УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року

м. Київ

справа № 521/8492/23

провадження № 51-1902ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000094 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Афанасіївка Снігурівського р-ну Миколаївської обл., жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 111 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього належного йому майна.

Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, запобіжного заходу, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у державній зраді, а саме діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинений в умовах воєнного стану (ч. 2 ст. 111 КК).

Так, 24 лютого 2022 року військовослужбовці збройних сил РФ шляхом збройної агресії незаконно вторглись на територію України та окупували частину території.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України, 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався.

Після початку агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців збройних сил РФ було тимчасово взято під контроль м. Херсон та частину інших населених пунктів на території Херсонської обл.

З метою встановлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на територіях населених пунктів Херсонської обл., які контролюються (контролювались) та утримуються (утримувались) російськими військами, представниками РФ з числа своїх громадян та місцевого населення Херсонської обл. сформовано підрозділи силового блоку, які виконують функції правоохоронних органів, тим самим вчиняють діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній, інформаційній безпеці України.

ОСОБА_4 , будучи громадянином України, займаючи посаду молодшого інспектора відділу нагляду та безпеки державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)», яка відповідно до ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» належить до молодшого начальницького складу, прийнявши присягу на вірність народові України та, серед іншого, зобов`язався неухильно додержуватися Конституції і Законів України, будучи працівником правоохоронного органу відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшого утримання РФ території Херсонської обл., зокрема обласного центру - м. Херсона, усвідомлення проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади РФ, діючи умисно, з метою утворення та функціонування на території Херсонської обл., зокрема, м. Херсона, окупаційною адміністрацією РФ системи органів державної влади РФ, у тому числі правоохоронної, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади, перебуваючи на території м. Херсона, будучи обізнаним про факт ведення РФ агресивної війни проти України, порушивши присягу з власної ініціативи, добровільно в період з червня до листопада 2022 року, більш точний час не встановлено, зайняв посаду у підпорядкованому окупаційній адміністрації РФ незаконно створеному органі - «младшего инспектора отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90) Управлении службы исполнения наказаний по Херсонской области Федеральной службы исполнения наказаний», завдаючи своїми діями шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом становлення правоохоронної гілки окупаційної влади РФ на території Херсонської обл., здійснивши таким чином перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 01 квітня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з встановленням відсутності в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, касатор вказує, що в діянні його підзахисного відсутня суб`єктивна сторона кримінального правопорушення (прямий умисел); неналежними доказами є ксерокопії журналів і актів, оскільки оригіналів цих документів не існує, а також висновок службового розслідування і довідка в.о. начальника державної установи, адже вони не є процесуальними документами.

Крім того, на переконання захисника, прокурор не довів мотив державної зради та шкоду, яку ніби спричинено Україні засудженим.

Також вважає, що суди мали б критично оцінити показання свідків, оскільки, на думку скаржника, на них (свідків) здійснювався тиск з метою отримання необхідних показань.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Так, суд обґрунтовано послався, зокрема, на показання свідків:

- ОСОБА_6 , яка зазначила, що ОСОБА_4 вона знає як наглядача колонії. Стосунки з ним виключно службові. Підстав обмовляти його в неї немає. Свідок показала, що в березні - квітні 2022 року до м. Херсона зайшли російські війська. Начальник колонії в кінці травня 2022 року зібрав усіх працівників колонії і повідомив, що з 01 червня 2022 року в колонії буде керівництво РФ. Також було запропоновано працівникам працювати на російську владу, ті хто не бажає - можуть звільнитися. Така позиція була абсолютно добровільною. Багато людей серед співробітників колонії погодились працювати на російську владу. Їм запропонували дуже гарну заробітну плату. Погодився працювати і ОСОБА_4 на рівнозначній посаді. Він продовжував здійснювати нагляд за засудженими. Коли засуджених виводили в місто для проведення фортифікаційних робіт та діяльності пов`язаної з роботами зі створення безпекових заходів для м. Херсона від української армії, ОСОБА_4 був наглядачем;

- ОСОБА_7 , який показав, що працював тривалий час у державній установі «Північна виправна колонія № 90» у м. Херсоні. ОСОБА_4 знає, стосунки з ним були виключно службові, підстав обмовляти його в нього немає. У кінці травня 2022 року відбулися збори, на яких керівництво запропонувало всім співробітникам колонії почати працювати на владу РФ. Значна частина колективу погодилась. Свідок ( ОСОБА_7 ) одразу подав заяву про звільнення. ОСОБА_4 навпаки погодився і почав працювати на російську владу. Він зайняв тотожну посаду. Вони почали отримувати заробітну платню у рублях. Для прийняття на роботу спочатку потрібно було звільнитися з посади за українськими законами та подати заяву про прийняття на роботу за російськими. Також необхідно було скласти присягу на вірність російському народові;

