ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

м. Київ

справа № 369/8341/22

провадження № 51-1007км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000120 від 09 квітня 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чорноплатове Конотопського району Сумської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 4 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладені у вироку, ОСОБА_7 , діючи умисно, за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 без передбаченого законом дозволу зберігав 5 бойових патронів калібру 5,45x39 мм, що споряджені кулями «Т» з трасуючим складом, які виготовлені промисловим способом, придатні для стрільби та згідно з висновком експерта № СЕ-19/111-22/9670-БЛ від 09 квітня 2022 року належать до боєприпасів до нарізної вогнепальної зброї, які були виявлені та вилучені працівниками поліції 09 квітня 2022 року в ході огляду місця події.

Крім того, 09 квітня 2022 року близько 00:20 ОСОБА_7 з метою грубого порушення громадського порядку, що супроводжувалося особливою зухвалістю, нехтуючи правилами громадської безпеки під час воєнного стану, безпричинно, з хуліганських спонукань, шляхом використання власної мисливської нарізної зброї НОМЕР_1 калібру 9x21 НОМЕР_2, знаходячись в приміщенні своєї квартири, що за вищевказаною адресою, здійснив вісім пострілів у вхідні двері власної квартири, та створивши небезпеку для жителів сусідніх квартир, пошкодив кулями стіни коридору загального користування.

Київський апеляційний суд ухвалою від 03 лютого 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнив частково, вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2024 року змінив в частині вирішення питання про долю речових доказів. У решті вирок залишив без змін.

Вимоги й доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги зазначає, що:

- судами безпідставно кваліфіковано його дії за ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки він володів боєприпасами відповідно до Закону України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України» та отримав їх у військових на блокпосту. Вважає, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду;

- кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 296 КК України також є необґрунтованою, адже судами не встановлено мотиву у вигляді явної неповаги до суспільства;

- вирок місцевого суду ухвалено незаконним складом суду через допущені порушення правил авторозподілу справи. Звертає увагу на те, що обвинувальний акт надійшов до суду 08 липня 2022 року, однак розподіл справи на суддю ОСОБА_9 відбувся лише 06 вересня 2022 року. На думку засудженого, вказане створило можливість для розподілу справи на «потрібного суддю» та було підставою для самовідводу головуючого у цій справі. У той же час станом на 24 серпня 2022 року в АСДС були відсутні відомості про скерування обвинувального акта стосовно нього в суд. Зауважує, що обвинувальний акт був переданий головуючому судді ОСОБА_9 без додатків до нього, який приєднав їх до кримінального провадження в поза процесуальний спосіб, оскільки ці документи були долучені до іншої справи;

- рішення апеляційного суду, яким лише частково було задоволено клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, є невмотивованим;

- апеляційний суд грубо порушив його право на захист та право на вільний вибір захисника, оскільки відмовив у прийняті доповнень захисника ОСОБА_6 до апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , які були подані у його інтересах. Стверджує, що цей суд помилково зазначив у своєму рішенні, що апеляційний розгляд відбувся за участі адвоката ОСОБА_8 , та послався на нерелевантну практику Верховного Суду;

- оскаржувані рішення є невмотивованими та не відповідають вимогам ст. 370 і 419 КПК України.

Заперечень від інших учасників провадження на касаційну скаргу сторони захисту до Суду не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні вважала доводи касаційної скарги необґрунтованими та просила оскаржувані рішення залишити без зміни.

Засуджений та його захисник касаційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України, та призначив йому відповідне покарання.

Суди обґрунтували свої рішення, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , даними протоколів огляду місця події від 09 квітня 2022 року, висновку експерта №СЕ-19/111-22/9670-БЛ від 09 квітня 2022 року, висновку експерта №СЕ-19/111-22/13074-БЛ від 25 травня 2022 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 07 червня 2022 року, висновка експертів № 1491е від 23 червня 2022 року та № 281/1 від 12 липня 2022 року, додаткового висновка експерта № 1542е від 29 червня 2022 року, відеозаписів з телеграм каналу «Днепр оперативный» та з камер зовнішнього спостереження ТЦ «Кодак».

