Справа № 464/5634/25
пр.№ 1-кп/464/518/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2025 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000294 від 11.08.2025, про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, з вищою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України,

встановив:

ОСОБА_3 вчинив привласнення офіційного документа з корисливих мотивів.

Кримінальне правопорушення вчинено при наступних обставинах.

ОСОБА_3 08.08.2025 близько 18:59 год., перебуваючи у приміщенні магазину «Сім23», що за адресою: м. Львів, пр-т Червоної Калини, 109, помітив в терміналі самообслуговування банківську картку АТ КБ «Приватбанк» з номером рахунку НОМЕР_1 після чого, впевнившись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, розуміючи, що вказана банківська картка за сукупністю норм ст. 1 Закону України «Про інформацію», п. п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» є офіційним документом, оскільки перебуває в офіційному обігу, має необхідні реквізити установи банку АТ КБ «Приватбанк» і містять інформацію, яка засвідчує факти, котрі мають юридичне значення, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, із корисливих мотивів, з метою подальшого незаконного використання, шляхом зняття з вказаної картки грошових коштів, привласнив знайдену ним банківську картку АТ КБ «Приватбанк» із номером рахунку НОМЕР_1 , яка належить потерпілій ОСОБА_5 .

В подальшому, 08.08.2025 в період часу з 19:42:51 год. по 19:45:00 год. ОСОБА_3 здійснив 2 операцій купівлі товарів на загальну суму 896,80 грн., використовуючи при цьому для розрахунку вищезазначену банківську картку, яка належить потерпілій ОСОБА_5 .

Таким чином, органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 1 ст. 357 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні вину у вчиненому визнав повністю та підтвердив, що вчинив кримінальне правопорушення за обставин, викладених у обвинувальному акті. Так, пояснив, що 08.08.2025 ввечері, перебуваючи у приміщенні магазину «Сім23», що за адресою: м. Львів, пр-т Червоної Калини, 109, помітив в терміналі самообслуговування банківську картку АТ КБ «Приватбанк». Усвідомлюючи, що така йому не належить, маючи намір скористатись грошовими коштами, що знаходяться на банківському рахунку, забрав таку собі, не повідомивши будь-яких осіб про знайдене. В подальшому, того ж дня, розрахувався за допомогою вказаної банківської картки за товар. На даний час шкодує про вчинене, щиро розкаюється, розуміє, що вчинив неправильно, дуже прикро та соромно за скоєне. З матеріалами кримінального провадження ознайомлений, жодні докази не оспорює, правильно розуміє обставини за яких його обвинувачено, з якими повністю погоджується та просить здійснювати спрощений порядок дослідження доказів.

Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з клопотанням про проведення розгляду кримінального провадження без її участі.

Заслухавши думку учасників провадження, суд приходить до висновку, що клопотання сторони обвинувачення та сторони захисту про проведення спрощеного порядку дослідження доказів підлягає до задоволення, оскільки показання ОСОБА_3 узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у правильності розуміння ним змісту та обставин вчинення інкримінованого злочину, добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які учасниками судового провадження не оспорюються. У суду відсутні сумніви у добровільності позиції обвинуваченого. Обвинуваченому роз`яснено, що у такому випадку він буде позбавленим права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку, а прийняте рішення про скорочений судовий розгляд свідчитиме про те, що обставини, які сторонами не оспорюються, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

При цьому, за основу суд бере до уваги покази обвинуваченого, вважає такі належними, допустимими та достовірними, послідовними, котрі у взаємозв`язку доводять фактичні обставини вчинення ним привласнення офіційного документа з корисливих мотивів.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_3 , суд враховує наступне.

Згідно з диспозицією ч. 1 ст. 357 КК України суб`єкт кримінального правопорушення підлягає кримінальній відповідальності, серед іншого, за викрадення офіційних документів, вчиненого з корисливих мотивів.

Згідно примітки до ст. 358 КК України під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Аналізуючи положення ст. 1 Закону України «Про інформацію», п.п.1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч.4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», та зважаючи на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 20 червня 2011 року, та беручи до уваги позицію ВС зазначену у постанові від 21 березня 2019 року у справі № 127/4109/16-к, що документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків, суд бере до уваги, що за своїм юридичним значенням та функціональним призначенням платіжні картки, як платіжні інструменти - засоби доступу до банківських рахунків, відповідають визначенню поняття «офіційний документ» і є різновидом офіційних документів.

Відповідно до ст. 337 ЦК України особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана негайно повідомити про це особу, яка її загубила, або власника речі і повернути знайдену річ цій особі, а якщо місце її перебування невідомі, зобов`язана заявити про знахідку Національній поліції або органові місцевого самоврядування.

Згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 464/3742/15-кв, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

За таких обставин, судом встановлено, що ОСОБА_3 , помітивши в терміналі самообслуговування банківську картку, усвідомлюючи, що така є офіційним документом та платіжним засобом з безконтактним розрахунком, йому не належить, а перебуває у власності іншої особи, відтак фактично вийшла з володіння власника, переслідуючи мотив щодо заволодіння коштами, що зберігаються на банківському рахунку, у зв`язку із чим не повідомив про знахідку особу, яка її загубила, або Національну поліцію чи орган місцевого самоврядування, утримував її при собі, з метою її незаконного використання, тим самим її привласнив. На підтвердження реалізації корисливого мотиву, здійснив 2 операцій купівлі товарів на загальну суму 896,80 грн. розрахувавшись привласненою картою, внаслідок чого щодо останнього порушено справу про адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст. 51 КУпАП.

Таким чином, суд дії обвинуваченої кваліфікує за ч. 1 ст. 357 КК України, оскільки останній вчинив привласнення офіційного документа з корисливих мотивів.

У роз`ясненнях, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7 (зі змінами), зокрема в п.1, звертається увага на те, що суди при призначенні покарання мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а в п. 3 наголошується на тому, що, встановлюючи ступінь тяжкості злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його скоєння (зокрема форми вини, мотиву й мети, способу, стадії скоєння, кількості епізодів злочинної діяльності, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали).

Обираючи покарання ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винної, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, за яким кваліфіковано дії обвинуваченого, є кримінальним проступком.

При вивченні особи обвинуваченого, судом встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Львові, громадянин України, з вищою освітою, не працює, не одружений, на обліку в КНП ЛОР «ЛОКПД» не перебуває, з 05.2014 перебуває на обліку в КНП ЛОР «ЛОМЦП та ТУ» з діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 згідно зі ст. 66 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування шкоди, визнання вини.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , передбачених ст. 67 КК України, стороною обвинувачення не встановлено.

При призначенні покарання, суд бере до уваги положення ст. 50 КК України, якою встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, положення ст. 65 КК України, згідно з якою, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. При цьому, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При визначенні виду ти міри покарання ОСОБА_3 , суд враховує відомості про його особу, ставлення до вчиненого, зокрема визнання вини, щире каяття, характер поведінки під час досудового розслідування, що розцінюється стороною обвинувачення як активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданої потерпілій шкоди, поведінку під час судового провадження, те, що останній вперше притягується до кримінальної відповідальності, хоча не працює, проте є особою працездатною, у зв`язку із чим приходить до переконання, що необхідним та виправданим є покарання у вигляді штрафу в мінімальній межі у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Саме таке покарання, на думку суду, дасть можливість обвинуваченому оцінити свої дії, стати на шлях виправлення, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», відповідатиме тяжкості злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався, клопотання з даного приводу не надходило.

У даному кримінальному провадженні процесуальні витрати відсутні, цивільний позов не заявлявся.

Питання речових доказів слід вирішити згідно з вимогами ст. 100 КПК України.

Так, документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання. Майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю).

При дослідженні речових доказів встановлено, що речовими доказами у даному кримінальному провадженні визнано банківську картку А-Банк № НОМЕР_2 з картинкою «АТБ», диск білого кольору з приміщення «АТБ» за 08.08.2025.

На підставі викладеного, ч. 1 ст. 357, ст. ст. 50, 65 КК України, керуючись, ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винним у привласненні офіційного документа з корисливих мотивів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Речові докази у справі після набрання вироком законної сили, а саме:

-банківську картку А-Банк № НОМЕР_2 з картинкою «АТБ» повернути власнику ОСОБА_3 ;

-диск білого кольору з приміщення «АТБ» за 08.08.2025 залишити зберігати в матеріалах досудового розслідування кримінального провадження.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно, після його проголошення, вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий ОСОБА_1