- ОСОБА_8 , за змістом яких свідок працював у колонії разом із ОСОБА_4 . Стосунки між ними були виключно службові. Фактично колонія почала працювати під владою РФ з 01 червня 2022 року. На зборах особового складу керівник колонії довів цю інформацію до відома усіх працівників колонії та повідомив, що вони можуть за бажанням перейти працювати під владу РФ. Хто не хотів працювати, міг звільнитися. Засуджений погодився працювати на владу РФ. Заробітну плату ОСОБА_4 і інші співробітники отримували в російських рублях;

- ОСОБА_9 , який повідомив, що він з 2007 року є пенсіонером Державної кримінально-виконавчої служби України, оскільки раніше працював у колонії. Після того як виправна колонія перейшла під владу росіян, до нього зателефонував знайомий та запропонував працювати в колонії, на що свідок погодився. ОСОБА_4 працював молодшим інспектором відділу нагляду та отримував заробітну плату в російських рублях. Серед інших документів ОСОБА_9 бачив наказ керівництва колонії про вихід співробітників на службу, у якому був зазначений ОСОБА_4 . Наказ мав герб РФ та інші ознаки влади РФ;

- ОСОБА_10 , який показав, що з 21 березня 2021 року він працював у державній установі «Північна виправна колонія № 90». ОСОБА_4 знає як працівника колонії. З ним підтримував звичайні робочі стосунки. Свідок, як і засуджений залишився працювати в колонії та отримували заробітну плату в рублях.

Також установлені судом першої інстанції обставини підтверджуються сукупністю письмових доказів, зокрема:

- протоколом обшуку від 24 листопада 2022 року, відповідно до якого слідчий ДБР у присутності понятих провів обшук адміністративної будівлі штабу державної установи «Північна виправна колонія (№90)» за адресою: м. Херсон, вул. Некрасова, 234. Під час обшуку було виявлено та вилучено: журнал документів вхідної кореспонденції, журнали реєстрації вихідної кореспонденції, журнал обліку виданих паперів, журнал реєстрації вхідної кореспонденції, журнали реєстрації паперів по особовому складу, журнали реєстрації внутрішньої кореспонденції, журнал реєстрації наказів, що містять помітки «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области» та «Северная исправительная колония (№ 90)»; «счет-фактура № 13946 от 10.10.2022» на 1-му аркуші із печаткою синього кольору з написом «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области» та кодом «»; «дополнительное соглашение № 2 к срочному трудовому договору от 01.06.2022 года» на працівника ОСОБА_10 у 2-х примірниках на 1 аркуші кожний; акти технічного огляду території, приміщень та споруд установи, а також акти проведення обшуків (оглядів) загальною кількістю 330 аркушів;

- копією (мовою оригіналу) «Журнала регистрации внутренней корреспонденции», відповідно до якого з червня 2022 року службові документи надходили до «Северной исправительной колонии (№ 90) Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области» на ім?я працівника ОСОБА_4 ;

- копією 13 актів вибіркового обшуку (огляду) у приміщеннях «Северной исправительной колонии (№ 90) Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области», підписаних, зокрема, ОСОБА_4 як «младшим инспектором отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90)».

- копією 13 актів технічного огляду території, приміщень та споруд установи у приміщеннях «Северной исправительной колонии (№ 90) Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области», підписаних, зокрема, ОСОБА_4 як «младшим инспектором отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90)»;

- довідкою в.о. начальника Державної Установи «Північна виправна колонія (№90)», відповідно до якої прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_4 дійсно проходить службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи «Північна виправна колонія (№90)» з 20 лютого 2019 року та до моменту оголошення простою в установі виконував службові обов`язки відповідно до зайнятої посади. Згідно із Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» громадяни України, які вперше зараховуються на службу на посади рядового та начальницького складу кримінально-виконавчої служби, складають присягу, підписаний текст присяги зберігається в особовій справі.

- висновком службового розслідування від 24 грудня 2022 року щодо невиконання або неналежного виконання під час службової діяльності вимог чинного законодавства молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_4 , що призвело до повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК. За результатами службового розслідування було запропоновано: 1) подати на розгляд та затвердження в.о. начальника установи ОСОБА_11 висновок службового розслідування щодо невиконання або неналежного виконання під час службової діяльності вимог чинного законодавства молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки Державної Установи «Північна виправна колонія (№ 90)» прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_4 , що призвело до повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК; 2) клопотати перед керівництвом установи за особисту недисциплінованість, порушення вимог Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, за грубе порушення присяги працівника Державної кримінально-виконавчої служби України застосувати до прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_4 такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України.

Твердження касатора про відсутність в діянні його підзахисного суб`єктивної сторони інкримінованого злочину, не є слушними з огляду на таке.

Так, відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, настає за державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, в умовах воєнного стану. Суб`єктивна сторона державної зради характеризується виною у виді прямого умислу.

Колегія суддів зауважує, що такі доводи були предметом перевірки місцевого суду та визнані безпідставними.

Суд першої інстанції аргументовано зауважив, що ОСОБА_4 з огляду на його рівень освіти, розвиток та професійний досвід, прийшовши до думки про можливість роботи в правоохоронному органі окупаційної влади, виконуючи роль наглядача (мовою оригіналу) «Северной исправительной колонии (№ 90)», очевидно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх наслідки, оскільки знав, що допомагає РФ утверджувати свою владу на території України, і бажав їх настання.

Також Верховний Суд зауважує, що мотив не є обов`язковою ознакою злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, й може бути різним. Він є факультативною ознакою в структурі суб`єктивної сторони цього правопорушення, оскільки не передбачений в диспозиції указаної статті. Склад цього кримінального правопорушення є формальним - для кваліфікації не має значення, чи настали суспільно небезпечні наслідки.

Між тим зміст зазначених вище доказів без сумніву доводить, що за встановлених судом обставин ОСОБА_4 здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, оскільки зайняв посаду в підпорядкованому окупаційній адміністрації РФ незаконно створеному органі - «младшего инспектора отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90) Управлении службы исполнения наказаний по Херсонской области Федеральной службы исполнения наказаний» та, виконуючи обов`язки наглядача у виправній колонії, безпосередньо сприяв РФ установлювати владу на території України й перешкоджав відновленню української влади на тимчасово окупованій території, чим завдав шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом становлення правоохоронної гілки окупаційної влади РФ на території Херсонської обл.

З огляду на викладене вчинені засудженим суспільно небезпечні діяння за своїм змістом охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 111 КК.

Також безпідставними є твердження захисника про необхідність критичної оцінки показань свідків, оскільки, як слушно зазначив місцевий суд, з яким погодився і апеляційний суд, показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є переконливими. Ці показання були послідовними та наповнені змістовною доказовою інформацією і не свідчать про заангажованість свідків чи їх упереджене ставлення до ОСОБА_4 . Показання свідки надавали впевнено. Перебільшень або навпаки будь-яких недомовок їх показання не містять. Крім того, місцевий суд зауважив, що сторона захисту під час здійснення провадження не зазначила жодних підстав для обмови засудженого. Водночас цей суд звернув увагу, що ОСОБА_4 вказав про відсутність неприязних стосунків зі свідками, а самі свідки не є родичами між собою та навіть є малознайомими між собою особами, а тому відсутні підстави для тверджень про домовленість чи скоординованість дій на спричинення шкоди засудженому.

Додатково суд касаційної інстанції зауважує, що узагальнені доводи в касаційній скарзі захисника про здійснення тиску на свідків з метою отримання необхідних показань Верховний Суд уважає необґрунтованими, оскільки такі доводи є лише припущенням.

Ураховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про правдивість показань свідків, з чим погоджується і Верховний Суд.

Не є слушними доводи захисника й щодо неналежності як доказів висновку службового розслідування, довідки в.о. начальника державної установи, копій журналів та актів.

Водночас з огляду на зміст оскаржуваних судових рішень та доводи касаційної скарги в колегії суддів немає підстав ставити під сумнів висновки судів попередніх інстанцій, які для обґрунтування своїх рішень на доведення встановлених обставин, серед інших доказів у їх взаємозв`язку, посилалися на згадані вище докази, оскільки ці докази, на переконання Верховного Суду, підтверджують обставини, що мають значення для кримінального провадження.

До того ж безпідставними є посилання захисника на той факт, що сторона обвинувачення частину письмових доказів надала в копіях, з огляду на те, що захисник не висловлює сумнівів у відповідності наявних у кримінальному провадженні копій документів їх оригіналам. Крім того, Суд зауважує, що письмові докази, які надані в копіях та підтверджують факт працевлаштування ОСОБА_4 у підпорядкованому окупаційній адміністрації незаконному органі не є визначальними з огляду на показання самого ОСОБА_4 , який наприкінці судового розгляду вказав, що працював у колонії після 02 червня 2022 року, а також з урахуванням інших доказів, які місцевий суд проаналізував та оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

З огляду на вказане касаційний суд підсумовує, що вирок місцевого суду і ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведені мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Таким чином, указані в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3