Водночас доводи касаційної скарги засудженого є фактично аналогічними доводам, які сторона захисту наводила в суді апеляційної інстанції та які були ретельно перевірені цим судом.

Змістом оскаржуваних судових рішень підтверджується, що ОСОБА_7 , будучи допитаним у суді першої інстанції, свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та, зокрема, зазначив, що після початку повномасштабного вторгнення вступив до лав територіальної оборони та проходив службу на одному з блокпостів. До нього в гості приїхав друг ОСОБА_10 , який деякий час проживав разом із ним у його квартирі. 08 квітня 2022 року коли вони з ОСОБА_10 повернулись до нього додому та заносили свої речі з його машини у квартиру, то він помітив у салоні свого автомобіля п`ять патронів калібру 5,45 від автомата АК-47 та вирішив їх не залишати у машині та відніс до себе у квартиру. Зазначив, що у його автомобілі пересувалися хлопці, які разом із ним несли службу на блокпості та у яких були автомати АК-47 і ці патрони могли належати їм. Також вони занесли з машини до квартири його особисту зброю, а саме мисливську гладкоствольну рушницю, нарізну рушницю - карабін, пістолет «ПМ» та боєприпаси до них. Перебуваючи в квартирі, ОСОБА_10 пішов на другий поверх, а він залишався на першому. Близько 21:00 з вулиці почув якийсь шум, який його налякав і, відчуваючи небезпеку за своє життя та життя ОСОБА_10 , взяв карабін та став стріляти у двері, а саме в ділянку замка, щоб заблокувати їх, щоб ніхто не міг потрапити всередину квартири. Він здійснив близько семи пострілів. На звуки пострілів спустився ОСОБА_10 , якому він повідомив, що це він здійснив постріли, щоб заблокувати двері від сторонніх осіб. Пізніше приїхали працівники поліції, які поклали їх з ОСОБА_10 на підлогу та у подальшому відвезли у відділення поліції.

Водночас місцевий суд позицію обвинуваченого про невизнання винуватості оцінив критично, зазначивши, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_10 повідомив у суді про те, що з 08 по 09 квітня 2022 року він перебував в гостях у ОСОБА_7 . В квартирі бачив зброю, а саме одну автоматичну та один пістолет. Ввечері, коли він перебував на другому поверсі у квартирі ОСОБА_7 , то почув звуки пострілів, які лунали у квартирі. Він спустився на перший поверх та побачив пошкоджені двері від пострілів. ОСОБА_7 повідомив йому, що це він стріляв по дверях. На той час у квартирі перебували лише вони удвох з ОСОБА_7 . Пізніше приїхали працівники поліції, які зрізали двері в квартиру та провели обшук.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у ході допиту їх у місцевому суді пояснили, що навесні 2022 року близько 21:00 вони чули постріли у своєму будинку, вийшли оглянути під`їзд і побачили на дев`ятому поверсі отвори від пострілів на дверях, які були розміщені ліворуч від квартири, в якій на той час проживав ОСОБА_7 . Після цього вони, турбуючись за своє життя, вийшли на вулицю та викликали поліцію.

Надаючи оцінку показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , суди обґрунтовано визнали їх належними та достовірними доказами, які узгоджуються з іншими доказами, та підтверджують те, що обвинувачений безпричинно порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням вогнепальної зброї.

Суди слушно зауважили, що зазначеними доказами поза розумним сумнівом доводиться те, що обвинувачений ОСОБА_7 з метою грубого порушення громадського порядку, що супроводжувалося особливою зухвалістю, нехтуючи правилами громадської безпеки під час воєнного стану, елементарними правилами поведінки, моральності та добропристойності, безпричинно, з хуліганських спонукань, шляхом використання власної мисливської нарізної зброї, знаходячись в приміщенні своєї квартири, здійснив вісім пострілів у вхідні двері власної квартири, створивши цим самим реальну небезпеку для жителів сусідніх квартир, та пошкодив кулями стіни коридору загального користування. Крім цього суди також дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 незаконно, без передбаченого законом дозволу, зберігав 5 бойових проміжних патронів за місцем свого проживання, тобто в його діях наявний склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України.

Так, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство» суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Варто зауважити, що суб`єктивна сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. Неповага до суспільства - це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною. Це означає, що неповага до суспільства є очевидною, безсумнівною як для хулігана, так і для очевидців його дій.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.

Водночас грубе порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях. Оцінювати порушення як грубе необхідно з урахуванням кількості його учасників, території, на якій мало місце порушення, кількості потерпілих, тривалості порушення тощо.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу. Хуліганські дії можуть супроводжуватися ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством.

У той же час надавати правильну кримінально-правову оцінку хуліганству та відмежовувати його від інших кримінально караних діянь належить, зокрема, за об`єктом злочину і такою ознакою суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Спонукання вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони здебільшого позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), протиставити себе іншим чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і установлених у суспільстві правил поведінки.

Перевіряючи правильність кваліфікації місцевим судом дій ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що, незважаючи на те, що хуліганські дії останній вчинив у своїй квартирі, проте застосовуючи при цьому вогнепальну зброю, він міг передбачати, що цим самим створює реальну загрозу для життя чи здоров`я інших осіб, які знаходились в будинку поза межами квартири, оскільки всі постріли (вісім) були спрямовані через вхідні двері в напрямку місць загального користування. До того ж цей суд доречно зауважив, що такі дії обвинувачений вчинив в нічний час в житловому будинку під час дії воєнного стану і, як убачається із показань свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , почувши постріли, вони залишили будинок та вийшли на вулицю, оскільки переживали за свою безпеку.

Суди також обґрунтовано звернули увагу й на те, що вказане також підтверджується даними протоколу огляду від 09 квітня 2022 року, відповідно до якого було проведено огляд сходового майданчику біля входу до приміщення квартири АДРЕСА_2 , в ході якого при огляді вхідних дверей до квартири було виявлено 8 проникаючих пошкоджень, схожих на пошкодження внаслідок пострілу з вогнепальної зброї та виявлено пошкодження стіни, а саме отвори схожі на пошкодження внаслідок пострілів в кількості 5 штук, у яких виявлено та вилучено 5 металевих частин куль.

Предметом належної перевірки апеляційного суду були й показання обвинуваченого ОСОБА_7 , надані ним у ході апеляційного розгляду, який стверджував, що він надавав у суді першої інстанції неправдиві показання, сподіваючись на швидкий розгляд справи, йому не відомо, хто здійснював постріли у його квартирі із зареєстрованої на нього зброї. Стверджував, що, можливо, це були особи, які ночували з ним у квартирі, але хто саме, йому невідомо.

Однак, апеляційний суд такі показання обвинуваченого оцінив критично, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема показаннями свідка ОСОБА_10 , який засвідчив, що, крім нього, у квартирі перебував лише ОСОБА_7 , який підтвердив, що саме він здійснив постріли у вхідні двері, намагаючись їх таким чином заблокувати. Цей суд не знайшов підстав уважати такі показання свідка недостовірними, адже вони узгоджуються із іншими доказами, представленими стороною обвинувачення.

На переконання апеляційного суду, наведене вище свідчить про те, що характер, послідовність та спрямованість дій ОСОБА_7 були направлені на порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувалися особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням вогнепальної зброї, що виражалася у прагненні показати свою зневагу до існуючих у суспільстві загальновизнаних правил і норм поведінки.

З огляду на ці обставини суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, всебічно, повно та об`єктивно дослідив всі обставини кримінального провадження за висунутим обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, зокрема дані протоколу огляду місця події від 09 квітня 2022 року, висновку експерта №СЕ-19/111-22/9670-БЛ від 09 квітня 2022 року, та дійшов слушного висновку про доведеність винуватості останнього у незаконному зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Суди доречно зауважили, що факт зберігання ОСОБА_7 за місцем свого проживання в квартирі п`яти бойових патронів калібру 5,45x39 мм, не заперечується і самим обвинуваченим, який як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду повідомляв, що вилучені у нього бойові припаси знайшов у своєму автомобілі, після чого заніс їх до свого помешкання.

Зі свого боку колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що ст. 1 Закону України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України» (далі - Закон № 2114-IX), на який посилається сторона захисту, передбачає, що в період дії воєнного стану громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України (цивільні особи), можуть брати участь у відсічі та стримуванні збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав, у тому числі отримати вогнепальну зброю і боєприпаси до неї відповідно до порядку та вимог, встановлених МВС України.

Застосування цивільними особами вогнепальної зброї, отриманої відповідно до цього Закону, здійснюється аналогічно до застосування зброї військовослужбовцями під час виконання ними завдань щодо відсічі збройної агресії проти України в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 2 Закону № 2114-IX).

Згідно з пунктом 2 ст. 6 Закону № 2114-IX його дія поширюється на всіх осіб, які отримали вогнепальну зброю і боєприпаси до неї у випадку, передбаченому ст. 1 цього Закону, незалежно від дати їх видачі та застосовується протягом дії воєнного стану і 10 днів після його припинення або скасування.

За приписами ст. 4 Закону № 2114-IX у період дії воєнного стану громадяни України можуть брати участь у відсічі та стримуванні збройної агресії російської федерації та/або інших держав, застосовуючи власну нагородну зброю, спортивну зброю (пістолети, револьвери, гвинтівки, гладкоствольні рушниці), мисливську нарізну, гладкоствольну чи комбіновану зброю та бойові припаси до неї.

Вказаним вище вимогам Закону № 2114-IX діяння засудженого не відповідає, позаяк, за встановленими судом обставинами боєприпаси до вогнепальної зброї, які зберігав засуджений, всупереч встановленому порядку та не відносяться до тих предметів, про які йдеться у ст. 4 вказаного Закону. Більше того, матеріали кримінального провадження та касаційна скарга не містять відомостей про те, що засуджений отримав боєприпаси в порядку установленому МВС України.

Тож очевидним є те, що положення Закону № 2114-IX не встановлюють правомірності незаконного поводження із предметами, отриманими всупереч порядку, встановленому МВС України, у період дії воєнного стану, а покликані законодавчо забезпечити отримання, володіння і використання цивільними особами вогнепальної зброї та боєприпасів як власних, визначення яких наведено в ст. 4 Закону № 2114-IX, так і одержаних відповідно до порядку та вимог, установлених МВС України, з метою, визначеною в цьому Законі.

З огляду на викладене, суди обґрунтовано визнали ОСОБА_7 винуватим у незаконному зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу та правильно кваліфікували дії за ч. 1 ст. 263 КК України.

Отже доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що вирок ухвалено незаконним складом суду через допущені місцевим судом порушення правил авторозподілу справи. Крім того, у ході надання пояснень під час касаційного розгляду, захисник ОСОБА_6 зауважив, що у цьому кримінальному проваджені також пропущенні строки досудового розслідування

Так, відповідно до ч. 3 ст. 35 КПК України визначення судді (запасного судді, слідчого судді), а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретного провадження здійснюється Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою та/або її окремою підсистемою (модулем) під час реєстрації відповідних матеріалів, скарги, клопотання, заяви чи іншого процесуального документа за принципом випадковості та в хронологічному порядку з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження на кожного суддю, заборони брати участь у перевірці вироків та ухвал для судді, який брав участь в ухваленні вироку або ухвали, про перевірку яких порушується питання (крім перегляду за нововиявленими обставинами), перебування суддів у відпустці, відсутності у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відрядженням, а також інших передбачених законом випадків, через які суддя не може здійснювати правосуддя або брати участь у розгляді судових справ. Після визначення судді (запасного судді, слідчого судді) або судді-доповідача для конкретного судового провадження не допускається внесення змін до реєстраційних даних щодо цього провадження, а також видалення цих даних з Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи та/або її окремої підсистеми (модуля), крім випадків, установлених законом.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

За змістом п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене: протягом двох місяців з дня повідомлення особи при підозру у вчиненні злочину. У той же час відповідно до ч. 4 вказаної статті строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу.

Водночас варто зауважити, що Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що в рамках строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду, що полягає у скеруванні акта до суду засобами поштового зв`язку або передачі його відповідальній особі канцелярії суду.

Яу убачається з матеріалів кримінального провадження, 12 січня 2023 року захисник ОСОБА_13 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із клопотанням про закриття кримінального провадження № 0000120 від 09 квітня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, посилаючись на те, що 10 квітня 2022 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру, двомісячний строк досудового розслідування постановою керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської від 08 червня 2022 року був продовжений до трьох місяців, тобто до 08 липня 2022 року. Разом з тим звертав увагу місцевого суду, що у той же день завершилося відкриття матеріалів досудового розслідування та вручено копію обвинувального акта, однак автоматизований розподіл справи між суддями було здійснено лише 06 вересня 2022 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 січня 2023 року в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено і з посиланням на те, що відповідно до супровідного листа обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 надійшов до суду 08 липня 2022 року за Вх.№18035 в межах строку досудового розслідування.

Зі свого боку колегія суддів, перевіривши матеріали справи, встановила, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 дійсно надійшов до суду 08 липня 2022 року, про що свідчить відповідна відмітка суду.

Надалі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 вересня 2022 року було визначено в цьому кримінальному провадженні головуючого суддю ОСОБА_9 .

Відповідно до доповідної записки головуючого від 08 вересня 2022 року, при отриманні матеріалів ним було виявлено відсутність документів, а саме: розписки обвинуваченого про отримання копії обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування на двох аркушах та інформаційної картки на особу в кримінальному провадженні на 3 аркушах. У зв`язку із цим, суддя порушив питання про проведення відповідної перевірки за вказаним фактом.

Згідно зі службової записки керівника апарату суду від 20 вересня 2022 року, заступником керівника апарату суду ОСОБА_14 , при здійсненні передачі матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 в провадження судді ОСОБА_9 дійсно не були передані документи, зазначені в доповідній записці судді, оскільки були помилково долучені до справи № 369/5825/22, яка перебувала в проваджені судді ОСОБА_15 . На момент закінчення перевірки, документи, що стосуються обвинувального акта в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 , вилучені із справи № 369/5825/22 та долучені до матеріалів справи № 369/8341/22, що перебуває у провадженні головуючого судді ОСОБА_9 .

У той же час матеріали кримінального провадження та касаційна скарга не містить жодних підтверджень того, що збоку місцевого суду мало місце будь-яке втручання в автоматизований розподіл справи.

Варто зазначити, що у кримінальному процесуальному законодавстві України закріплено інститут відводу, самовідводу, який передбачає інструменти для усунення упередженого судді від здійснення судового розгляду кримінального провадження, сприяє підвищенню рівня довіри громадськості до суду та винесених ним рішень.

Тож сторона захисту не була позбавлена можливості заявляти відводи головуючому судді ОСОБА_9 у порядку, передбаченому ст. 75 КПК України, зокрема у зв`язку із ймовірним порушенням правил визначення складу суду, однак вказаним правом не скористалася.

Матеріали кримінального провадження та зміст касаційної скарги не містять також і відомостей про те, що сторона захисту протягом усього судового розгляду справи зверталася до правоохоронних органів з приводу можливих неправомірних дій працівників місцевого суду щодо втручання в автоматизовану систему документообігу.

Отже доводи засудженого в цій частині також є безпідставними.

Щодо порушення апеляційним судом права ОСОБА_7 на захист

Обґрунтовуючи свою касаційну скаргу в цій частині, засуджений зазначає, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у прийняті доповнень захисника ОСОБА_6 до апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , які були подані у його інтересах.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 31 липня 2024 року захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок місцевого суду стосовно останнього.

Надалі, 17 січня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшли доповнення захисника ОСОБА_6 до апеляційної скарги захисника ОСОБА_8

31 січня 2025 року головуючий суддя апеляційного суду поставив на обговорення питання про можливість прийняти до розгляду вказані вище доповнення і, заслухавши думку учасників, постановив ухвалу, яка занесена до журналу судового засідання, якою відмовив у прийнятті відповідних доповнень, з огляду на те, що доповнити або змінити апеляційну скаргу може лише особа, яка її подала. У той же час головуючий слушно зауважив, що вказане не позбавляє сторону захисту посилатися на доводи, викладені у доповненнях, під час надання пояснень по суті апеляційної скарги.

На переконання колегії суддів, таке рішення суду апеляційної інстанції повністю відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 304/1035/20, відповідно до яких у розумінні ч. 3 ст. 403 КПК України «особою, яка подала апеляційну скаргу» є лише учасник судового провадження, який реалізував право на апеляційне оскарження від свого імені. Обґрунтовуючи такі правові висновки, Велика Палата Верховного Суду, зокрема зазначила, що відсутність у захисника процесуальних повноважень змінити та/або доповнити апеляційну скаргу, подану обвинуваченим, не буде створювати перешкод для реалізації права особи на захист. Адже навіть за умови наявності суттєвих недоліків апеляційної скарги, раніше поданої обвинуваченим або іншим захисником, процесуальні інструменти здійснення адвокатом ефективного захисту на відповідній процесуальній стадії не вичерпується особистим внесенням до такої скарги змін та/або доповнень. Зокрема захисник не позбавлений можливості: надати кваліфіковану юридичну допомогу в підготовці змін чи доповнень до скарги підзахисного, які останній вправі внести особисто; звернутися до апеляційного суду із власною скаргою; висловити у судовому засіданні позицію щодо раніше поданої скарги, навести додаткові доводи й аргументи, які суд має перевірити в межах повноважень, наданих законом.

Варто зауважити, що за обставин цієї справи у ході апеляційного розгляду сторона захисту не була обмежена у реалізації своїх процесуальних прав, оскільки захисник ОСОБА_6 , надаючи пояснення по суті апеляційної скарги послався на доводи, які були викладені у його доповненнях до апеляційної скарги, і суд апеляційної інстанції вказані доводи перевірив і надав на них вичерпну відповідь у оскаржуваному рішенні.

Отже доводи засудженого, викладені в касаційній скарзі, і в цій частині не є слушними.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 404 КПК України, лише частково задовольнив клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів

Так, згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама собою незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 15 січня 2025 року захисником було подано до апеляційного суду клопотання про повторне дослідження цим судом низки доказів. У той же час 31 січня 2025 року під час судового засідання суд апеляційної інстанції вказане клопотання розглянув і задовольнив його частково.

Варто зауважити, що незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може бути підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження в тому ж обсязі, як це здійснив місцевий суд.

Водночас сама лише наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції.

Тож часткове задоволення клопотання про повторне дослідження всіх доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, слушно зазначив, що докази у справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84 - 86 КПК України, оцінені судом згідно зі ст. 94 КПК України та в своїй сукупності спростовують доводи засудженого про невстановлення достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України.

Крім того, помилкове зазначення в ухвалі апеляційного суду, що в ході апеляційного розгляду брала участь захисник ОСОБА_8 не є тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке могло перешкодити цьому суду ухвалити законне рішення.

Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що суди забезпечили сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону, тобто дотримали положень ст. 22 КПК України, згідно зі ст. 94 КПК України повно та всебічно дослідили всі докази, дали їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій є законними й обґрунтованими, належним чином вмотивованими, і в повній мірі відповідають приписам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду - ст. 419 цього Кодексу, тому касаційні доводи в цій частині теж неприйнятні.

У той же час, касаційна скарга не містить посилань на такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення під час розгляду кримінального провадження.

Отже, ураховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3