06.08.2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 642/6916/16-r

Провадження №1-кп/642/161/25

06 серпня 2025 року

м.Харків

Холодногірський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурорів - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Харкові обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000260 від 12.03.2016 за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харків, українця, громадянина України, з вищою освітою, неодружений, працює на посаді старшого оперуповноваженого Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області, капітана поліції, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_11 обвинувачення, яке пред`явлене обвинуваченому і визнане судом недоведеним.

ОСОБА_9 , працюючи відповідно до наказу №40 о/с від 11.02.2016 старшим оперуповноваженим ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючим спеціальне звання капітана поліції та являючись працівником правоохоронного органу, наділеним функціями представника влади, в ході здійснення заходів, спрямованих на розкриття злочину-відкритого заволодіння майном ОСОБА_12 , діючи умисно, хибно розуміючи завдання служби, бажаючи як найшвидше зібрати докази причетності ОСОБА_13 до скоєння злочину, перебуваючи у своєму службовому кабінеті №4 відділення карного розшуку ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив дії з явним перевищенням своїх службових повноважень.

Так, 27.02.2016 р. у період часу з 10 год. 05 хв. до 13 год.05 хв., знаходячись у кабінеті №4 відділення карного розшуку ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 наніс ОСОБА_13 два удари рукою в живіт та груди. Вимагаючи від нього зізнання причетності до скоєння злочину відкритого заволодіння майном ОСОБА_12 , при цьому погрожував ОСОБА_13 тим, що насильницькі дії стосовно нього буде застосовувати до того часу, поки той не визнає своєї вини. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_9 незаконно застосовуючи наручники, без складання протоколу про затримання у порядку ст. 208 КПК України, фактично затримав ОСОБА_13 , порушуючи при цьому ст.ст.28, 29 Конституції України та незаконно утримував його у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 з 13-05 год. 27.02.2016 до 16-00 год. 29.02.2016. Своїми насильницькими діями ОСОБА_9 спричинив ОСОБА_13 фізичний біль та синець на правому передпліччі, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи ХОБСМЕ №1538-ая/15 від 21.03.2016 відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, а саме: перевищення влади, яке супроводжувалось насильством, застосуванням спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями за відсутності ознак катування.

ІІ. Правова кваліфікація кримінального правопорушення.

Відповідно до положень статті 337 КПК України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення за ч.2 ст.365 КК України відповідно до обвинувального акту, а саме: перевищення службових повноважень, яке супроводжувалось насильством, застосуванням спеціальних засобів та болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

Суд, в ході судового розгляду, відповідно до частин 1, 2, 6 статті 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створював необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Сторони кримінального провадження мали рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Кримінальне провадження здійснювалося на засадах змагальності, що передбачає самостійне відстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Дослідивши надані стороною обвинувачення докази, керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 17, 22, 23 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд приходить до висновку про виправдування обвинуваченого ОСОБА_9 за висунутим йому обвинуваченням з наступних підстав.

ІІІ. Позиція сторони обвинувачення.

Позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті та полягала у твердженні про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України, тобто перевищення влади, яке супроводжувалось насильством, застосуванням спеціальних засобів та болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

Під час судового розгляду прокурор вважав, що стороною обвинувачення надано суду достатні та допустимі докази щодо доведення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні відповідно до статті 91 КПК, та формування у суду внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин, та оцінці кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, згідно із статтею 94 КПК.

Прокурор зазначає, що винуватість ОСОБА_9 в пред`явленому обвинуваченні є повністю доведеною та підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, які суд сприймав безпосередньо, показаннями потерпілого та свідків.

В судових дебатах прокурор просив: «Беручи до уваги тяжкість кримінального правопорушення, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, інші встановлені відомості про обвинуваченого ОСОБА_9 , прошу суд призначити йому таке покарання за ч. 2 ст. 365 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 2 роки.

На підставі ст. 54 КК України позбавити спеціального звання капітана поліції.

ІV. Позиція сторони захисту щодо пред`явленого обвинувачення

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України, не визнав. В дебатах та останньому слові просив суд його виправдати, посилаючись на те, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів на підтвердження його вини.

Пояснив, що на момент подій, які є предметом розгляду 27.02.2016, він займав посаду старшого оперуповноваженого Ленінського (Холодногірського) ВП ГУНП в Харківській області. На той момент він розслідував загальні кримінальні правопорушення. В групі з ним тоді перебував ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Наприкінці 25.02.2016 року до відділу поліції надійшла заява ОСОБА_16 щодо викрадення мобільного телефону та грошових коштів. Слідчим було внесено відповідні відомості до ЄРДР, потерпілий: громадянин ОСОБА_16 . В рамках даного кримінального провадження на підставі доручення слідчого про проведення слідчих дій, встановлення свідків події, очевидців, було проведено опитування свідків, досліджено матеріали з відеозаписів камер спостереження в громадському туалеті на ІНФОРМАЦІЯ_4 , внаслідок чого були встановлені підозрювані особи, одним з яких був громадянин Грузії ОСОБА_13

27.02.2016 року в першій половині дня (субота) ОСОБА_9 разом з іншим працівником поліції ОСОБА_14 перебували на Центральному ринку, де побачили особу, схожу на одного з підозрюваних в даній кримінальній справі, це був ОСОБА_17 в той день при собі не мав жодних документів, тому йому запропонували пройти до відділу поліції, кайданки не одягали. Сам обвинувачений жодних слідчих дій не проводив, оскільки не є слідчим. Будь-яких насильницьких дій щодо ОСОБА_18 не застосовував він добровільно погодився пройти до відділу поліції.

На першому посту підозрюваного ОСОБА_18 зареєстрували в журналі відвідувачів і доставили до службового кабінету слідчого (Конопля), але так як останнього не було в кабінеті, ОСОБА_9 провів ОСОБА_18 до свого кабінету № 4 праве крило другого поверху. Під час розмови з ОСОБА_13 , останній надав дані щодо іншої особи, з якою, за його словами, вони разом вчинили злочин у відношені ОСОБА_16 . Згодом було встановлено, що другою особою, що підозрюється у вчиненні злочину був ОСОБА_19 , який потім самостійно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У Ленінському ВП ОСОБА_9 не проводив з ОСОБА_13 слідчих дій, жодного разу не залишав його без участі чергового чи інших оперуповноважених. ОСОБА_9 підкреслив, що за жодних обставин не перевищував своїх повноважень і діяв виключно в рамках доручення слідчого. ОСОБА_13 разом з іншим оперуповноваженим Косовським залишилися в кабінеті, а ОСОБА_20 та ОСОБА_14 пішли до району ІНФОРМАЦІЯ_6 з метою знайти іншого підозрюваного ОСОБА_21 , який ймовірно був причетний до пограбування ОСОБА_16 . Так як це була суббота короткий день, то до РВ в той день ОСОБА_9 більше не повертався, а поїхав додому. Неділя - вихідний день, в понеділок (29.02.2016) також не бачив ОСОБА_18 , так як займався своїми справами. ОСОБА_20 взагалі з того часу жодного разу не бачив ОСОБА_18 . Згодом ОСОБА_9 стало відомо, що слідчий ОСОБА_22 надав ОСОБА_23 повістку та відпустив останнього додому.

Востаннє ОСОБА_9 бачив підозрюваного ОСОБА_18 вже під час судового засідання у грудні 2016 року.

ОСОБА_9 повідомив суду, що жодного фізичного або психологічного впливу до потерпілого ОСОБА_18 не застосовував, будь-яких протиправних дій з боку ОСОБА_9 та інших працівників відділу поліції до Карчави вчинено не було.Більш з ОСОБА_13 він не спілкувався, ніякого іншого доручення від слідчого по цієї справі не отримував. Не розуміє, чому саме його притягнули до кримінальної відповідальності.

Всі свідки, допитані в судовому засіданні, надали пояснення на його захист, з матеріалів кримінальної справи, а також стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України.

Правова позиція сторони захисту відображена, зокрема, у вступній промові, усних показаннях обвинуваченого та виступах під час дебатів.

Позиція сторони захисту полягала у твердженнях про невинуватість ОСОБА_9 з огляду на те, що докази сторони обвинувачення не підтверджують обставини, про які зазначено в обвинувальному акті.

В судових дебатах сторона захисту просила визнати невинним ОСОБА_9 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України, та виправдати ОСОБА_9 у зв`язку із тим, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Захисник обвинуваченого також зазначив, що будь яких доказів вини обвинуваченого прокурором не надано, ані свідки, ані потерпілий, які були допитані у судовому засіданні також жодним чином це не підтвердили.

За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Захисник звернув увагу суду на той факт, що вина ОСОБА_9 не доведена поза розумним сумнівом, а версія щодо вчинення злочину не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи, викладені в обвинувальному акті обставини та правова кваліфікація дій обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки обвинувачений діяв виключно у межах наданих йому повноважень та не порушував закон.

V. Позиція потерпілого

Так, оскільки потерпілий ОСОБА_13 не з`являвся на виклики, поштова кореспонденція поверталась з відмітками про його відсутність за адресою мешкання, ухвалою суду від 13.06.2023 надано доручення прокурору - заступнику начальника другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань обласної прокуратури ОСОБА_8 здійснити слідчі (розшукові) дії по встановленню місцезнаходження потерпілого: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженця м.Сухумі Республіки Грузії, українця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 . (Т.5 а.с.28-29).

Крім того, ухвалою суду від 25.07.2023 надано прокурорам Харківської обласної прокуратури тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю та перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_8 , а саме: до даних (дати виїзду, місця виїзду, дати та місця повернення на територію України) щодо перетину державного кордону України з 01.01.2020 по теперішній час громадянином Республіки Грузія ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (Т.5 а.с.41-42), відповідно протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 23.08.2023 ІНФОРМАЦІЯ_8 надано інформацію, що потерпілий ОСОБА_13 23.12.2021 виїхав за межі України та не повернувся до України (Т.5 а.с.59-63).

27.01.2025 суду надано актовий запис про смерть потерпілого ОСОБА_13 , №1, виданий республікою Грузія від 10.01.2025, відповідно якого ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_9 помер в м.Чхороцку Грузія, у зв`язку з чим неможливо забезпечити його участь в судовому засіданні та безпосередньо допитати (Т.6 а.с.146-150).

У зв`язку з чим, згідно клопотання прокурора, яке підтримали учасники процесу, судом досліджено в судовому засіданні показання потерпілого ОСОБА_13 , які надавались ним під час минулих судових засідань іншому складу суду.

Так, судом досліджено в судовому засіданні 09.11.2023 відеозаписи допиту потерпілого ОСОБА_13 в судовому засіданні від 26.12.2016, від 07.08.2018, від 14.01.2021 (Т.1 а.с.59-68, диск у Т.1, Т.2).

Так, потерпілий ОСОБА_13 в судовому засіданні 26.12.2016 повідомив, що ОСОБА_9 впізнати не може, не пам`ятає. Пояснив суду, що одного дня, взимку, ввечері, на зупинці трамвая на Центральному ринку до нього підійшли двоє, які представились працівниками поліції, показали посвідчення та повідомили, що йому необхідно пройти з ними до ІНФОРМАЦІЯ_10 , що він зробив. У потерпілого запитали, чи здійснював він грабіж в туалеті на Центральному ринку, однак ОСОБА_18 не погоджувався з тим, що він вчиняв злочин. ОСОБА_18 пояснював, що він просто зайшов до туалету, а потім вийшов, ні в кого нічого не брав, однак він там був не один, а зі своїм товаришем ОСОБА_24 , який вийшов пізніше. Потім потерпілого відвели до слідчого Коноплі. На запитання слідчого, ОСОБА_18 відповів так само, що він нічого не здійснював. Згодом ОСОБА_18 пояснив, що на нього одягли кайданки та повідомили, що йому необхідно залишитись у відділі. За час, коли він перебував у відділі, його утримували на лавці в коридорі на другому поверсі, його не годували, до туалету його водив черговий, виводили на подвір`я відділу подихати свіжим повітрям. На прохання зателефонувати додому та попередити, що він в поліції, йому відмовили. ОСОБА_18 сказали, що його випустять через три дні. Жодного протоколу про затримання особи ОСОБА_18 не пам`ятає, обвинувачення йому не висували. ОСОБА_18 стверджує, що ніхто з працівників поліції на застосовував до нього силу, не бив його. Потім йому пред`являли для впізнання фотографії, на яких зображені працівники поліції, щоб він вказав, хто саме з зображених осіб чинив протиправні дії, однак він нічого чітко не міг сказати, оскільки чітко не запам`ятав обличчя працівника поліції. ОСОБА_18 зазначив, що після того, як його відпустили з відділу поліції, він разом зі своєю дружиною направився додому, щоб привести себе до ладу. На другий день після того, як його випустили, він звернувся до швидкої медичної допомоги, оскільки погано почував себе. Виявилось, що у нього була закрита черепно-мозкова травма, яку, за його словами, він отримав тоді, коли був у відділі поліції, він постійно знаходився у коридорі на лавці та, коли лягав спати на неї, інколи падав, внаслідок чого отримував забої.

