Провадження №1-кп/127/460/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.03.2025 за № 0000167, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Сьомаки Хмільницького району Вінницької області, громадянки України, з вищою освітою, непрацюючої, інваліда ІІ групи, вдови, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше несудимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 357, частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 у невстановленому місці, у невстановлені дату та час, проте не пізніше 05.02.2025, побачила пластикову платіжну карту № НОМЕР_1 , емітовану банківською установою «CHASE», належну ОСОБА_6 , після чого у неї виник протиправний умисел, спрямований на викрадення офіційного документу вказаної банківської картки.

Реалізовуючи свій протиправний умисел, спрямований на викрадення офіційного документу, переслідуючи при цьому корисливу мету, ОСОБА_5 , діючи умисно, таємно, усвідомлюючи протиправність своїх дій і бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, не повідомивши про наявність у неї банківської картки володільця картки, працівників банківської установи та правоохоронні органи, з метою подальшого використання у злочинних корисливих цілях, а саме для заволодіння грошовими коштами, залишила собі належну ОСОБА_6 , пластикову банківську картку «CHASE» № НОМЕР_2 , яка відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію», пунктів 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 статті 1, пункту 15.2 статті 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», частини четвертої статті 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» є офіційним документом, оскільки містить зафіксовану на матеріальному носієві інформацію, яка підтверджує та посвідчує певні факти, які здатні спричинити наслідки правового характеру, та видана повноважною особою юридичної особи з дотриманням визначеної законом форми та містить передбачені законом реквізити.

Крім того, ОСОБА_5 , будучи обізнаною про те, що на території України введений воєнний стан, використовуючи раніше викрадену пластикову платіжну карту № НОМЕР_1 , емітовану банківською установою «CHASE», вчинила таємне викрадення чужого майна коштів з банківської картки за таких обставин.

ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що банківська картка належить іншій особі, не вчинивши будь-яких дій, спрямованих на повернення її власнику, натомість, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, з корисливих мотивів та керуючись метою незаконного заволодіння чужим майном, розуміючи протиправність своїх дій та суспільно небезпечних наслідків, маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, будучи впевненою, що її дії є таємними для інших осіб, використовуючи попередньо викрадену пластикову платіжну карту № НОМЕР_1 емітовану банківською установою «CHASE», яка належить ОСОБА_6 , шляхом проведення безготівкових оплат за допомогою функції PAYPASS, у період часу з 05.02.2025 по 02.03.2025 здійснювала розрахунок у закладах громадського харчування, продуктових магазинах та аптеках міста Вінниці на загальну суму 28393,38 гривень.

Таким чином, ОСОБА_5 , розпорядилась на власний розсуд грошовими коштами належними ОСОБА_6 , чим спричинила ОСОБА_6 , майнову шкоду на загальну суму 28 393,38 гривень. Дії ОСОБА_5 за вищевказаними фактами органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною першою статті 357 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками викрадення офіційного документу, вчиненого з корисливих мотивів; частиною четвертою статті 185 КК за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжки), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану.

Прокурор у судовому засіданні заявила клопотання про затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної 24.04.2025 між нею з однієї сторони та обвинуваченою ОСОБА_5 (в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 ) з іншої.

Згідно з наданою суду угодою ОСОБА_5 беззастережно та у повному обсязі визнає свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 357 та частиною четвертою статті 185 КК, в обсязі згідно з обвинувальним актом.

При цьому сторони погоджуються на призначення ОСОБА_5 покарання за частиною першою статті 357 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за частиною четвертою статті 185 КК у виді 5 років позбавлення волі. Відповідно до частини першої статті 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, сторони узгодили призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі статті 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням та покласти обов`язки, передбачені статтею 76 КК.

ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчинені інкримінованих їй кримінальних правопорушень визнала та просила затвердити угоду про визнання винуватості, призначивши визначене в ній покарання. При цьому зазначила, що угоду вона уклала добровільно, наслідки її затвердження та наслідки умисного невиконання затвердженої угоди їй зрозумілі.

Будучи допитаною щодо обставин вчинення інкримінованих діянь, ОСОБА_5 суду пояснила, що вчинила їх за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, повідомила суду, що вона знайшла банківську картку. Її знайома попросила, щоб вона купила певні речі продукти та ліки, за які вона здійснила розрахунок знайденою карткою. У подальшому вона цю карточку порізала та викинула.

Потерпілому вона повністю відшкодувала завдані збитки.

Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_4 підтримала подану угоду та просила її затвердити.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження та угоду про визнання винуватості, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Порядок здійснення кримінального провадження на підставі угод регламентований статтями 486-475 глави 35 КПК.

