УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року

м. Київ

справа № 355/1368/24

провадження № 51-2500 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Баришівського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року,

встановив:

Як убачається із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, вироком Баришівського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Жуківка Згурівського району Київської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє 15 лютого 2024 року Баришівським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 246, ч. 2 ст. 309 КК України, на підставі статей 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць,

засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 5 місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_5 за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Баришівського районного суду Київської області від 15 лютого 2024 року у виді позбавлення волі строком на 1 місяць та призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

По справі вирішене питання про процесуальні витрати та речові докази.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року відмовлено в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_5 .

Апеляційну скаргу прокурора задоволено.

Вирок Баришівського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року змінено.

Виключено із вступної частини вироку Баришівського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року посилання суду на обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КПК України.

Визнано те, що вироком Баришівського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України за придбання та зберігання боєприпасів без передбаченого законом дозволу.

В решті вирок Баришівського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій як незаконних у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону України та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому захисник зазначає, що судами неправомірно застосовано ч. 1 ст. 71 КК України при призначенні винному покарання, оскільки вирок Баришівського районного суду Київської області від 15 лютого 2024 року не набув законної сили, а тому не повинен враховуватись при постановленні оскаржуваного вироку. Судами також не враховано, що місце зберігання боєприпасів (у житлі) не є обставиною, яка підвищує суспільну небезпеку, а також не доведено умислу на тривале їх зберігання та те, що вони використовувалися або готувалися до застосування. Крім того, призначене засудженому покарання є занадто суворим, оскільки не враховано пом'якшуючі покарання обставини: наявність малолітньої дитини на утриманні; невикористання боєприпасів у жодному злочині; активна участь у слідчих діях та відсутність заперечення факту зберігання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши копії судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається із копій судових рішень, ОСОБА_5 визнано винним упридбанні та зберіганні боєприпасівбез передбаченого законом дозволу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, у касаційній скарзі захисникане оспорюються.

Щодо застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України при призначенні остаточного покарання засудженому, якщо попередній вирок не набув законної сили.

Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного в постанові від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17 (провадження № 51-8867кмо18), визначення основного покарання за сукупністю вироків, обумовлено саме фактом вчинення нового злочину (злочинів) після постановлення попереднього вироку, тобто після того, як цю особу вже було засуджено за інший злочин (інші злочини), але вона не зробила висновків зі своєї попередньої протиправної поведінки та факту її засудження, а навпаки, продовжила злочинну діяльність, що вказує на підвищену суспільну небезпеку цієї особи та недосягнення виховної мети покарання, призначеного за попереднім вироком.

При цьому об'єднана палата зробила висновок про те, що при застосуванні положень ст. 71 КК України, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

Як вбачається з копій судових рішень, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_5 за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Баришівського районного суду Київської області від 15 лютого 2024 року у виді позбавлення волі строком на 1 місяць та остаточно визначене йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

Тому суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, призначив засудженому ОСОБА_5 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднавши невідбуте покарання за вироком Баришівського районного суду Київської області від 15 лютого 2024 року, який не набув законної сили, що не суперечить правовій позиції Верховного Суду.

Щодо відповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, призначаючи покарання ОСОБА_5 , врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів, особу винного, який за місцем проживання характеризуються задовільно, згідно довідки з КНП «Баришівська БЛ» обвинувачений до лікаря-психіатра та нарколога не звертався, згідно досудової доповіді, має середній ризик небезпеки для суспільства та вчинення повторного кримінального правопорушення, можливе його виправлення без ізоляції від суспільства. Обставини які пом`якшують покарання обвинуваченому суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставинами, які обтяжують покарання, суд визнав вчинення злочину повторно в умовах воєнного стану.

На підставі встановлених даних в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 5 місяців, в наближеному до мінімального розміру санкції ч. 1 ст. 263 КК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_5 за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Баришівського районного суду Київської області від 15 лютого 2024 року у виді позбавлення волі строком на 1 місяць та призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

Водночас доводи касаційної скарги захисника про те, що судами не доведено наявності умислу ОСОБА_5 на тривале зберігання боєприпасів та того, що вони використовувалися або готувалися до застосування, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не впливають як на кваліфікацію діянь, так і на вид та розмір призначеного засудженому покарання, який визначений в наближеному до мінімального розміру санкції інкримінованої засудженому статті.

При цьому, як убачається із копій судових рішень, судами враховано особу винного, який схильний до вчинення кримінальних правопорушень, тому його виправлення можливе тільки в місцях позбавлення волі, з чим погоджується і колегія суддів.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_5 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, не можна вважати явно несправедливим.

Інші доводи касаційної скарги захисника не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Баришівського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3