В той же час ОСОБА_13 категорично заперечив, що ОСОБА_9 застосовував до нього будь-яке насильство. Він повідомив, що не пам`ятає ані прізвищ працівників поліції, не ідентифікує ОСОБА_9 як особу, яка завдавала йому тілесних ушкоджень. До нього застосовували силу працівники поліції, але ОСОБА_9 тоді не було в РВ. Його родичі були допитані в прокуратурі та в судовому засіданні, проте не надали жодної інформації, яка б свідчила про перевищення повноважень з боку ОСОБА_9

04.03.2016 коли ОСОБА_18 знаходився у приміщенні Прокуратури Харківської області, було проведено впізнання за фотознімками, однак, за його словами, він нікого не впізнав тоді, не надавав жодних показань, показання давала його дружина, так як він не може ані читати, ані писати українською мовою, українську мову зовсім не розуміє. Він нічого не пам`ятає. Ставив підписи у протоколах, не читаючи документів, перекладача йому не надавали. Також категорично заявив, що ОСОБА_9 серед працівників поліції, які його незаконно утримували, він не впізнає. Насильства відносно нього ОСОБА_9 не застосовував. В приміщенні поліції ОСОБА_9 його не утримував, кайданки не одягав.

В судовому засіданні, яке відбулося 07.08.2018 в режимі відеоконференції з Темнівською виправною колонією, потерпілий ОСОБА_13 повідомив, що він під час допитів, впізнання, інших слідчих дій, нічого особисто нічого не писав, так як не розуміє українську мову, є неграмотною особою, ставив підписи у протоколах, не читаючи документів, і не розуміючи, яка інформація в них міститься, перекладача йому не надавали. Жодного разу він не впізнав ОСОБА_9 як особу, що застосовувала до нього насильство. Взагалі обвинуваченого не пам`ятає, не впізнає. Скаргу щодо його незаконного затримання писав адвокат, але прізвище не пам`ятає. Зазначив під час допиту попередньому складу суду, що його три доби тримали в РВ, але ОСОБА_9 там не було. Нічого не пам`ятає, так як у нього контузія після війни.

Під час допиту в залі суду 14.01.2021 повідомив, що ОСОБА_9 взагалі не знає, бачив тільки, коли його вже допитували в суді. Зазначив, що не вважає себе потерпілим. На питання прокурора повідомив, що ОСОБА_9 його ніколи не бив, кайданки не одягав, в РВ не утримував.

До того ж, матеріали справи містять заяву потерпілого ОСОБА_13 про те, що він не вважає себе потерпілим, не знайомий з ОСОБА_9 , йому не спричиняв обвинувачений жодних тілесних ушкоджень або психологічного впливу (Т.4 а.с.3).

Таким чином, вищенаведені показання потерпілого ОСОБА_13 жодним чином не підтверджують причетність ОСОБА_9 до перевищення влади, яке супроводжувалось насильством, застосуванням спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діям за відсутності ознак катування відносно нього.

VІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Суд, у відповідності до ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, виходячи з приписів ст.373 ч.3 КПК України, відповідно до яких, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, прийшов до висновку, що обставини обвинувачення ОСОБА_9 , викладені у обвинувальному акті, не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а тому ОСОБА_9 підлягає виправданню, виходячи з наступного.

ОСОБА_25 . Показання.

На підтвердження вини ОСОБА_9 стороною обвинувачення надано докази, які були досліджені безпосередньо у судовому засіданні, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, такі містяться у матеріалах кримінального провадження та за переконанням сторони обвинувачення доводять вину ОСОБА_9 у інкримінованого йому кримінальному правопорушенні.

Зокрема, показами свідків, які допитані безпосередньо у судовому засіданні, попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та приведені до присяги (Т.5 а.с. 83-89, 106-111, 115-118, 125-126, 156-159, 162, 171-176, 235, 239, Т.6 а.с.54-55, 69-70, 133-134, 239-240) матеріалів кримінального провадження).

Свідок ОСОБА_26 , допитаний в cудовому засіданні в режимі відеоконференції з Заводського районного суду м.Миколаєва (Т.5 а.с.127-128) повідомив суду, що у 2016 році працював оперуповноваженим в поліції Холодногірського району. З ОСОБА_9 був знайомий, працювали разом, стосунки між ними були ділові, робочі. На запитання суду щодо ОСОБА_13 зазначив, що в 2016 році розслідувалося кримінальне провадження, пов`язане з грабежем у дідуся, прізвищ не пам`ятає, у межах якого було встановлено, що до вчинення злочину причетний ОСОБА_18 . На підставі доручення слідчого, він разом з ОСОБА_20 здійснювали оперативно-розшукові заходи щодо встановлення осіб, причетних до грабежу.

Карчава був запрошений ОСОБА_20 до РВ, де розповів все добровільно про причетність до вчинення грабежу. Після чого ОСОБА_20 разом з ОСОБА_14 повернулися до Центрального ринку з метою встановлення іншої особи, яка вчинила грабіж ОСОБА_16 , а свідок особисто постійно супроводжував ОСОБА_18 до слідчого ОСОБА_22 для надання пояснень.

Потім слідчий ОСОБА_22 телефонував, щоб він відвів ОСОБА_18 до туалету, що він і зробив, та повернув назад до слідчого. Свідок наголосив, що до ОСОБА_18 не застосовували ані фізичного, ані психологічного насильства.

Зазначив, що в той день, ОСОБА_18 було дуже погано, так як у нього була ломка, він наркоман. Тому допит його був незавершений і свідок вручив ОСОБА_18 повістку на інший день та вивів до 1 посту, його виписали з журналу відвідувачів. В понеділок приходив ОСОБА_18 сам, в неділю на роботі не був.

Пояснив, що у відділі поліції відсутні умови для незаконного утримання осіб. З 2014 року у відділі поліції відсутні камери затримання, ворота завжди закриті, ключі зберігаються лише на посту на першому поверсі.

На питання, чи зверталися родичі ОСОБА_18 через його відсутність, свідок відповів, що йому про це нічого не відомо, хоча припустив, що таке звернення до РВ могло бути.

Також зазначив суду, що ОСОБА_20 не бив ОСОБА_18 в живіт, взагалі до нього ніхто не застосовував ані фізичне, ані психологічне насильство. Після того, як привели ОСОБА_18 до РВ, його по РВ супроводжував свідок ОСОБА_15 , а не ОСОБА_20 , кайданки не застосовувалися, привели ОСОБА_18 також без кайданок.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_27 (Т.5 а.с.108-109), який працює начальником відділу кримінальної поліції, повідомив, що з ОСОБА_20 колеги, працював на другому поверсі в одному кабінеті з ним та ОСОБА_15 .

В лютому 2016 році він був оперуповноваженим у РВ в карному розшуку по розкриттю грабежів, з ОСОБА_20 працював в одній групі. На запитання, чи знає він ОСОБА_18 , ОСОБА_27 зазначив, що пам`ятає, як надійшло до РВ повідомлення від потерпілого ОСОБА_16 про те, що двоє невідомих осіб зайшли до туалету на центральному ринку та викрали у нього майно. Одним з цих невідомих був ОСОБА_18 .

27.02.2016 року в першій половині дня він з оперуповноваженим ОСОБА_9 на виконання доручення слідчого щодо встановлення осіб, причетних до грабежу ОСОБА_16 , знайшли ОСОБА_18 на території центрального ринку « ІНФОРМАЦІЯ_11 » та запросили його до ІНФОРМАЦІЯ_12 для надання свідчень слідчому у кримінальному проваджені. ОСОБА_18 пішов з ними добровільно, кайданки вони на нього не одягали, фізичну силу не застосовували.

Оскільки слідчого Коноплі на місці в РВ не було, ОСОБА_27 залишив його іншим співробітникам, після чого він з ОСОБА_9 пішли знов до центрального ринку з метою встановлення іншої особи, яка мала відношення до пограбування громадянина ОСОБА_16 . Більше вони до ІНФОРМАЦІЯ_12 в той день не поверталися, так як це була субота короткий день. Іншу особу, яка вчинила пограбування ОСОБА_16 в той день ми не знайшли, його знайшов за вихідні сам ОСОБА_18 та привів до РВ.

Йому відомо, що ОСОБА_18 ще в суботу надали повістку на понеділок, але останній не прийшов в назначений час, запізнився на 2-3 години, пам`ятає, так як проводилися слідчі дії в цей день.

Крім того, свідок ОСОБА_27 зазначив, що чергування та перебування осіб у відділі поліції суворо контролюється черговим, доступ до РВ можливий лише через нього, і незаконне утримання у відділі поліції - неможливе.

Фактів спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_18 не було, всі слідчі дії були проведено в рамках закону. Не бачив і йому не відомо, щоб зверталися родичі ОСОБА_18 щодо його зникнення. Сам ОСОБА_18 також жодних скарг не заявляв.

В судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_28 (Т.5 а.с.86-87), який повідомив, що з ОСОБА_20 вони колеги, в 2016 році працювали разом в ІНФОРМАЦІЯ_13 , але щодо подій, які розслідуються, нічого не бачив і нічого не чув. Він обіймав посаду слідчого відділу поліції. Свідку відомий громадянин ОСОБА_18 , так як в його провадженні була кримінальна справа за підозрою ОСОБА_18 у вчиненні грабежу щодо ОСОБА_16 . Свідок пояснив, що ним було надано доручення оперуповноваженим встановити по можливості осіб, причетних до пограбування громадянина ОСОБА_16 , опросити свідків, встановити наявність камер спостереження на місці вчинення злочину та передивитися їх.

Зазначив, що оперуповноважений ОСОБА_15 в обідній час доставив ОСОБА_18 до РВ 27.02.2016 (субота, короткий день), так як останній був підозрюваним у даній справі. Свідок намагався його допитати, але ОСОБА_18 в той день скаржився на погане самопочуття, головні болі, так як у нього була ломка, він був наркоманом, тому в цей день не було можливості його допитати. Під час допиту ОСОБА_20 в кабінеті не було, він взагалі не причетний до справи щодо ОСОБА_18 . Оперуповноважений ОСОБА_15 вручав в суботу повістку ОСОБА_18 на понеділок для допиту, так як в суботу неможливо було його допитати.

ОСОБА_28 пояснив суду, що побачив ОСОБА_18 вже в понеділок, але жодних тілесних ушкоджень у нього він не бачив, не скаржився. Була слідча дія щодо впізнання та допит в якості свідка, ОСОБА_20 в той день не бачив. Після слідчих дій одразу відпустив ОСОБА_18 , він не затримувався.

По комплекції ОСОБА_18 значно більше ОСОБА_20 і за зростом, і за статурою.