Зі змісту абзаці п`ятого частини четвертої статті 469 КПК випливає, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Потерпілий у судове засідання не з`явився, разом з тим прокурор надала його письмову заяву, згідно з якою останній просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності, проти затвердження угоди про визнання винуватості не заперечує.

Частиною четвертою статті 474 КПК визначено перелік питань, які суд зобов`язаний з`ясувати у обвинуваченого перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості.

У ході судового розгляду кримінального провадження відомостей, які б свідчили про те, що обвинувачена ОСОБА_5 не розуміє приписів пунктів 1-4 частини четвертої статті 474 КПК, судом встановлено не було. Крім того, надана суду угода відповідає вимогам положень статті 472 та частині сьомої статті 474 КПК.

При цьому в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 розуміє, положення частини другої статті 473 КПК, відповідно до якої наслідком укладання та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора і обвинуваченого є обмеження їх права на оскарження вироку; для обвинуваченого відмова від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим пункту 1 частини четвертої статті 474 КПК; ОСОБА_5 також розуміє, що виконання зобов`язання іншою стороною в рамках цієї угоди цілком залежить від дотримання нею Закону і будь-якого положення складеної угоди; у разі невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до положень статті 476 КПК прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальним порядку; ОСОБА_5 розуміє, що умисне невиконання угоди про визнання винуватості є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за статтею 389-1 КК.

Вирішуючи питання щодо можливості затвердження угоди та призначення обвинуваченій покарання, узгодженого сторонами, суд враховує таке.

Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 16.10.2018 (справа № 439/1344/17) звернув увагу, що за загальним правилом, у випадку наявності підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, з огляду на те, що інститут угод у кримінальному провадженні, як і інститут призначення покарання у тому числі з урахуванням його особливостей у випадку затвердження угоди (частина п`ята статті 65 КК) жодним чином (як в матеріальному, так і в процесуальному аспектах) не кореспондуються з інститутом звільнення від кримінальної відповідальності, є взаємовиключними та потребують розмежування.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Як суд зазначив вище, ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні, інкримінованих їх діянь, визнала та суду пояснила, що вчинила їх за обставин, викладених в обвинувальному акті, при цьому у вчиненому розкаялась. Допит обвинуваченої здійснений у судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 КПК. Під час зазначеного допиту обвинувачена надала суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих їй діянь, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Згідно з приписами статті 12 КК ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку та тяжкого злочину. Суд враховує, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліках в лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, є інвалідом ІІ групи, за місцем проживання скарг на останню не надходило.

Отже, застережень, які б перешкоджали затвердженню угоди, встановлені частиною сьомою статі 474 КПК, у судовому засіданні встановлені не були. Узгоджене сторонами угоди покарання відповідає загальним засадам кримінального закону щодо призначення кримінального покарання, визначені у статтях 50 і 65 КК, згідно з якими особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи, що угода відповідає вимогам чинного кримінально-процесуального законодавства, обвинуваченій та її захиснику зрозумілі наслідки затвердження угоди, суд вважає за можливе затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором ОСОБА_3 з однієї сторони та обвинуваченою ОСОБА_5 (в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 ) з іншої. При цьому суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_5 покарання, вид та міра якого була погоджена сторонами, тобто за частиною першою статті 357 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за частиною четвертою статті 185 КК у виді 5 років позбавлення волі. Відповідно до частини першої статті 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, сторони узгодили призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі статті 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням та покласти обов`язки, передбачені статтею 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Крім того, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2025 на речові докази у кримінальному провадженні був накладений арешт, який доцільно скасувати.

Керуючись статтями 314, 369-371, 373-374, 475 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 24.04.2025 між прокурором ОСОБА_3 з однієї сторони та обвинуваченою ОСОБА_5 (в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 ) з іншої у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною першою статті 357, частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.03.2025 за № 0000167.

Визнати ОСОБА_5 винною у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною першою статті 357, частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною першою статті 357 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень;

- за частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до частини першої статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_5 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Речові докази:

- шапку фіолетового кольору та куртку фіолетового кольору, які поміщені до камери зберігання речових доказів Відділу поліції № 2 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, повернути ОСОБА_5 ;

- DVD-диски з відеозаписами з камер спостереження, які приєднані до матеріалів кримінального провадження, залишити у матеріалах справи;

- квитанцію АТ КБ «Приватбанк» про здійснення розрахунку 24.02.2025 о 14.21 год., яка приєднана до матеріалів кримінального провадження, залишити у матеріалах справи;

- квитанції АТ КБ «Приватбанк» у кількості 7 штук про здійснення розрахунку в період часу з 17.02.2025 по 01.03.2025, які приєднані до матеріалів кримінального провадження, залишити у матеріалах справи.

Арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2025, скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених частиною четвертою статті 394 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: