УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року

м. Київ

справа № 401/3537/23

провадження № 51-1434ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 21 січня 2025 року

у кримінальному провадженні № 0000606 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Микільське Світловодського району Кіровоградської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 23 травня 2019 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання із застосуванням ст. 71 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 152 КК (в редакції закону № 2227-VІІІ від 06 грудня 2017 року), ч. 3 ст. 15 ч. 6

ст. 152 КК, ч. 4 ст. 185 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 червня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 152 КК (в редакції закону № 2227-VІІІ

від 06 грудня 2017 року) - на строк 8 років, ч. 3 ст. 15 ч. 6 ст. 152 КК - на строк 15 років, ч. 4 ст. 185 КК - на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат

у кримінальному провадженні.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 21 січня 2025 року вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 червня 2024 року щодо ОСОБА_5 скасовано в частині засудження за ч. 4 ст. 185 КК; кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК закрито у порядку ст. 479-2 КПК на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК у зв`язку із відсутністю згоди обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої

п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 152 КК (в редакції закону № 2227-VІІІ

від 06 грудня 2017 року) - на строк 8 років, ч. 3 ст. 15 ч. 6 ст. 152 КК - на строк 15 років. На підставі положень ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. В іншій частині вказаний вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він у період часу з серпня по вересень 2017 року у обідній час, точного часу та дати не встановлено, перебуваючи за місцем свого тимчасового проживання на АДРЕСА_1 , де проживав спільно

зі своєю тіткою ОСОБА_6 та малолітньою двоюрідною сестрою ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, посягаючи на охоронювані законом суспільні відносини, що забезпечують статеву недоторканість малолітньої потерпілої ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що остання не досягла чотирнадцяти років, використовуючи безпорадний стан дитини, а саме відсутність можливості правильно розуміти сутність і характер вчинюваних з нею дій та фізичної можливості чинити опір, наказав їй із коридору пройти до приміщення спальної кімнати, де, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, зняв з себе та малолітньої ОСОБА_7 одяг та почав вчиняти дії сексуального характеру, спрямовані на оральне проникнення

у її тіло задля задоволення власної статевої пристрасті, чим посягнув на статеву недоторканість, нормальний фізичний та психічний розвиток малолітньої ОСОБА_7 , однак остання почала сильно плакати, внаслідок чого ОСОБА_5 , побоюючись,

що його злочинні дії будуть викриті матір`ю малолітньої, не виконав усі дії, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Крім того, 10 липня 2023 року вранці, точного часу не встановлено, ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем свого тимчасового мешкання на АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, посягаючи на охоронювані законом суспільні відносини, що забезпечують статеву недоторканість малолітньої потерпілої ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що остання

є малолітньою та не досягла статевої зрілості, використовуючи безпорадний стан дитини та користуючись фізичною перевагою над потерпілою, яка через свій вік

не могла чинити йому активного опору, підійшов до малолітньої ОСОБА_7 , яка в цей час готувала їжу, обхопив її руками задля унеможливлення опору та за допомогою фізичної сили вивів із приміщення житлового будинку до підсобного приміщення, розташованого на території подвір`я домоволодіння за вищевказаною адресою,

де, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на повторне вчинення дій сексуального характеру щодо малолітньої ОСОБА_7 , використовуючи свою фізичну силу, штовхнув останню на ліжко, виліз поверх неї та почав зривати

з останньої одяг з метою її зґвалтування шляхом вагінального проникнення в її тіло, чим посягнув на статеву недоторканість, нормальний фізичний та психічний розвиток малолітньої ОСОБА_7 , однак вона, зрозумівши дійсні наміри ОСОБА_5 та, намагаючись чинити опір його діям, почала голосно кричати, вкусила його за зап`ястя і долоню правої руки, через що він не зміг її втримати, а тому їй вдалось утекти

із вищевказаного підсобного приміщення. Таким чином ОСОБА_5 не виконав усі дії, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця, з причин, що не залежали

від його волі.

