений виплатив потерпілій матеріальну шкоду, яка була з нею попередньо узгоджена. Вказаний факт підтверджується матеріалами справи, а саме розпискою від 07.06.2025 наявною у матеріалах справи та не заперечується потерпілою стороною.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що добровільне відшкодування обвинуваченим шкоди після ухвалення вироку судом першої інстанції, за відсутності цивільного позову, є обставиною, яка пом`якшує покарання у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України, та підлягає врахуванню при апеляційному перегляді.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що потерпілою у кримінальному провадженні є особа, яка на момент вчинення кримінального правопорушення не досягла 18-річного віку, тобто є дитиною у розумінні ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. 1 ст. 6 Конвенції про права дитини.

У зв`язку з цим суд вважає, що застосування до обвинуваченого положень ст. 75 Кримінального кодексу України про звільнення від відбування покарання з випробуванням є необґрунтованим та суперечить чинному кримінальному законодавству.

Ця позиція узгоджується із практикою Верховного Суду, зокрема з постановою Касаційного кримінального суду від 22 лютого 2023 року у справі №?439/548/19, в якій зазначено, що оскільки потерпілим у кримінальному провадженні є неповнолітня особа, застосування до обвинуваченого норм ст. 75 КК України, є неправомірним та неприйнятний з огляду на особливу вразливість неповнолітніх.

Враховуючи вищевикладене, а саме відсутність в діях ОСОБА_8 щирого каяття та заподіянням протиправними діями останнього тілесних ушкоджень малолітній потерпілій ОСОБА_12 , яка на момент вчинення кримінального правопорушення досягла лише 2-річного віку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування положення

ст. 75 КК України.

Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 у справі №?234/15496/19 наголошує, що непропорційна суворість покарання без належного врахування пом`якшуючих обставин суперечить принципу справедливості.

Зважаючи на викладене, та те, що шкода, яка була завдана кримінальним правопорушення була відшкодована у сумі, яка була узгоджена з потерпілою стороною, то суд вважає, що даний факт можна вважати обставиною, що пом`якшує покарання, а тому колегія суддів вважає, що призначене покарання у вигляді 5 (п`яти) років і 3 (трьох) місяців позбавлення волі є надмірно суворим, а тому підлягає пом`якшенню до 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 3 (три) роки.

У частині інших доводів апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають, оскільки наслідки вчиненого злочину є тяжкими - постраждала малолітня особа, що отримала тяжкі тілесні ушкодження, а відтак повне звільнення від позбавлення волі було б необґрунтованим із погляду загальноправової превенції та справедливості.

Разом з тим є слушними доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Проте суд першої інстанції не вірно визначив початок строку відбування покарання ОСОБА_8 , не зазначивши, що затримання повинно відбуватись саме на виконання вироку суду. Оскільки запобіжний захід у виді тримання під вартою у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_8 не обирався, то початок строку відбування покарання має рахуватись з моменту затримання його на виконання вироку суду.

Керуючись ст.ст. 403, 404, 405, 407, 408, 409 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу зі змінами прокурора Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28.03.2025 щодо ОСОБА_8 змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2

ст. 286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на три роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 визначити з моменту затримання на виконання вироку.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4