Свідок ОСОБА_29 (Т.6 а.с.69-70) в судовому засіданні повідомив, що не знає обвинуваченого ОСОБА_9 , ніколи його не бачив. ОСОБА_13 знає близько 15 років, жив неподалік, займався перевозками, вони просто знайомі, але він не бачив його близько 6 років. Зазначив, що у лютому 2016 року зустрівся з ОСОБА_13 на Центральному ринку біля «Розливайки», точної дати не пам`ятає. Підтвердив, що пограбування літньої особи ОСОБА_16 в туалеті вчиняли вдвох з ОСОБА_18 , але притягнули до відповідальності тільки його. Він відбув покарання та звільнився із-за грат у 2019 році та тоді влітку 2019 року бачив ОСОБА_18 в останній раз. Після цього ОСОБА_13 не бачив вже більше 6 років. Одразу після пограбування йому телефонував син ОСОБА_18 та питав де батько, точної дати не пам?ятає. Також дзвонила дружина ОСОБА_18 . Між злочином і дзвінком від дружини ОСОБА_18 пройшло приблизно 2-3 тижні. Після пограбування додому до ОСОБА_29 приїхали працівники поліції, залишили телефон. Він сам приїхав до ІНФОРМАЦІЯ_12 десь через тиждень після пограбування, в поліції його привели на 2-й поверх до карного розшуку, а потім відвели до слідчого, ніхто його не бив, фізичне насильство до нього не застосовували, кайданок не одягали. У нього взяли свідчення та відпустили додому. Карчаву в поліції він також не бачив. Про те, що хтось спричинив ОСОБА_13 тілесні ушкодження нічого не знає.

Свідок ОСОБА_30 під час допиту в режимі відеоконференції з ІНФОРМАЦІЯ_14 (Т.5 а.с.235, 239) повідомила суду, що дійсно знайома з ОСОБА_20 , оскільки приблизно десять років тому працювали разом у ІНФОРМАЦІЯ_15 , тоді вона займала посаду старшого дільничного. Чи чергувала вона 29.02.2016 на одному з постів в РВ точно не пам`ятає. Але зазначила, що на першому посту РВ міститься журнал відвідувачів, де обов`язково фіксувалися дата, час входу й виходу осіб, ПІБ, мета. Особу встановлюємо на підставі документів. Зміна тривала цілодобово з 8:00 до 8:00 наступного дня. Зазначила, що без відповідного запису у спеціальному журналі вхід до будівлі був неможливий. Про обов`язки на посту повідомила, що він є контрольно-пропускним пунктом. Відвідувачі завжди заходять в супроводі працівника поліції. Якщо вона відлучалася з посту, відвідувачів зазвичай записував інший черговий.

На запитання, чи пам`ятає вона ОСОБА_18 , відповіла негативно. Під час чергування жодних скарг від відвідувачів або інших осіб не надходило до РВ. Зазначила, що неможливо залишити в РВ особу більше чим на 3 години, а тем паче на добу і більше.

Свідок ОСОБА_31 (Т.5 а.с.171-172) повідомив суду, що є начальником карного розшуку Харківської області, в 2016 році був начальник карного розшуку Ленінського ВП м. Харкова, а ОСОБА_9 був його підлеглим. У лютому 2016, точної дати не пам?ятає, йому стало відомо, що стався грабіж громадянина ОСОБА_16 , за яким було надано доручення слідчого Конопля на проведення розшуку причетних до пограбування осіб. Свідок пояснив, що доручення слідчого він розписав на оперуповноважених карного розшуку ОСОБА_20 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , тобто на осіб, які працюють у напрямку грабежів та розбоїв.

Що було далі він не пам?ятає, так як пройшло багато років, але повністю підтримує свої показання, які були надані ним на попередніх судових засіданнях. ОСОБА_9 характеризує виключно з позитивного боку, стягнень не має, добрі показники на роботі, зі скаргами на ОСОБА_9 ніхто не звертався.

ОСОБА_18 особисто не знає, хоча не виключає що міг з ним зустрічатися по роботі, але заперечує, що його було незаконно затримано. Також зазначив, що неможливо, аби хтось був допущений до будівлі РВ без запису в журналі відвідувачів на першому пості, неможливо, щоб особу незаконно утримували в кайданках в РВ.

Свідок ОСОБА_32 (Т.5 а.с.175-175) в судовому засіданні повідомив суду, що з ОСОБА_9 не знайомий. У лютому 2016 року працював слідчим у ІНФОРМАЦІЯ_13 , перебував на чергуванні. Його службовий кабінет знаходиться на значній відстані від відділу карного розшуку. Зазначив, що нічого не пам`ятає про події того часу, під час його чергування нічого надзвичайного не відбувалося, нікого не утримували, жодних скарг до РВ не надходило. До оперативного розшуку відношення взагалі не мав. Карчаву не знає.

Свідок ОСОБА_33 (Т.5 а.с.156-157) під час допиту в судовому засіданні повідомила, що наразі вона займає посаду заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_16 , в 2016 році працювала разом з ОСОБА_9 , вона була слідчим, а він - оперуповноваженим. 27 лютого 2016 року напевно перебувала на чергуванні. Зазначила, що карний розшук розташований на 2 поверху, доступ на другий поверх був обмежений встановлені магнітні двері. Карчаву вона не бачила, сам день подій не пам`ятає. Також повідомила, що слідчий Конопля працював на третьому поверсі, з якого можна було спуститися сходами у внутрішній двір. З обставинами справи вона не знайома, зі спливом часу нічого не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_34 (Т.5 а.с.158-159) повідомив суду під час допиту в залі суду, що в 2016 працював інспектором чергової частини ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_9 був його колегою, однак не знає та не пам`ятає його особисто. Пояснив, що перевіркою документів відвідувачів він не займався це є обов`язком працівника на першому посту, який здійснює фіксацію всіх осіб в журнал відвідувань. Також зазначив, що камери затримання не працюють з 2011 року. Ключі від приміщень перебувають у черговій частині, але доступ до них сторонні особи не мають.

В судовому засіданні були допитані лікарі ІНФОРМАЦІЯ_17 ОСОБА_35 (лікар-хірург) та ОСОБА_36 - нейрохірург, які не пам?ятають хворого на ім?я ОСОБА_13 , якого оглядали у 2016 році. Не підтвердили наявності скарг з боку ОСОБА_18 на тілесні ушкодження, отримані внаслідок насильства в поліції. Медичні документи свідчать лише про наявність легких тілесних ушкоджень, що могли бути заподіяні в побутових умовах. У жодному з медичних висновків не зафіксовано, що потерпілий прямо вказував на те, що ушкодження були завдані працівниками поліції, тем більше ОСОБА_9 .

Так, свідок ОСОБА_37 (Т.6 а.с.133-134) під час допиту в залі суду повідомив, що на момент подій у 2016 році працював лікарем нейрохірургом в політравмі в КНП " ІНФОРМАЦІЯ_18 " Харківської міської ради. На запитання суду, чи пам`ятає він ОСОБА_18 , свідок зазначив, що не пам`ятає такої особи. Під час надання копії консультативного висновку для огляду (Т.2 а.с.2) повідомив, що дійсно складений ним, підпис його, діагноз: Струс головного мозку, але діагноз первинний, зазначений зі слів пацієнта. З огляду на сплив тривалого часу, взагалі нічого не пам`ятає ані про подію, ані про особу, щодо якої складено консультативний висновок. Білецького також не знає, ніколи не бачив, також не може нічого повідомити з приводу висунутого обвинувачення.

Свідок ОСОБА_38 (Т.5. а.с.173-174) під час допиту в судовому засіданні повідомила суду, що у 2016 році працювала лікарем у КНП " ІНФОРМАЦІЯ_18 " Харківської міської ради. На запитання про події того часу зазначила, що нічого не пам`ятає. Карчаву також не пригадує. Під час надання копії консультативного висновку для огляду (Т.2 а.с.2) повідомила, що підпис її, але з огляду на сплив часу взагалі нічого не пам`ятає про подію і про особу, щодо якої складено консультативний висновок.

Свідок ОСОБА_39 (Т.5 а.с.125-126), повідомила суду, що працює старшим оперуповноваженим ВП № 2 ХРУП № 3 в Харківській області. В 2016 році була інспектором в ІНФОРМАЦІЯ_19 , інколи чергувала на першому пості в РВ, пропускала та записувала відвідувачів до журналу відвідувачів, ОСОБА_18 не пам`ятає. Пояснила, що в разі, коли вона відлучалася з посту (обід, туалет), її завжди заміняв на посту помічник чергового. В журналі завжди пише, чи є претензії, чи ні, повні дані відвідувачів, о якій годині зайшов до РВ, о якій вийшов, мета візиту. Під час огляду журналу відвідувань зазначила, що 27.02.2016 не вона чергувала та почерк не її, записи не вона робила. Крім того вказала, що це не почерк ОСОБА_20 в журналі за цей день.

Свідок ОСОБА_40 , старший оперуповноважений ІНФОРМАЦІЯ_20 , повідомила суду, що ОСОБА_18 не пам`ятає. У 2016 році вона працювала на посаді інспектора та чергувала на першому поверсі відділу поліції, де відповідала за реєстрацію всіх відвідувачів у журналі відвідувань. За її словами, під час допуску відвідувачів завжди запитували прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання, куди саме прямує особа, а також фіксували дату та час прибуття. ОСОБА_41 зазначила, що в день, про який йде мова, вона не чергувала, записи в журналі не були зроблені її рукою, а також підкреслила, що почерк у журналі не належить ОСОБА_20 .

ОСОБА_42 (Т.6 а.с.231, 239-240) допитаний в якості свідка в судовому засіданні пояснив, що не знайомий з ОСОБА_20 . В 2016 році працював адвокатом (наразі він військовослужбовець), мав офіс на АДРЕСА_4 . До нього звернулися родичі ОСОБА_18 з проханням надання допомоги та повідомленням про зникнення ОСОБА_18 , їхнім припущенням, що його викрали та десь утримують, а саме в органах поліції. Було укладено договір про надання юридичної допомоги та викликано до офісу 102 для зафіксування заяви про зникнення особи. Відомо, що ОСОБА_18 офіційно не затримували.

Тільки один раз він прийшов до ВП № 2 ХРУП № 3 ГУ НП в Х/о та з`ясував у працівників ВП №2, що ОСОБА_18 дійсно перебував у райвідділі 27.02.2016, але його відпустили та надали повістку на 29.02.2016. За словами свідка, ОСОБА_18 повідомив через деякий час, що його затримали, тримали в РВ в підрозділі карного розшуку, був пристебнутий кайданками до лавки в коридорі, а утримував його слідчий Конопля. Тілесні ушкодження були у вигляді почервоніння на руках (від кайданів), здійснювали моральний, психологічний тиск, щоб надав відповідні свідчення, жодних документів не підписував. Розповів, що його вивели з заднього двору РВ. Прізвище ОСОБА_20 жодного разу не називав.

Не відомо, чи звертався ОСОБА_18 до медичних закладів, до РВ з ним також не приїжджав. Договір було укладено на одноразову консультацію, більше він ОСОБА_18 не бачив.

Свідок ОСОБА_43 (Т.5 а.с.115-116) повідомив суду, що у 2016 році обіймав посаду начальника відділення поліції на станції ІНФОРМАЦІЯ_21 . Його обов`язки під час чергування полягали у здійсненні загального контролю за діяльністю підрозділу. Інформацією щодо ОСОБА_18 він не володіє, оскільки перевірка відвідувачів райвідділу не входила до кола його обов`язків. Зазначив, що під час його чергування жодних надзвичайних подій не було.

Свідок ОСОБА_44 (Т.5 а.с.117-118) під час допиту в судовому засіданні повідомив, що у 2016 році працював у відділенні поліції Холодногірського району. Пам`ятає, що приймав заяву про зникнення чоловіка на термін не більше двох діб, прізвище було не слов`янське, можливо і ОСОБА_18 . Але цікавим був той факт, що до заяви було прикладено пояснення від цієї особи про визнання провини, але йому соромно йти до РВ. У зв`язку з чим було припинено розгляд заяви про зникнення людини. Зазначив, що заява та пояснення були надруковані, однак жодних деталей він не пам`ятає. В поясненнях також було написано, що його ( ОСОБА_18 ) відпустили додому і йому соромно.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_45 (Т.5 а.с.88-89) пояснив, що з ОСОБА_20 вони колеги, підтримують добрі стосунки. У 2016 році працював оперативним уповноваженим карного розшуку в ІНФОРМАЦІЯ_15 , перебував на другому поверсі. Заявив, що нічого не пам`ятає і не бачив, під час його чергування, йому не було відомо про утримання когось, бо здебільшого був на виїздах.

Свідок ОСОБА_46 (Т.5 а.с.84-85) зазначив під час допиту, що наразі він пенсіонер, під час подій 28.02.2016 працював оперативним уповноваженим карного розшуку ІНФОРМАЦІЯ_22 , кабінет був на другому поверсі. Також зазначив, що нічого не пам`ятає, нічого не бачив і не має жодного відношення до справи.