Крім цього, ОСОБА_5 10 липня 2023 року вранці, точного часу не встановлено,

в період дії воєнного стану після вчинення незакінченого замаху на зґвалтування малолітньої ОСОБА_7 повернувся із підсобного приміщення до коридору житлового будинку АДРЕСА_1 , де помітив мобільний телефон рожевого кольору, який привернув його увагу як предмет незаконного збагачення, після чого у нього виник злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення вказаного майна. Так, ОСОБА_5 , розуміючи, що його злочинні дії нікому непомітні, взяв мобільний телефон марки «Redmi», моделі «Note 5А», який

на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , вартістю 1700 грн, після чого, утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення злочину зник, розпорядився ним на свій власний розсуд, чим спричинив останній матеріальну шкоду на вказану суму.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржуване судове рішення та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування зазначених вимог вказує на те, що сторона обвинувачення не здобула достатніх доказів для доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_5

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 152 КК

(в редакції закону № 2227-VІІІ від 06 грудня 2017 року), ч. 3 ст. 15 ч. 6

ст. 152 КК. Стверджує, що висновок суду про наявність у ОСОБА_5 умислу

на вчинення інкримінованих йому дій є лише припущеннями, які не підтверджуються належними та допустимими доказами. Зауважує, що ОСОБА_5 , маючи фізичну перевагу, можливість подолати опір потерпілої та вчинити кримінальне правопорушення, не зробив цього, так як взагалі не мав такого наміру. Також вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК та є невмотивованою.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

У касаційній скарзі захисник не погоджується із оскарженим судовим рішенням

лише в частині засудження його підзахисного за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 152 КК

(в редакції закону № 2227-VІІІ від 06 грудня 2017 року), ч. 3 ст. 15 ч. 6 ст. 152 КК.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 152 КК (в редакції закону № 2227-VІІІ від 06 грудня 2017 року), ч. 3

ст. 15 ч. 6 ст. 152 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів

ст. 94 КПК.

Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій судових рішень, свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та повідомив, що жодних дій сексуального характеру відносно малолітньої ОСОБА_7 ніколи не вчиняв, зазначивши, що остання зводить на нього наклеп.

Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання:

- малолітньої потерпілої ОСОБА_7 , яка детально описала суду обставини двох епізодів вчинення ОСОБА_5 дій сексуального характеру щодо неї;

- психолога Відділу освіти, молоді та спорту Світловодської МТГ, в присутності якої проводився допит малолітньої потерпілої під час досудового розслідування та в залі суду, яка зазначила, що, на її переконання, показання, які надала малолітня потерпіла, є правдивими, про що свідчила її поза, жестикуляція, акцентування уваги

на деталях; її показання не містять елементів фантазування, оскільки вона чітко вказала на деталі, які є для неї певним тригером та закарбувались в пам`яті;

- потерпілої ОСОБА_6 , яка суду повідомила, що ОСОБА_5 доводиться їй племінником та жив у її будинку, а 10 липня 2023 року зранку в кімнату прибігла її дочка ОСОБА_8 , яка плакала, її всю трусило, та повідомила, що ОСОБА_5 хотів її зґвалтувати; вона вибігла з хати, щоб затримати ОСОБА_5 , однак його не було, він утік, викравши з коридору будинку телефон, який перебував у користуванні її дочки ОСОБА_8 ;

- свідка ОСОБА_9 , яка засвідчила суду, що ОСОБА_6 є її матір`ю, а ОСОБА_8 - рідною сестрою; 10 липня 2023 року їй з материного телефону подзвонила ОСОБА_8 , з якою у неї довірливі стосунки, та, плачучи, повідомила, що ОСОБА_5 затягнув її в кухню, зірвав з неї білизну та намагався зґвалтувати; матір, якій ОСОБА_8 передала телефон, підтвердила слова сестри; крім того, 23 травня 2023 року після звільнення

ОСОБА_5 з місць позбавленні волі, він та сестра з матір`ю були у неї в гостях

на святкуванні дня народження її дитини і, коли ОСОБА_8 лягала спати, вона помітила,

що ОСОБА_5 дивиться на останню «якось не так», тобто з сексуальним підтекстом, хтиво, що її насторожило, тому вона наступного ранку сказала про це своїй матері, щоб та наглядала, щоб нічого «такого» не сталося; зазначила, що в її дитинстві, коли вона була ще малолітньою, теж був випадок, коли ОСОБА_5 намагався вчинити щодо неї сексуальне насильство;

- свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є жителями с. Велика Скельова та які показали, що ОСОБА_5 періодично проживає в будинку ОСОБА_6 , разом з якою вживає алкоголь та вчиняє сварки.

Також суд під час судового розгляду відтворив відеозаписи допиту малолітньої потерпілої, зокрема від 10 липня 2023 року з додатками (стенограмою), а також додаткового допиту малолітньої потерпілої від 27 вересня 2023 року, де ОСОБА_7

за участю законного представника та психолога надала свої показання з приводу вчинених щодо неї кримінальних правопорушень, які, як ствердив суд, загалом відповідають тим, які вона надала суду безпосередньо.

Крім того, суд першої інстанції навів у вироку дані, що містяться у висновку експерта

за результатами проведення судової психологічної експертизи № 2959/23-27

від 29 серпня 2023 року, згідно яких встановлено, що за матеріалами відеозапису допиту від 10 липня 2023 року за участю малолітньої потерпілої ОСОБА_12 задана кількість відкритих питань, що не мають активного випереджувального характеру, виключають несамостійність відповідей та стимулюють до змістовного розширення

її повідомлень у відповідності з психологічною специфікою спілкування; альтернативні питання за своїм змістом є уточнюючими, логічно та послідовно сформульовані вслід за попередніми повідомленнями ОСОБА_13 та не мали впливового характеру

на процес реконструкції подій, а навпаки допомогли наблизитись до уточнюючого процесу реконструкцій подій; кількість питань другорядного характеру є статистично невеликою; частина основних питань вчинила вплив на інформативно-смисловий зміст пояснень, якi давались безпосередньо малолітньою ОСОБА_14 щодо досліджуваної ситуації; комунікативна технологія допиту є психологічно згідною: стимулює активність комунікативної діяльності та не має ознак тиску на останню. Також згідно вказаного висновку інформація, яка виявлена під час перегляду наданого вiдеозапису допиту за участю малолітньої потерпілої ОСОБА_12 , вказує на психологічну достовірність показань,

про якi вона повідомляла: відповіді не носять характер заготовлених, емоційно розділяє характер та хронологію досліджуваної події, відтворює картину дiй, яка досліджується, в своїх показаннях не плутається; достатність відомостей щодо фактів насилля, відповіді та пояснення потерпілої щодо того, що доводилось пережити та які емоції при цьому відчувала, дозволяють встановити чітку хронологічну послідовність, за якої вона стала жертвою насилля сексуального характеру зі сторони підозрюваної особи; при цьому малолітня потерпіла ОСОБА_7 демонструє афективні переживання, якi вiдчувала в момент здійснення щодо неї дій насильницького характеру зі сторони підозрюваної особи, що виразилось в зберіганні напруги, страху, почуття приниження, патологічним фіксуванням на спогадах про психотравмуючу ситуацію та почуття незахищеності та ураження гідності.

Також суд послався на дані, що містяться у: рапорті помічника чергового ВП № 1

(м. Світловодськ) Олександрійського РВП ГУНП в Кіровоградській області від 10 липня 2023 року, протоколі огляду місця події від 10 липня 2023 року з фототаблицями, довідці лікаря за вих № 2733 від 10 липня 2023 року, інформації в. о. директора КНП «Світловодська ЦРЛ» СМР від 28 вересня 2023 року, висновках судово-медичного експерта № 193 та № 200, висновку судово-психіатричного експерта від 08 вересня 2023 року, також дані інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 152 КК (в редакції закону № 2227-VІІІ від 06 грудня 2017 року), ч. 3

ст. 15 ч. 6 ст. 152 КК.

При цьому суд визнав неспроможними та такими, що повністю спростовані в ході судового розгляду належними та допустимими доказами, доводи захисту про те,

що малолітня потерпіла зводить наклеп на обвинуваченого щодо вчинення ним замахів на її зґвалтування та висловлювала погрози «посадити його» з підстав наявності у неї неприязного ставлення до ОСОБА_5 .

Як убачається з вироку, суд вказав на те, що малолітня потерпіла ОСОБА_7 логічно та послідовно із зазначенням деталей, які закарбувалися в її пам`яті, надала показання щодо обставин вчинення щодо неї кримінальних правопорушень, викладення нею подій, що відбулися, надано у формі, що відповідає її віку, і це підтверджено поясненнями суду психолога, яка зазначила, що ОСОБА_7 не схильна

до фантазування, навіювання, перекручування фактів об`єктивної дійсності; також висновком судової психологічної експертизи № 2959/23-27 від 29 серпня 2023 року підтверджено психологічну достовірність показів, про якi повідомляла малолітня потерпіла, її відповіді не носять характер заготовлених, вона емоційно розділяє характер та хронологію досліджуваної події, відтворює картину дiй, яка досліджується. Більше того, у цьому ж висновку експертизи чітко зазначено, що малолітня потерпіла ОСОБА_7 демонструє афективні переживання, якi вiдчувала в момент здійснення щодо неї дій насильницького характеру зі сторони підозрюваної особи, що виразилось у зберіганні напруги, страху, почуття приниження, патологічним фіксуванням на спогадах про психотравмуючу ситуацію та почуття незахищеності та ураження гідності.

З урахуванням наведеного, враховуючи встановлену висновком експертизи психологічну характеристику особи малолітньої потерпілої та наявність у неї афективних переживань, почуття приниження, незахищеності та ураження гідності внаслідок здійснення відносно неї насильницьких дій сексуального характеру суд виключив можливість оцінки наданих нею показань

як недостовірних чи з перекручуванням фактів.

Крім того, суд вказав не безпідставність посилань сторони захисту на відсутність у малолітньої потерпілої тілесних ушкоджень статевих органів як на підставу правдивості показань обвинуваченого щодо нездійснення ним посягань на її статеву недоторканість, зауваживши,

що обвинуваченому ставиться у провину не зґвалтування, а незакінчений замах на зґвалтування малолітньої, відтак відсутність ознак ушкоджень її статевих органів чи вагінального проникнення відповідає суті пред`явленого обвинувачення.

В той же час, як вказав суд, наявність у потерпілої ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, зокрема садна правого плечового суглоба, лівого плеча, спини, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 193 могли виникнути в термін близько біля однієї доби до моменту проведення експертизи, а також наявність у обвинуваченого тілесних ушкоджень

у вигляді рани долоні правої руки та рани правого передпліччя, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 200 могли виникнути від дії тупих предметів,

з обмеженою трикутною, овальною, округлою або близькими до них контактуючими поверхнями, якими могли бути зуби людини, повністю відповідають встановленим

в ході судового розгляду обставинам справи щодо вчинення обвинуваченим інкримінованих йому злочинів.

З огляду на наведене суд відхилив доводи обвинуваченого про те, що ні в 2017 році, ні 10 липня

2023 року він не посягав на статеву недоторканість малолітньої ОСОБА_7 , зазначивши,

що детальними та послідовними показаннями малолітньої потерпілої, правдивість яких підтверджено висновком судової психологічної експертизи № 2959/23-27 від 29 серпня

2023 року, в сукупності з іншими дослідженими судом належними, достатніми та допустимими доказами доведено факти замахів на її зґвалтування обвинуваченим.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам у касаційній скарзі останнього, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 152 КК (в редакції закону № 2227-VІІІ від 06 грудня

2017 року), ч. 3 ст. 15 ч. 6 ст. 152 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Як убачається з ухвали, колегія суддів апеляційного суду зауважила, що показаннями малолітньої потерпілої ОСОБА_7 встановлено обставини подій кримінальних правопорушень.Також апеляційний суд ствердив про те, що малолітня потерпіла ОСОБА_7 правильно розуміла події, що з нею відбувались як у 2017 році, так і у 2023 році, розділяє характер та хронологію подій, розуміла суть інтимних стосунків між чоловіком та жінкою, запам`ятала хід подій та деталі кримінальних правопорушень, потерпіла не схильна до фантазування, навіювання, перекручування фактів об`єктивної дійсності, відповіді потерпілої не носять характер заздалегідь підготовлених, у показаннях не плутається, показання ОСОБА_7 вказують на їх психологічну достовірність, що підтверджено показаннями психолога та висновком експерта за наслідками проведення судово-психологічної експертизи.Підстав вважати показання малолітньої потерпілої ОСОБА_7 недостовірними, неправдивими, такими, що надані з метою обмовити та навести наклеп на обвинуваченого ОСОБА_5 , немає; показання ОСОБА_7 є сталими, узгоджуються із іншими доказами у кримінальному провадженні.

Отже, закон України про кримінальну відповідальність в частині засудження

ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 152 КК (в редакції закону № 2227-VІІІ від 06 грудня 2017 року), ч. 3 ст. 15 ч. 6 ст. 152 КК застосовано правильно.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

З наведеними в оскарженій ухвалі висновках погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Отже, підстави для скасування оскарженої ухвали внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 21 січня

2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3