ОСОБА_47 допитана в якості свідка з ІНФОРМАЦІЯ_23 (Т.5 а.с.112-113) повідомила суду, що знає ОСОБА_20 , оскільки вони були колегами, разом працювали. 28 лютого 2016 року вона працювала слідчим у ІНФОРМАЦІЯ_13 , чергувала з 28 на 29 лютого 2016, але нічого не пам`ятає про той період. Вона зазначила, що її кабінет № 41 був розташований або на другому, або на третьому поверсі. ОСОБА_48 стверджує, що не бачила ОСОБА_18 і навіть не чула це прізвище до моменту судового засідання. Вона не пам`ятає, чи викликали ОСОБА_49 , оскільки всі записи робить черговий у відповідному журналі. За її словами, Карчаву в РВ не утримували.

Свідок ОСОБА_50 (Т.5 а.с.110-111) повідомив суду під час допиту, що у 2016 році працював помічником чергового ВП №2 ХРУП № 3 ГУ НП в Х/о, обіймає цю посаду і зараз. ОСОБА_51 не знає ОСОБА_18 , ніхто зі скаргами не звертався щодо незаконного утримання особи в РВ. Він підтвердив, що зазвичай всі особи проходять через чергового на першому посту, всіх обов`язково записують до журнала відвідувань, більше 3 годин нікого не тримають, ніколи нікого не залишають на ніч в РВ, так як відсутні камери для затриманих. Він зазначив, що двері до карного розшуку з кодовим замком, у двір можна вийти як з другого поверху, так і з першого. З вулиці потрапити у двір неможливо, двері відчиняються лише зсередини. Автомобілі співробітників він не знає. З двору також можна піднятися на другий поверх.

Свідок ОСОБА_52 (Т.5 а.с.106-107) пояснив суду під час допиту, що працював у ІНФОРМАЦІЯ_20 , а у 2016 році обіймав посаду у ІНФОРМАЦІЯ_20 . Жодних особистих відносин з ОСОБА_20 у нього не було, лише службові, як у колег. Вони працювали в різних приміщеннях. ОСОБА_53 зазначив, що з 27 лютого по 28 лютого він був черговим та знаходився в ІНФОРМАЦІЯ_13 на АДРЕСА_2 . Про ОСОБА_18 йому нічого не відомо, скарг чи зауважень щодо нього не надходило.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_54 (Т.6 а.с.54-55) повідомив, що є військовослужбовцем і знайомий з ОСОБА_20 , так як вони разом працювали. Він має лише позитивні враження про нього. 29 лютого 2016 року він працював помічником чергового у ІНФОРМАЦІЯ_20 . До його обов`язків входило виконання вказівок чергового. В ту зміну безладів на роботі не було, а з ким саме чергував, він не пам`ятає. На питання, хто записує цивільних у журнал, він відповів, що їх записують на першому посту, а сам він знаходиться в черговій частині, через скло, робив записи лише у книзі візитів громадян. ОСОБА_55 пам`ятає, що когось затримували того дня. Начальник РВ перевіряє журнал відвідувань один раз на день. ІНФОРМАЦІЯ_24 завжди були зачинені, і відкрити їх можна було лише з чергового входу. Карчава свідок не знає, в той день ніхто не звертався ані зі скаргами, ані з заявами щодо зникнення особи.

Згідно клопотання прокурора, яке підтримали учасники процесу, судом досліджено в судовому засіданні показання свідківОСОБА_56 та ОСОБА_57 , які надавалися ними під час минулого судового розгляду, оскільки вказані свідки не з`являлися на виклики, поштова кореспонденція поверталась з відмітками про їх відсутність за адресою мешкання, судом направлялись запити до ІНФОРМАЦІЯ_25 , згідно відповіді якої (Т.6 а.с.44, 47-48, 74, 85), свідки ОСОБА_56 та ОСОБА_57 виїхали за межі України під час воєнних дій та не повернулися до України, у зв`язку з чим неможливо забезпечити їх участь в судовому засіданні та безпосередньо допитати.

Суд зазначає, що показання, які особа надавала під час минулого судового розгляду, не можуть вважатися недопустимими доказами лише на тій підставі, що неможливо було забезпечити явку такої особи під час іншого судового розгляду. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №127/19452/16-к.

Так, ВС зазначив, що принцип безпосередності дослідження доказів спрямований передусім на забезпечення права сторін на перехресний допит особи, яка дає показання, що дає стороні можливість з`ясувати всі обставини, які вона вважає важливими для вирішення справи, уточнити показання свідка та поставити під сумнів ті чи інші повідомлення особи або її репутацію. Щодо сторони захисту, то це право забезпечується також і пунктом «d» частини 3 статті 6 Конвенції, щодо якого Європейський суд з прав людини зазначав ще до того, як визнати особу винуватою, усі докази проти неї мають зазвичай бути представлені в її присутності під час публічного розгляду з метою надати можливість для спростування. Виключення з цього принципу є можливими, але не можуть порушувати права захисту, які, як правило, вимагають, щоб обвинуваченому була надана адекватна та відповідна можливість викликати та допитати свідка проти нього, або коли свідок надає показання, або на наступних етапах провадження.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що засаді безпосередності, як і будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах, що кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 750/5745/15-к (провадження № 51-10195 км 18).

Крім того, в умовах воєнного стану згідно з ч. 11 ст. 615 КПК показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

Таким чином, положення ч.4 ст. 95 КПК України, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, не може тлумачитися як безумовна заборона використання показань, які особа давала перед іншим складом суду у тій же справі.

Стаття 225 КПК України передбачає в певних випадках можливість судового допиту особи під час досудового розслідування, і такі показання є допустимими за умови дотримання порядку, передбаченого вказаною нормою права. Найбільш істотними складовими цього порядку є здійснення допиту перед суддею в судовому засіданні, участь сторін та дотримання правил допиту, передбачених для судового розгляду.

Свідок ОСОБА_58 під час допиту в судовому засіданні 18.09.2017 повідомила, що вона є невісткою потерпілого ОСОБА_18 . В 2016 році в лютому, дату точно не пам`ятає, але це була субота, її свекруха сказала, що не бачила ОСОБА_18 цілий день, він не повернувся додому, телефон вимкнений, інколи періодично з?являвся на зв`язку, але все одно додзвонитись було неможливо. Почали хвилюватись, в суботу з ранку почали телефонувати всім друзям та знайомим, щоб його знайти, але ніхто нічого не знав. Один зі спільних знайомих, хто саме вона не пам`ятає, повідомив, що бачив ОСОБА_13 , коли він заходив до ІНФОРМАЦІЯ_12 з двома чоловіками. Вони зателефонували адвокату, він порекомендував їм звернутися до РВ та дізнатися, чи перебуває ОСОБА_18 в РВ. До РВ вони прийшли в понеділок, оскільки в неділю відділ поліції не працював, але їм сказали, що такого чоловіка не затримували, його викликали на понеділок на допит до слідчого. Показали журнал відвідувачів, прізвище ОСОБА_18 там не значилося. Десь через 20 хвилин ОСОБА_18 вивели з РВ в поганому стані. Його не годували, він був голодний, але не був побитий, тілесних ушкоджень у нього не бачили. Мебонія стверджує, що ОСОБА_18 не годували три дні. Телефон йому віддали, але він сидів у наручниках, і на зап`ястях було видно синці. Вона бачила Білецького в РВ, і він був ввічливий, заспокоїв їх та сказав не хвилюватися. Сам ОСОБА_13 потім розповів, що його затримали двоє чоловіків, щось питали, потім завели через двір до райвідділу, до слідчого. Він сидів у наручниках, після яких у нього були синці на руках. Також розповідав, що робітники поліції брали у нього телефон та щось там дивились. Після цих подій, вдома, її свекру стало погано, боліла голова, у зв`язку з чим вони вимушені були звернутися за медичною допомогою до ІНФОРМАЦІЯ_26 . Зауважила. шо ОСОБА_9 не виводив потерпілого ОСОБА_13 з ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Свідок ОСОБА_59 повідомила, що є дружиною потерпілого ОСОБА_18 , не розуміє державної мови та погано розмовляє російською, так як за національністю грузинка. 27 лютого 2016 року вранці, це була субота, її чоловік ОСОБА_13 вийшов з дому та не повернувся, вона постійно телефонувала йому, але він не відповідав. Ввечері він також не з`явився додому і не телефонував. Такого ніколи не було, тому вона почала телефонувати знайомим, друзям, шукала чоловіка. Один з них повідомив, хто не пам?ятає, що її чоловіка бачили біля ОСОБА_60 . У понеділок вони разом з невісткою поїхали до РВ, там їм відповіли, що такого чоловіка не затримано, в понеділок він був викликаний на допит до слідчого, який триває, через деякий час ОСОБА_13 вивели, стан його був «неважний». Пояснила, що до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_12 вона не заходила, заходила тільки її невістка. ОСОБА_13 пояснив потім, що його затримали, надягли кайданки та здійснювали допит у слідчого. Зазначив, що його не били. Тілесних ушкоджень у нього не було. Вже вдома у чоловіка розболілася голова і вони звернулися до лікаря в лікарню. Зазначила, що бачила ОСОБА_9 біля відділення поліції, але це не він виводив її чоловіка ОСОБА_18 з ВП.

Показання свідків ОСОБА_61 та ОСОБА_62 в частині відомостей, що ОСОБА_18 нібито провів декілька днів у ІНФОРМАЦІЯ_27 пристебнутим до лавочки кайданками, суд сприймає критично, та не приймає до уваги, оскільки дані свідки надали показання зі слів потерпілого ОСОБА_18 та очевидцями зазначених подій не були.

Крім того, згідно ч.6 ст.97 КПК України, покази з чужих слів не можуть бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.

До того ж, вони зазначили, ОСОБА_18 не звертався ані в поліцію, ані в прокуратуру з заявами про спричинення йому тілесних ушкоджень або застосування насильства щодо нього співробітниками поліції.

Потерпілий ОСОБА_18 також при допиті пояснив, що ОСОБА_9 він не знає, кайданки він не застосовував та не спричиняв будь-які болісні дії відносно нього, не катував, не застосовував силу, психологічне насильство.

Аналізуючи показання свідків та потерпілого, суд вважає, що їх показання по своїй суті та змісту не доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.365 КК України, а навпаки, виправдовують обвинуваченого, свідчать на користь позиції сторони захисту щодо його невинуватості.

Від допиту свідків ОСОБА_63 , яка виїхала за межі України (Т.6 а.с.109, 127, 131). ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , який проходить службу в збройних силах (Т.6 а.с.26-33) ОСОБА_70 , ОСОБА_71 прокурор в судовому засіданні 17.12.2024 року відмовився (Т.6 а.с.141-143).

Від допиту свідків ОСОБА_72 , ОСОБА_73 прокурор в судовому засіданні 22.05.2025 року відмовився (Т.6 а.с.241, 242).

Жоден з допитаних свідків не вказав на ОСОБА_9 як на особу, яка завдавала психологічне або фізичне насильство ОСОБА_13 , застосовувала спеціальні засоби, які є болісними та такими, що ображають особисту гідність потерпілого, або вчиняла інші дії, за відсутності ознак катування.

Взагалі жоден з вказаних свідків не вказав на ОСОБА_9 як на особу, що вчиняла протиправні дії відносно потерпілого ОСОБА_13

VІ.ІІ. Письмові докази.

З метою обґрунтування обвинувачення сторона обвинувачення посилалась на наступні письмові докази, які були досліджені та оцінка яких була надана судом, зокрема:

- повідомлення адміністрації КЗОЗ « ІНФОРМАЦІЯ_28 » на ім`я прокурора Дзержинського району м. Харкова від 04.03.2016 року про звернення ОСОБА_13 за медичною допомогою з діагнозом 3ЧМТ, відповідно якої до них 04.03.2016 р. звернувся ОСОБА_13 з приводу тілесних ушкоджень, спричинених, за його повідомленням, працівниками поліції. Встановлений діагноз: струс головного мозку (анамнестичний). Забій м`яких тканин голови. Забій грудної клітини. Забій, гематоми в області обох променезап`ясткових суглобів. Первинні повідомлення були надані КЗОЗ « ІНФОРМАЦІЯ_29 » 27.02.2016 (Т.2 а.с.1).

Захисник обвинуваченого просив суд визнати вказане повідомлення неналежним та недопустимим доказом, так як не відповідає положенням ст. 84 та 99 КПК України, а тільки свідчить про факт звернення ОСОБА_13 до медичного закладу. Дане повідомлення не містить будь-яких доказів, що тілесні ушкодження ОСОБА_13 були отримані у ІНФОРМАЦІЯ_13 та саме від ОСОБА_9 .

Суд зазначає, що вказане повідомлення спрямоване в правоохоронні органи відповідно до спільного наказу ІНФОРМАЦІЯ_30 та ІНФОРМАЦІЯ_31 від 10.05.1993 року №307/105 ( зі змінами від 29.01.2013р.) за підписом головного лікаря ОСОБА_74 та не містить попередження заявника про кримінальну відповідальність за ст.ст. 383, 384 КК України, не зазначено, ким прийнята ця заява, яка саме особа попереджала заявника про кримінальну відповідальність, на заяві відсутня резолюція посадової особи правоохоронного органу про доручення окремому працівнику проводити будь які слідчі чи інші дії, приймати рішення щодо внесення відомостей до ЄРДР, встановлення правової кваліфікації злочину.

Відповідно до положень ч.4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Враховуючи зазначене, а також враховуючи наведені показання потерпілого ОСОБА_13 в судовому засіданні, суд вважає заяву (повідомлення) головного лікаря КЗОЗ « ІНФОРМАЦІЯ_28 » ОСОБА_74 про вчинення злочину недопустимим доказом, тому цей доказ не може бути покладений в основу вироку суду.

- копія консультативного висновку лікаря-спеціаліста КЗОЗ « ІНФОРМАЦІЯ_29 » від 02.03.2016 року, відповідно якого у ОСОБА_13 встановлено діагноз: струс головного мозку (анамнестичний). Забій м`яких тканин голови. Забій грудної клітини. Забій, гематоми в області обох променезап`ясткових суглобів(Т.2 а.с.4);

- копія висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи № 188/2016 від 03.03.2016, згідно якого у ОСОБА_13 синець на правому передпліччі, який утворився від травматичної дії тупого предмета за механізмом удару - сдавлення та міг бути отриманий не пізніш 02.03.2016 р. і цілком можливо у термін, на який він посилається 27.02.2016. За ступенем тяжкості вказане ушкодження відноситься на легких тілесних ушкоджень(Т.2 а.с.5);

- висновок судово-медичної експертизи №1538-ая/15 від 21.03.2016 року, відповідно до якого у ОСОБА_13 мав місце синець на правому передпліччі, який утворився від травматичної дії тупого предмета за механізмом удару - сдавлення та міг бути отриманий не пізніш 02.03.2016 р. і цілком можливо у термін, на який він посилається. За ступенем тяжкості вказане ушкодження відноситься на легких тілесних ушкоджень. Синець на внутрішній поверхні нижньої третини правого передпліччя на кордоні з променезап`ясткових суглобів у ОСОБА_13 розташовується в такій анатомічній частині тіла, яка доступна для заподіяння ушкодження власною рукою (Т.2 а.с.6);

Захисник обвинуваченого просив суд визнати вказані висновки неналежними та недопустимими доказами, так як не відповідають положенням ст. 84 та 99 КПК України в розумінні - докази у кримінальному проваджені, а тільки свідчить про факт звернення ОСОБА_13 до медичного закладу та не містять будь-яких доказів, що тілесні ушкодження ОСОБА_13 були отримані у ІНФОРМАЦІЯ_13 та саме від ОСОБА_9 .

Суд приймає до уваги твердження захисника обвинувачення та вважає вказані висновки документами, які підтверджують наявність у потерпілого ОСОБА_13 тілесних ушкоджень у вигляді синця на передпліччі. Проте вказані висновки є похідними від пояснень самого потерпілого та не ідентифікують особу, яка могла завдати це ушкодження.

Згідно з практикою Верховного Суду, зокрема колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 22.04.2021 у справі 703/2325/14-к, провадження № 51-521км21 надала висновок, відповідно якого для визнання висновку експертизи належним доказом потрібен причинно-наслідковий зв`язок між тілесними ушкодженнями та діями обвинуваченого. Висновок судово-медичної експертизи свідчить лише про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень і сам по собі не може бути доказом винуватості особи у спричиненні таких ушкоджень».

Таким чином, суд вважає, що консультативний висновок лікаря-спеціаліста КЗОЗ « ІНФОРМАЦІЯ_29 » від 02.03.2016, висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи № 188/2016 від 03.03.2016, висновок судово-медичної експертизи №1538-ая/15 від 21.03.2016 не доводять причетність ОСОБА_9 до спричинення ОСОБА_13 вказаних пошкоджень, оскільки вони є похідними від свідчень ОСОБА_13 .

Крім того, потерпілий під час допиту жодного разу не підтвердив факту спричинення йому тілесних ушкоджень саме ОСОБА_9 .

Тілесні ушкодження отримані ОСОБА_13 згідно до його свідчень, внаслідок падіння на підлогу.

- витяг про реєстрацію телефонограми від 29.02.2016 року, яка надійшла від адвоката ОСОБА_75 про зникнення ОСОБА_13 . Відповідно телефонограми, адвокат ОСОБА_76 повідомив про незаконне затримання ОСОБА_13 працівниками Ленінського ВП (Т.2 а.с.6).

Захисник обвинуваченого просив суд визнати вказаний витяг неналежним та недопустимим доказом, так як не відповідає положенням ст. 84 та 99 КПК України, має статистичний характер, не містить фактичних даних, що доводить вину обвинуваченого та не був отриманий як доказ у кримінальному проваджені, а тільки долучений до кримінальної справи не відомо коли та яким способом.

Суд звертає увагу, що кримінальне провадження № 0000260 внесено до ЄРДР 12.03.2016 року за ч.2 ст. 365 КК України. В той же час повідомлення адвоката ОСОБА_75 стосується незаконного затримання, що кваліфікується за ч.1 ст. 371 КК України. Але за даною статтею відомості до ЄРДР внесені не були.

Таким чином, витяг про реєстрацію телефонограми від 29.02.2016 року свідчить про порушення ч.3 ст. 214 КПК України, де зазначено, що «Здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом».

Відповідно правової позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду щодо недопустимості доказів, зібраних до внесення відомостей до ЄРДР, викладеної в офіційній практиці: «Всі докази, зібрані до внесення відомостей до ЄРДР, визнаються недопустимими».

До того ж, згідно ч. 1 ст. 214 КПК України, досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей до ЄРДР.

З огляду на викладене, суд вважає доводи захисника обґрунтованими та визнає вказаний доказ - витяг про реєстрацію телефонограми від 29.02.2016, як неналежний, який жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, в якому він обвинувачуєтьсята не приймає до уваги.

- судом оглянутий протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.03.2016 року, складений слідчим в ОВС першого СВ СУ прокуратури Харківської області ОСОБА_77 в приміщенні кабінету № 8 прокуратури Харківської області в присутності двох понятих ОСОБА_73 , ОСОБА_72 , без застосування технічних засобів фіксації, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_13 вказав, що впізнає чоловіка, який зображений на фото №3 ( ОСОБА_9 ) за зовнішнім виглядом, очам, формі обличчя, який наніс йому 2 удари в область грудної клітини та затримав його 27.02.2016, знаходився з ним до 29.02.2016 в приміщенні Ленінського РВ (Т.2 а.с.7-15).

Захисник обвинуваченого просив суд визнати вказаний протокол пред`явлення особи для впізнання від 30.03.2016 року неналежним та недопустимим доказом, так як складений з порушенням вимог ст.ст.84, 86 КПК України, ст.228 КПК України, а саме: містить зображення осіб різної статури, з різкими відмінностями, не кольорові фотокартки, а тільки роздруковані чорно-білі фото на папері працівників поліції, без відео та фото фіксації, що унеможливлює встановити колір очей та волосся, зріст та статуру.Крім протокол складено українською мовою, без залучення перекладача, хоча слідчому було достовірно відомо, що ОСОБА_13 є громадянином Грузії, навчався в грузинській школі, українською мовою не володіє зовсім.

Суд вважає клопотання захисника обвинуваченого таким, що підлягає задоволенню та визнає протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками неналежними та недопустимими доказами з огляду на наступне.

Так, відповідно до приписів, встановлених у частинах 1, 2, 6, 7 ст.228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. За необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Проте в ході впізнання особи за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_13 встановлений у ст. 228 КПК України порядок порушено.

Так, відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками потерпілий зазначив, що може впізнати особу по рисам обличчя та очам.

Як вбачається із наданих стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження, для проведення зазначеної слідчої дії - впізнання за фотознімками, дані фотознімки на 4 аркушах містять роздруковані чорно-білі фото на папері працівників поліції, що унеможливлює встановити колір очей та волосся, зріст та статуру, фотознімки некольорові, неможливо встановити колір волосся, очей тощо, вказана слідча дія проводилася без відео та фото фіксації,

Крім того, з наданих фотознімків вбачається, що особи на фотознімках мають різкі відмінності у зовнішності та віці.

Згідно зі ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Крім того, під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_13 неодноразово зазначав, що впізнання було помилковим.

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України, показання в суді мають переважну силу. ЄСПЛ у справі "Люлін проти України" наголосив, що процес ідентифікації має бути об`єктивним і підтвердженим в суді.

До того ж, в судовому засіданні достеменно підтверджено як самим потерпілим, так і свідками: дружиною ОСОБА_57 та невісткою ОСОБА_56 , що ОСОБА_13 не розуміє українську мову, погано говорить і погано розуміє російську мову. В той же час, при проведенні слідчої дії протокол було складено українською мовою, без залучення перекладача, хоча слідчому було достовірно звісно, що ОСОБА_13 є громадянином Грузії, навчався в грузинській школі, та не володіє українською мовою. Як заявляв під час допиту в суді потерпілий ОСОБА_13 , протокол впізнання він сам не читав, йому його зачитали, а він тільки поставив підпис, хоча не розумів, за що саме розписується.

Таким чином, дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_13 суд не приймає до уваги, оскільки вони отримані з порушенням порядку, встановленого Кримінальним процесуальним законом, та є неналежним та недопустимим доказом, таким, що не може бути покладений в основу вироку суду.

- копія з журналу розстановки нарядів на 27.02.2016 (Т.2 а.с.15-17, 64-66).

Суд зазначає, що вказаний доказ жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, в якому він звинувачується;

- довідка про відеокамери від 22.03.2016 року, відповідно до якої в адміністративній будівлі ІНФОРМАЦІЯ_32 встановлено 8 відеокамер: вхід, двір, хол, пост №1, вхід до КЗД;, КЗД №1, оперативна зала чергової частини, кімната чищення зброї. Термін зберігання інформації з даних відеокамер складає 20 діб. Видалення записів проводиться автоматично шляхом перезапису. Дана довідка не містить жодних даних про конкретні події чи осіб, не встановлює участі ОСОБА_9 в інкримінованих йому діях (Т.2 а.с.18).

Суд зазначає, що вказаний доказ жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, у вчиненні якого він обвинувачується.

- відомості особового складу ІНФОРМАЦІЯ_33 , які перебували у слідчо-оперативних групах та добровільному наряді у період часу з 26.02.2016 по 01.03.2016. Не містить даних про конкретні дії ОСОБА_9 та не підтверджує або не спростовує будь-які обставини кримінального правопорушення (Т.2 а.с.19-27).

Суд зазначає, що вказаний доказ жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, у вчиненні якого він обвинувачується.

- в судовому засіданні досліджено копію та оригінал журналу № 3 обліку доставлених, відвідувачів та запрошених ІНФОРМАЦІЯ_34 , відповідно до якого за з/п 1814, 27.02.2016 р. о 10:05 год. ОСОБА_13 доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_35 (відділ кримінальної поліції), по матеріалу о 13:05 ОСОБА_13 залишив ОВС, зазначив, що претензій немає.

Запис від 29.02.2016 під № 1848 з часом 16-00 ОСОБА_13 доставлений до ОКП (відділ кримінальної поліції), по матеріалу о 19:00 ОСОБА_13 залишив ОВС, зазначив, що претензій немає (Т.2 а.с.28-62, 230).

Суд зазначає, що вказаний доказ жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, у вчиненні якого він обвинувачується.

- схема оповіщення особового складу ІНФОРМАЦІЯ_36 від 02.01.2015, складена в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 в Х/о ОСОБА_78 . Не встановлює обставин вчинення чи невчинення ОСОБА_9 протиправних дій (Т.2 а.с.63)

Суд зазначає, що вказаний доказ жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до скоєння злочину, за яким він обвинувачується.

- план розміщення особового складу ІНФОРМАЦІЯ_37 у адмінбудівлі за адресою: АДРЕСА_2 (Т.2 а.с.67-76).

Захисник обвинуваченого просив суд визнати вказані докази: довідку про відеокамери від 22.03.2016 року, відомості про особовий склад ІНФОРМАЦІЯ_5 , журнал обліку доставлених (запис №1814 від 27.02.2016), схему оповіщення особового складу від 02.01.2015, журнал розстановки нарядів на 27.02.2016, план розміщення особового складу неналежними та недопустимими доказами, так як не відповідає положенням ст. 84 та 99 КПК України, мають статистичний характер, не містить фактичних даних, що доводить вину обвинуваченого, не встановлюють обставин вчинення або невчинення ОСОБА_9 протиправних дій.

ЄСПЛ у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" вказав, що формальні документи не можуть підміняти фактичну доказову базу.

Дані докази жодним чином не підтверджують причетність ОСОБА_9 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365КК України, та не містять будь-яких відомостей на підтвердження обставин, викладених у обвинувальному акті.

- лист головного лікаря КЗОЗ « ІНФОРМАЦІЯ_29 » від 29.03.2016 за №01/694 ОСОБА_79 про звернення ОСОБА_13 до кабінету політравми приймального відділення (амбулаторно) 02.03.2016 та був оглянутий лікарями: хірургом ОСОБА_80 , травматологом ОСОБА_81 , нейрохірургом ОСОБА_82 , додано копію журналу реєстрації амбулаторних хворих (Т.2 а.с.77-79).

- інформація з ІНФОРМАЦІЯ_38 про стан досудового розслідування кримінального провадження №0000667 від 25.02.2016 р. з копією матеріалів: витяг з ЄРДР за заявою ОСОБА_12 , заява ОСОБА_12 та протокол його допиту, протокол пред`явлення особи для впізнання від 29.02.2016 р. з доданими до нього ілюстративним матеріалом, відповідно до якого, потерпілий ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_13 як особу, яка причетна до сконання кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_12 , поясненнями ОСОБА_13 , заява ОСОБА_29 , в якій він зізнався у скоєнні ним кримінального правопорушення відносно ОСОБА_12 ; протокол пред`явлення особи для впізнання від 03.03.2016 р. з доданими до нього ілюстративним матеріалом, відповідно до якого, потерпілий ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_29 , як особу, яка причетна до сконання кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_12 , пояснення ОСОБА_29 ; повідомлення про підозру ОСОБА_29 за ч.2 ст.186 КК України, клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_29 від 03.03.2016 р., протокол допиту підозрюваного ОСОБА_29 від 04.03.2016 р., клопотання про тимчасовий доступ до речей від 04.03.2016 р.,ухвала ІНФОРМАЦІЯ_39 від 04.03.2016 р. ухвала Ленінського р/с м. Харкова від 04.03.2016 р., протокол тимчасового доступу до речей і документів від 04.03.2016 р., протокол проведення слідчого експерименту від 04.03.2016 р., та ілюстративний матеріал до нього, постанова про призначення судово-товарознавчої експертизи від 01.03.2016 р., висновок експерта №1625 від 24.03.2016 р., та ілюстративний матеріал до нього, постанова про визнання речовим доказом та повернення потерпілій стороні від 26.03.2016 р., протокол пред`явлення речей для впізнання від 26.03.2016 р., протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 29.03.2016 р., протокол проведення слідчого експерименту від 30.03.2016 р., протокол одночасного допиту осіб від 30.03.2016 р., протоколи пред`явлення перегляду відеозапису від 30.03.2016 р., обвинувальний акт відносно ОСОБА_29 за ч. 2 ст. 186 КК України (Т.2 а.с.93-217).

Захисник обвинуваченого просив суд визнати вказані докази неналежними в розумінні положень КПК України, так як зазначені документи є процесуальними в іншому кримінальному проваджені та не підтверджують вину ОСОБА_9 .

Згідно з практикою ККС ВС, самі по собі повідомлення про підозру, ухвали суду, протоколи пред`явлення іншій особі або обвинувальний акт в іншій справі не є належними доказами вини іншої особи.

ЄСПЛ у справі "Бочан проти України" наголосив на необхідності прямого зв`язку між доказами та особою обвинуваченого.

Таким чином, суд вважає, що вказані докази жодним чином не доводять причетність ОСОБА_9 до вчинення злочину, за яким він обвинувачується, оскільки потерпілий в судовому засіданні причетність ОСОБА_9 категорично заперечував.

- протокол слідчого експерименту від 25.05.2016, проведеного слідчим в ІНФОРМАЦІЯ_40 ОСОБА_83 в приміщенні адміністративної будівлі ІНФОРМАЦІЯ_32 за адресою: АДРЕСА_2 , за участю потерпілого ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_84 , в присутності понятих ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , з використанням відеозапису на камеру Sоny HDR-XR550, в ході якого потерпілий на місці показав та розповів про обставини перебування проти волі в період часу з з 27.02.2016 по 29.02.2016 включно в приміщенні адміністративної будівлі ІНФОРМАЦІЯ_37 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , до якого додано диск з відеозаписом слідчої дії, який було досліджено у судовому засіданні. Під час слідчого експерименту ОСОБА_13 жодного разу не вказав на ОСОБА_9 , але зазначив, що працівниками поліції йому було нанесено два удари невеликої сили з метою дізнатися про події щодо пограбування ОСОБА_16 . Потерпілий постійно плутається в датах: чи події відбувалися 27.02.2016, чи 28.02.2016, чи 29.02.2016, не зазначає, що падав, чи вдарився (Т.2 а.с.231-235).

Стороною захисту заявлено клопотання про визнання цього доказу недопустимим внаслідок порушення вимог ст.ст.84,86 КПК України щодо отримання доказів з порушенням порядку, встановленого цим Кодексом, а саме: під час дослідження відеозапису слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_13 на місці повторював за особою, яка проводила слідчий експеримент штучно обрані покази. Крім того, слідча дія проведена з порушенням діючого КПК без дозволу слідчого судді на проведення слідчої дії в приміщенні адміністративної будівлі. Так, згідно з офіційною практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, будь-які слідчі дії, в тому числі, обшук, огляд житла чи службового приміщення мають проводитись виключно на підставі ухвали слідчого судді, незалежно від форми власності чи статусу приміщення.

Цю позицію чітко підтверджено в ухвалі ККС ВС від 29 січня 2019 року у справі №466/896/17, яка також опублікована у «Віснику кримінального судочинства» № 2 за 2019. До того ж, цей протокол не фіксує конкретних дій ОСОБА_9 , взагалі відсутня інформація про його присутність.

ЄСПЛ у справі "Абу Зейд проти Болгарії" наголошував, що доказ має встановлювати участь конкретної особи, а не лише описувати загальну ситуацію, як це зроблено в протоколі слідчого експерименту. Тем більш, що він проводився за фактом незаконного затримання потерпілого ОСОБА_13 , по якому відомості до ЄРДР не внесені.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19), приписи ч.4 ст.95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку передбаченому ст. 225 КПК, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів, згідно зі ст. 95 КПК. При цьому показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

Відповідно до рішення Об`єднаної палати легітимна мета слідчого експерименту досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження.

Зі змісту статті 85 КПК випливає, що належними є докази, які не тільки прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню і зазначені у статті 91 КПК, а й ті докази, які підтверджують існування чи відсутність інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 99 КПК складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій за умови наявності в них відомостей, які можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, належать до документів, які є відповідно до частини 2 статті 84 КПК процесуальними джерелами доказів.

З огляду на викладене, показання потерпілого ОСОБА_13 , надані ним під час слідчого експерименту 25.05.2016, не можуть бути взяті до уваги судом в якості беззаперечного доказу винуватості ОСОБА_9 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст.365 КК України, оскільки вони не містять жодних відомостей про вчинення з боку ОСОБА_9 дій, які супроводжувались насильством, застосуванням спеціальних засобів та болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

Тому суд вважає, що вказаний доказ жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, у вчиненні якого він обвинувачується.

- висновок судово-медичної експертизи №3207-ая/15 від 23.06.2016, відповідно до якого у ОСОБА_13 мав місце синець на правому передпліччі, який утворився від травматичної дії тупого предмета за механізмом удару-сдавлення та міг бути отриманий не пізніш 02.03.2016 р. і цілком можливо у термін, на який він посилається. За ступенем тяжкості вказане ушкодження відноситься на легких тілесних ушкоджень. При проведенні судово-медичної експертизи 03.03.2016 р. у ОСОБА_13 яких-небудь ушкоджень в ділянці грудної клітини не було, у зв`язку з цим, оцінити його свідчення з судово-медичної точки зору, викладені в протоколі проведення слідчого експерименту, не є можливим. Слід зазначити, що при опитуванні ОСОБА_13 та в протоколі слідчого експерименту механізм утворення синця на правому передпліччі не відображений (Т.2 а.с.236-237).

Вказаний висновок судово-медичної експертизи №3207-ая/15 від 23.06.2016 фіксує лише синці без встановлення механізму їх виникнення та не містить будь-яких вказівок на ОСОБА_9 , є похідним документом та не може бути доказом будь-яких протиправних дій обвинуваченого щодо ОСОБА_13 .

Суд вважає, що вказаний доказ жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до злочину, у вчиненні якого він обвинувачується. Крім того, під час огляду судом допиту потерпілого в судових засіданнях, ОСОБА_13 причетність ОСОБА_9 категорично заперечував.

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 25.05.2016, відповідно до якого виявлено до вилучено матеріал ЖЕО №3218 від 29.02.2016 за заявою ОСОБА_75 на 12 арк. та журнал №3 обліку доставлених та відвідувачів та запрошених ІНФОРМАЦІЯ_3 , інв. справа №148 на 100 арк. (Т.2 а.с.238-241).

Суд вважає, що вказаний доказ жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, а лише фіксує сам факт доступу до вищевказаних документів.

- постанова слідчого в ІНФОРМАЦІЯ_40 ОСОБА_83 від 25.05.2016 про визнання речовими доказами матеріала ЖЕО №3218 від 29.02.2016 за заявою ОСОБА_75 на 12 арк. та журналу №3 обліку доставлених та відвідувачів та запрошених ІНФОРМАЦІЯ_3 , інв. справи №148 на 100 арк. (Т.2 а.с.242-243).

- копія доручення про проведення слідчих (розшукових) дій в порядку ст.40 КПК України від 25.02.2016 слідчого ОСОБА_87 на ім?я начальника ІНФОРМАЦІЯ_41 з вказівкою про встановлення осіб, причетних до скоєння злочину за заявою ОСОБА_12 (Т.2 а.с.248)

Стороною захисту заявлено клопотання про визнання цього доказу неналежним та недопустимим відповідно ст. 85 КПК України, так як доручення є внутрішнім документом в іншій кримінальній справі, яка не стосується кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 . Цей рапорт не містить доказових фактів відносно ОСОБА_9 , не підтверджує або не спростовує жодну обставину події.

Суд вважає, що вказаний доказ жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до злочину, у вчиненні якого він обвинувачується.

- матеріал звернення ОСОБА_75 від 29.02.2016 щодо встановлення місця перебування ОСОБА_13 , якого ніби то 27.02.2016 затримали працівники поліції та з ним пропав зв`язок (ЖЕО № 3218 від 29.02.2016) (Т.2 а.с.218-229).

- вказаний матеріал містить рапорт слідчого Ленінського ВП ГУ НП в Х/о ОСОБА_28 , відповідно якого зазначено, що у нього в провадженні перебувають матеріали досудового розслідування №0000667 від 25.02.2016 за ч.2 ст.186 КК України за заявою ОСОБА_12 від 24.02.2016.

27.02.2016 до нього для опитування працівником ІНФОРМАЦІЯ_42 ОСОБА_26 був доставлений ОСОБА_13 , однак останній не був допитаний у зв`язку з поганим самопочуттям, тому ОСОБА_13 було передано о/у КР Ленінського ВП ОСОБА_26 надано повістку на 29.02.2016.

29.02.2016 о/у КР Ленінського ВП ОСОБА_27 була забезпечена явка ОСОБА_13 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де в період часу з 18-45 до 18-55 було проведено слідчу дію пред`явлення особи для впізнання, після чого він був опитаний та відпущений під розписку о 19.30 годині. Заходи примусу до ОСОБА_13 не застосовувалися, скарг на здоров`я від нього не надходило, претензій до працівників поліції не має (Т.2 а.с.226).

Суд вважає, що вказаний доказ жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України.

Згідно Постанови ККС ВС від 06.12.2022, справа № 663/2434/21, процесуальні рішення у формі постанови, доручення, рапортів, ухвалені під час досудового розслідування, а також судові рішення, витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, змагальні документи (клопотання, заяви, скарги тощо) не є доказами в розумінні ст. 84 КПК та не можуть оцінюватися крізь призму їх допустимості.

Таким чином, рапорт слідчого ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29.02.2016 не може бути доказом в розумінні статей 84 та 99 КПК України, так як є внутрішнім службовим документом та не може використовуватись як доказ без додаткової перевірки викладених у ньому обставин.

Матеріали справи містять заяву потерпілого ОСОБА_13 про те, що він не знає обвинуваченого ОСОБА_9 , не вважає себе потерпілим (Т.4 а.с.3).

31 березня 2025 року прокурором надано суду додаткові докази:

- витяг з кримінального провадження № 0000260 від 12.03.2016 року за ч.2 ст.365 КК України, з якого вбачається, що надійшлазаява ОСОБА_13 щодо неправомірних дій працівників ІНФОРМАЦІЯ_43 , які на протязі трьох днів його утримували в приміщенні відділу поліції (Т.6 а.с.183).

Захисник обвинуваченого просив суд визнати вказаний витяг неналежним та недопустимим доказом, так як до ЄРДР були внесені відомості, що не відповідають ч.2 ст.365 КК України: «Перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб, якщо вони супроводжувалися насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування», а містить в собі фабулу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 371 КК України, а саме: «Завідомо незаконні затримання, привід, домашній арешт або тримання під вартою».

Суд вважає клопотання захисника обвинуваченого таким, що підлягає задоволенню та визнає витяг з кримінального провадження № 0000260 від 12.03.2016 року за ч.2 ст.365 КК України неналежним та недопустимим доказом в розумінні ст. 84 КПК України з огляду на наступне.

Так, відповідно до Постанови ККС ВС від 09.09.20120, справа № 761/28347/15-кпосилання сторони обвинувачення на витяг з ЄРДР про внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення не може бути доказом вини особи у вчиненні злочину.Реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17липня 2012 року, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з частиною 2 статті 84 КПК України, витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

Таким чином, витяг з ЄРДР не може бути доказом у справі, не є процесуальним джерелом доказів, оскільки вказаний реєстр призначений для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру.

- заява ОСОБА_13 про вчинення щодо нього кримінального правопорушення від 03.03.2016, в якій він просить притягнути винних осіб до відповідальності, визнати його потерпілим (Т.6 а.с.185).

Захисник обвинуваченого просив суд визнати вказану заяву неналежним та недопустимим доказом, так як ОСОБА_13 , як встановлено в судовому засіданні, взагалі не розуміє українську мову, в той же час вказана заява складена українською мовою, без залучення перекладача, хоча слідчому було достовірно звісно, що ОСОБА_13 є громадянином Грузії, навчався в грузинській школі, та не володіє українською мовою. Як заявляв під час допиту в суді потерпілий ОСОБА_13 , заяву він тільки підписав, але не розумів, за що саме розписується.

Суд вважає клопотання захисника обвинуваченого таким, що підлягає задоволенню та визнає заяву ОСОБА_13 про вчинення щодо нього кримінального правопорушення від 03.03.2016 неналежним та недопустимим доказом в розумінні ст. 84 КПК України з огляду на те, що заява надрукована, складена українською мовою, хоча ОСОБА_13 є громадянином Грузії, навчався в грузинській школі, взагалі не володіє та не розуміє українську мову, крім того заява не містить в собі попередження про завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ст. 383 КК України, вказаний доказ жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до скоєння злочину, у вчинення якого він обвинувачується.

- рапорт слідчого в ОВС першого СВ управління прокуратури Харківської області ОСОБА_83 від 09.03.2016 щодо необхідності внесення відомостей до ЄРДР за попередньою правовою кваліфікацією за ч.2 ст.365 КК України (Т.6 а.с.14);повідомлення про початок досудового розслідування (Т.6 а.с.186); постанова про призначення групи прокурорів (Т.6 а.с.187); повістка про виклик до Ленінського ВП ОСОБА_13 слідчим Конопля на 29.02.2016 року, складена 27.02.2016 (Т.6 а.с.189); постанова про призначення СМЕ ОСОБА_13 від 14.03.2016 (Т.6 а.с.191-192); повідомлення про початок досудового розслідування та встановлення працівників КР, які працювали по виконанню доручення слідчого щодо ОСОБА_13 (Т.6 а.с.193-194); відповідь слідчому ОСОБА_88 (Т.6 а.с.195); лист від слідчого ОСОБА_89 з проханням доступу до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проведення слідчого експерименту від 25.05.2016 (Т.6 а.с.196); постанова про проведення додаткової СМЕ від 26.05.2016 (Т.6 а.с.197-198); доручення на проведення слідчих дій щодо вилучення документів від 24.05.2016 (Т.6 а.с.199-200);; клопотання до слідчого судді про тимчасовий доступ до документів від 29.04.2016 (Т.6 а.с.202-206); листи від слідчого обласної прокуратури ОСОБА_90 до в.о.керівника ІНФОРМАЦІЯ_38 ОСОБА_91 та до начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про надання копії кримінального провадження за заявою ОСОБА_12 (Т.6 а.с.207-208); довідка відносно ОСОБА_29 , який здійснив пограбування ОСОБА_12 від 17.03.2016 (Т.6 а.с.209-210); запит до ІНФОРМАЦІЯ_29 про встановлення лікарів, що оглядали ОСОБА_13 від 22.03.2016 (Т.6 а.с.211-212); запит до ГУНП про витребування посадових обов`язків працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 від 06.04.2016 (Т.6 а.с.213-214); запити за заявою адвоката ОСОБА_75 ; відповіді на заяву адвоката ОСОБА_75 (Т.6 а.с.218-220); ухвала слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_44 про надання дозволу про тимчасовий доступ до речей та документів від 20.05.2016 (Т.6 а.с.221-222).

Суд вважає, що вказані докази жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України.

Крім іншого, судом досліджено ряд документів які характеризують особу обвинуваченого:

- витяг з наказу ІНФОРМАЦІЯ_45 від 11.02.2016 р. про призначення капітана поліції ОСОБА_9 старшим оперуповноваженим відділу поліції,його послужний список, характеристики, атестаційні листи, відповідно яких ОСОБА_9 за місцем роботи характеризується позитивно, функціональні обов`язки знає та сумлінно виконує, в колективі користується повагою та авторитетом, ввічливий в спілкуванні з громадянами, має дуже гарний послужний список, ніколи не допускав будь-яких правопорушень в своїй професійній діяльності, ніколи не притягувався до кримінальної, адміністративної або дисциплінарної відповідальності (Т.2 а.с.80-92, Т.3 а.с.66-67);

- довідка КЗОЗ « ІНФОРМАЦІЯ_46 » від 26.10.2016 про те, що ОСОБА_9 за останніх п`ять років за медичною допомогою не звертався, на обліку не перебуває ( Т.3 а.с.65);

Суд вважає що вказані докази жодним чином не доводить причетність ОСОБА_9 до злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, не містять будь-яких відомостей на підтвердження обставин викладених у обвинувальному акті, а тільки підтверджують факт отримання тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_13 та його знаходження в певний проміжок часу в ІНФОРМАЦІЯ_19 .

VІІ. Мотиви суду

Оцінивши в сукупності наявні у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, в порядку ст.94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, виходячи із засад справедливості, виваженості та неупередженості, керуючись законом, суд прийшов до висновку, що пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення за ч.2 ст.365 КК України не знайшло своє підтвердження в ході судового провадження, враховуючи наступне.

Статтею 7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Частинами першою та другою статті 2 КК України передбачено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вини не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п.79).

Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п.58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п.34).

Обвинувачення повинно бути конкретним, не містити будь-яких суперечностей та викладено зрозуміло, з метою уникнення порушення права обвинуваченого на захист, що визначено як національним законодавством, так і рішеннями Європейського суду з прав людини ( рішення ЄСПЛ у справі "Маттоціа проти Італії" від 25.07.2000 р.).

У Рішенні від 06.12.1998 «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб під час виконання своїх обов`язків, судді не розпочинали розгляду справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Згідно з положеннями частини третьої статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення /за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого/ або в разі надходження заяви /повідомлення/ про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень відповідно до ст.9 КПК України.

Сторона захисту, посилаючись на невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, просила його виправдати.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом, що встановлено ч.2 ст.17 КПК України.

Згідно з положеннями ч. 4 вказаної статті усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України ( конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип "indubioproreo", згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачиться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора, що передбачено ч.1 ст.92 КПК України.

У кримінальному провадженні у відповідності до вимог ч.1 ст.91 КПК України підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид та розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

За практикою тлумачення Європейським судом з прав людини національний суд має оцінити представлені йому докази і вагомість будь-яких доказів, які сторона хоче долучити до справи. Однак, суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (mutatis mutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК України).

При цьому, докази подані тією чи іншою стороною повинні бути належними та допустимими.

Згідно з ч. 1 ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Частиною 1 ст. 86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 2 цієї статті недопустимий доказ не може бути користаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

У кримінальному процесуальному праві загальновизнаними є такі критерії допустимості доказів: ?належне джерело; ?належний суб?єкт; ?належна процесуальна форма; ?належна фіксація; ?належна процедура; ?належний вид способу формування доказової основи.

Тобто, докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників, докази мають бути закріплені належним чином призначені для одержання певних доказів, у процесі отримання доказів мають бути дотримані.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується при розгляді справ як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно ст.87 КПК України - недопустимими, зокрема, є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитись від давання показань та відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит; отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Згідно рішення Конституційного суду України №12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими й використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав й свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:

1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;

2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;

3) порушення права особи на захист;

4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

5) порушення права на перехресний допит;

Недопустимими є також докази, що були отримані:

1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;

2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;

3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;

4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Відповідно до сформованої практикою ЄСПЛ доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж (рішення у справах «Гефген проти Німеччини», пункти 5052 рішення у справі «Шабельник проти України (№2)», пункт 66 рішення у справі «Яременко проти України (№2)».

Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруєного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом.

В силу вимог частин 1, 3 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; в діях обвинуваченого є склад злочину кримінального правопорушення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умов доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, не містять ані окремих, ані в сукупності доказів того, що ОСОБА_9 вчинено вказане кримінальне правопорушення.

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в основу обвинувачення ОСОБА_9 за ч.2 ст.365 КК України покладено те, що він, займаючи посаду старшого оперуповноваженого ІНФОРМАЦІЯ_32 , будучи працівником правоохоронного органу та службовою особою з владними повноваженнями, виконуючи свої професійні обов`язки, діяв у порушення вимог ст.ст. 28, 29 Конституції України, ст.18 Закону України «Про національну поліцію» та функціональних обов`язків, перевищив службові повноваження, що супроводжувалось насильством, застосуванням спеціальних засобів та болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування, а саме: застосував до потерпілого ОСОБА_13 будь-яке насильство, або висловлював словесну погрозу застосувати насильство, а також застосував до нього спецзасоби - кайданки, болісні і такі, що ображають особисту гідність потерпілого, дії за відсутності ознак катування.

Таке твердження сторони обвинувачення не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду кримінального провадження, а докази, надані стороною обвинувачення не доведені перед судом щодо їх переконливості.

Колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.04.2018 у справі № 658/1658/16-к зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочину завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад злочину це сукупність юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільне небезпечне діяння, як конкретний злочин, передбачений кримінальним законом.

Об`єктивними ознаками злочину є об`єкт і об`єктивна сторона, суб`єктивними суб`єкт і суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б однієї з цих ознак, складу злочину не утворюють.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 365 КК перевищенням влади або службових повноважень є умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, виникає, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб.

За ч. 2 ст. 365 КК кримінальна відповідальність настає за дії, передбачені ч. 1 цієї статті, якщо вони супроводжувалися: 1) насильством або погрозою застосування насильства; 2) застосуванням зброї чи спеціальних засобів; 3) болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

При цьому, об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, вичерпується самим фактом вчинення дій, які явно виходять за межі наданих працівником правоохоронного органу прав чи повноважень, і містять одну з ознак, визначених у вказаній нормі кримінального закону, - супроводжуються: насильством або з погрозою застосування насильства, застосування зброї або спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування. Заподіяння наслідків у вигляді істотної шкоди в розумінні п. 3 примітки до ст. 364 КК не є обов`язковою умовою для кваліфікації дій за ч. 2 ст. 365 КК.

Така позиція повною мірою узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові № 13-57кс18 від 5 грудня 2018 року у справі №301/2178/13-к.

Надаючи правову оцінку діям обвинуваченого, суд звертає увагу, що за ч.2 ст.365 КК України відповідальність настає за умови, якщо злочин, містить всі ознаки перевищення службових повноважень (вчинення активних дій, які явно виходять за межі повноважень службової особи та заподіюють істотну шкоду та вчинюється або певним способом (насильство чи болісні і такі, що ображають гідність потерпілого, дії) або за допомогою зброї.

Насильство при перевищенні службових повноважень може бути як фізичним, так і психічним. Фізичне насильство полягає в незаконному позбавленні волі, завданні удару, побоїв, легких чи середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а психічне насильство полягає у створенні реальної загрози застосування насильницьких дій щодо потерпілого.

Болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, слід вважати дії, які заподіюють йому особливий фізичний біль та моральні страждання. Під болісними слід розуміти дії , спрямовані на тривале позбавлення людини їжі, питва або тепла, залишення її у шкідливих для здоров`я умовах та інші подібні дії (п.32. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» ). Болісні дії можуть бути пов`язані з незаконним застосуванням спеціальних засобів - наручників, гумових кийків, сльозогінних газів, тощо. Під такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями розуміється умисне приниження його честі та гідності , яке виражене у непристойній формі.

З об`єктивної сторони зазначений злочин характеризується сукупністю трьох обов`язкових ознак: діями працівника правоохоронного органу, який не має владних функцій і виходить під час виконання своїх адміністративно-господарських функцій за межі своїх повноважень, або дії працівника правоохоронного органу, який має владні повноваження, але перевищує не їх, а інші свої повноваження; вчинення ним дій, які ніхто не має права виконувати або дозволяти; вчинення зазначених дій з застосуванням насильства або з погрозою його застосування, з застосуванням зброї чи спеціальних засобів або які супроводжуються болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями, за відсутності ознак катування; причинним зв`язком між діянням та наслідками.

Суб`єктом зазначеного кримінального правопорушення є працівник правоохоронного органу.

Суб`єктивна сторона даного кримінального правопорушення характеризується умисною або змішаною формою вини. Вказівка закону на явний вихід за межі наданих прав або повноважень означає, що службова особа може діяти лише з прямим умислом. Тому при вирішенні питання про те, чи є такий вихід дійсно явним, слід виходити з того, наскільки він був очевидним, безсумнівним та безперечним для всіх і кожного і перш за все для самої службової особи, і чи усвідомлювала вона протиправність своєї поведінки.

Виходячи з вищенаведеного, суд має проаналізувати докази з метою встановлення, чи дійсно обвинувачений, будучи працівником правоохоронного органу, вчинив дії які явно виходили за межі наданих йому повноважень, і чи усвідомлював він протиправність своїх дій.

Аналізуючи подані суду докази, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_9 , будучи службовою особою правоохоронного органу, вчинив взагалі будь-які дії, що явно виходили за межі наданих йому прав та повноважень, а саме: застосував до потерпілого ОСОБА_13 будь-яке насильство, або висловлював словесну погрозу застосувати насильство, а також застосував до нього спецзасоби - кайданки, болісні і такі, що ображають особисту гідність потерпілого, дії за відсутності ознак катування.

Більш того, в судовому засіданні потерпілий також не підтвердив факту, що ОСОБА_9 застосував до нього будь-яке насильство, або висловлював словесну погрозу застосувати насильство, а також застосував до нього спецзасоби - кайданки, болісні і такі, що ображають особисту гідність потерпілого, дії за відсутності ознак катування.

З огляду на викладене, суд вважає, що зазначені вище докази сторони обвинувачення, як докази винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України у своєму взаємозв`язку недостатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.

За результатами даного судового розгляду не доведено, що ОСОБА_9 взагалі вчинив діяння, за яким йому пред`явлено обвинувачення, оскільки не доведено, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

До того ж, суд звертає увагу на той факт, що потерпілий ОСОБА_13 взагалі не володіє ані українською, ані російською мовами, писати на них не вміє. Українську мову зовсім не розуміє, однак допитувався в ході досудового розслідування без участі перекладача, що ставить під сумнів його показання на досудовому розслідуванні, які лягли в обґрунтування обвинувачення ОСОБА_9 .

Крім того, органом досудового розслідування не були усунути фундаментальні протиріччя між показаннями потерпілого ОСОБА_13 та обвинуваченням. Так ОСОБА_13 заявив, що до нього підійшли взимку, ввечері. В той же час, в обвинувальному акті зазначено: «...27.02.2016 у період часу з 10 год. 05 хв. до 13 год. 05 хв., находячись у кабінеті № 4 відділення карного розшуку Ленінського ВП ОСОБА_9 наніс ОСОБА_13 два удари рукою в живіт та груди, вимагаючи від нього зізнання...» Далі: «Продовжуючи свої злочині дії ОСОБА_9 незаконно застосовуючи наручники, без складання протоколу про затримання у порядку ст. 208 КК України, фактично затримав ОСОБА_13 та незаконно утримував його у приміщені ІНФОРМАЦІЯ_3 з 13 год. 05 хв. 27.02.2016 до 16 год.00 хв. 29.02.2016».

Таким чином показання потерпілого та обвинувальний акт не співпадають між собою, що є порушенням ст. 91 КПК України, обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженню, а саме: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Крім того, потерпілий ОСОБА_13 під час допиту в судовому засіданні не підтвердив факту спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та застосування ним кайданок, а навіть заперечував цей факт.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях по справі «Коробов проти України» (Korobov v. Ukraine заява № 39598/03) від 21.10.2011, у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv.theUnitedKingdom) від 18.01.1978 Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» («Kobets v. Ukraine») (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» («Avsar v. Turkey»), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази суд оцінює в їх сукупності за критеріями належності та допустимості. За критерієм належності, закріпленим у ст. 85 КПК України, суд вважає всі процесуальні дії по збиранню доказів по даному провадженню, які були досліджені судом, були проведені у спосіб, без дотриманням порядку і на підставах, передбачених процесуальним законом з дотриманням загальних засад кримінального провадження, які гарантують права і свободи людини та громадянина (п. п. 1-10 ч. 1 ст. 7, ч. ч. 2, 4 та 6 ст. 246, 251, 252, 271, 273, 275 КПК України).

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Суд вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення.

Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК України). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду.

Так, стороною обвинувачення не надано суду беззаперечних доказів, які б свідчили про вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України.

Таким чином, надані стороною обвинувачення докази є суперечливими та не доводять, що ОСОБА_9 , займаючи посаду старшого оперуповноваженого ІНФОРМАЦІЯ_32 , будучи працівником правоохоронного органу та службовою особою з владними повноваженнями, виконуючи свої професійні обов`язки, діяв у порушення вимог ст.ст. 28, 29 Конституції України, ст.18 Закону України «Про національну поліцію» та функціональних обов`язків, перевищив службові повноваження, що супроводжувалось насильством, застосуванням спеціальних засобів та болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування, а саме: застосував до потерпілого ОСОБА_13 будь-яке насильство, або висловлював словесну погрозу застосувати насильство, а також застосував до нього спецзасоби - кайданки, болісні і такі, що ображають особисту гідність потерпілого, дії за відсутності ознак катування.

VIII. Висновки суду.

Суд враховує правову позицію щодо визнання винності особи «поза розумним сумнівом» та визначення «стандартів доказування», висловлену Верховним Судом у постанові від 04.07.2018 по справі №688/788/15-к, в якій зазначається, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК: Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Аналізуючи надані у розпорядження суду докази, які були безпосередньо досліджені в ході судового розгляду, суд прийняв до уваги зазначені у судових дебатах слушні доводи сторони захисту про відсутність належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_9 за відсутності належних допустимих доказів, надавши їм оцінку з урахуванням вимог ст.ст. 85 - 87 КПК України.

Судовий розгляд проводився лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, з дотриманням принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з дотриманням принципу диспозитивності, тобто діючи виключно у межах своїх повноважень та компетенції суд вирішив лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень, зберігаючи при цьому об`єктивність та неупередженість та створивши при цьому необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання ними процесуальних обов`язків, та надійшов до висновку про те, що рівність перед законом і судом виключає будь-які привілеї у сторін кримінального провадження в ході судового розгляду, саме тому суд не приймає в якості доказів винуватості досліджені під час судового розгляду докази, оскільки завданнями кримінального провадження є не тільки захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а й неупереджений судовий розгляд з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що досудове розслідування по кримінальному провадженню відносно ОСОБА_9 проведено з порушенням вимог кримінально-процесуального закону, в ході судового розгляду винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, стороною обвинувачення не доведена, в тому числі поза розумним сумнівом, а тому відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України суд вважає необхідним ухвалити у даному кримінальному провадженні виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 365 КК України.

Згідно ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок ухвалюється судом у випадках, передбачених ст.ст. 284, 373 КПК України.

Згідно п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Оскільки сторона обвинувачення не довела факту вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, його необхідно виправдати в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

На підставі об`єктивно з`ясованих обставин, за наведених належних і достатніх мотивів, суд ухвалює згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, виправдувальний вирок, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 365 КК України.

Резюмуючи викладене, з урахуванням наданих обвинуваченням і досліджених судом доказів, враховуючи, що можливості для збору додаткових доказів вичерпано і не пропонується стороною обвинувачення, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не доведено і судом не здобуто жодних переконливих доказів вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, у зв`язку з чим він підлягає виправданню.

Ухвалення виправдувального вироку забезпечить дієву реалізацію завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, зокрема, охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, щоб жоден невинуватий не був засуджений.

ІХ. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Відповідно до ст. 124 КПК України процесуальні витрати у кримінальному провадженні на залучення експертів для проведення судових експертиз, слід віднести на рахунок держави, у зв`язку із виправданням обвинуваченого.

Щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Заходи забезпечення кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_9 на момент проголошення вироку не обрані і суд не вбачає підстав для їх обрання до набрання вироком законної сили, оскільки дійшов висновку про ухвалення виправдувального вироку.

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

Речові докази, які зберігаються в матеріалах кримінального провадження, на підставі п. 7 ч.9 ст. 100 КПК України - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, ст.ст. 2, 17, 22, 23, 24, 83, 84, 91, 92, 94, 95, 98, 100, 337, 369-373, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України, та виправдати його на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Речові докази: матеріал ЖЕО №3218 від 29.02.2016 за заявою ОСОБА_75 на 12 арк. та журнал №3 обліку доставлених, відвідувачів та запрошених ІНФОРМАЦІЯ_3 , інвентаризаційна справа №148 на 100 арк., які зберігається в матеріалах кримінального провадження №0000260 від 12.03.2016, після набрання вироком законної сили зберігати в матеріалах кримінальної справи.

Вирок може бути оскаржений до ІНФОРМАЦІЯ_47 протягом 30 (тридцяти) днів з дня його оголошення.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_92