Справа № 346/6257/24
Провадження № 11-кп/4808/336/25
Категорія ст. 82 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2025 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

Суд першої інстанції мотивував таке рішення тим, що враховуючи вимоги кримінального закону та встановлені обставини в їх сукупності, із урахуванням особи засудженого, зокрема його відношення до встановленого порядку (режиму) відбування покарання, суд не встановив процесу достатніх позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, а тому прийшов до висновку що останній, на час розгляду вказаної заяви засудженого, останній не досяг відповідного ступеню виправлення, передбаченого ст. 82 КК України, як такого, що став на шлях виправлення.

Крім того суд першої інстанції прийшов до висновку, що наявність лише формально-юридичної підстави, тобто відбуття необхідного строку покарання, а також наявність шести заохочень, не свідчить про те, що засуджений став на шлях виправлення та не є безумовною підставою для заміни засудженому невідбутої частини покарання більш м`яким.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та просить долучитись до військової служби.

Зазначає, що Одеським обласним судом у вироку від 22 травня 1998 року було допущено численні порушення у зв`язку з чим він звернувся з відповідними клопотанням до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, але суд не розглянув жодного порушення.

Просить дозволити йому долучитись до лав ЗСУ та захищати чотирьох своїх дітей та онуків.

Вказує, що за два роки в Коломийській ВК 41 жодного разу не пропускав роботу, мав заохочення.

Під час апеляційного розгляду:

- засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 просили задовольнити апеляційну скаргу;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказував, що засуджений не став на шлях виправлення.

Заслухавши доповідь судді, думку сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали подання, обговоривши доводи і мотиви апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що вона не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

За приписами ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Ст.ст. 8, 9 КПК визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свобода визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 22 травня 1998 року Одеським обласним судом за ст.ст. 208, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 193, ч. 1 ст. 194, ч. 3 ст. 142, п.п. «а», «з» ст. 93 КК України (1960 року) до смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою Одеського обласного суду від 09 червня 2000 року покарання у вигляді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Засуджений 13 серпня 2007 року вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим за п.п. «а», «з» ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України (1960 року), на підставі ч. 1 ст. 42, ч. 3 ст. 42 КК України (1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано строк попереднього ув`язнення з 25 вересня 1995 року по 22 жовтня 1998 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно довідки про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_7 від 09 травня 2023 року (а.п. 67) встановлено, що до ОСОБА_7 , було застосовано п`ять заохочень у виді наданого додаткового одного короткострокового побачення від 18 листопада 2004 року, 29 серпня 2005 року, 02 липня 2012 року за сумлінну поведінку та ставлення до праці, та у виді подяк від 08 липня 2013 року за сумлінну поведінку та ставлення до праці, та 08 липня 2022 року за виконання покладених обов`язків та дотримання правил поведінки та внутрішнього розпорядку установи, а також застосовано десять дисциплінарних стягнень, які на даний час погашено, 05 лютого 1996 року позбавлений права протягом одного місяця купувати продукти харчування та отримувати посилки або передачі за встановлення між камерного зв`язку, 08 серпня 1996 року у виді 7 діб карцеру за намагання скоїти членоушкодження, 01 квітня 1997 та 08 квітня 1997 року у виді 7 діб карцеру за відмову від прийому їжі, 21 травня 1998 року у виді 10 діб карцеру за відмову від прийому їжі, 20 серпня 2016 року у виді догани за вилучення мобільного телефону, 13 травня 2017 року у виді догани за вилучення заточеної металевої пластини та саморобний зарядний пристрій до мобільного телефону, 22 серпня 2018 року у виді догани вилучено мобільний телефону, 29 січня 2020 року у виді догани за вилучення заточеної металевої пластини.

Згідно довідки від 24 квітня 2023 року (а.п. 68) на засудженого ОСОБА_7 , виконавчий лист не поступав.

Згідно довідки від 24 квітня 2023 року № 121 (а.п. 69) про працевикористання засудженого ОСОБА_7 , засуджений не працював від вересня 2022 року по березень 2023 року та заробітну плату не отримував.

Згідно довідки від 25 квітня 2023 року (а.п. 70) ОСОБА_7 , працездатний.

Згідно із виписки із наказу № 81-ПЗ-23 (а.п. 78), щодо засудженого заохочення у виді подяки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Згідно ч. 5 ст. 85 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Посилання засудженого ОСОБА_7 на те що, суд дійшов помилкового висновку про відмову йому в задоволенні його клопотання про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, колегія суддів вважає не є слушними.

Зі змісту ст. 82 КК України випливає, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням є можливою за наявності такої обов`язкової умови як - засуджений став на шлях виправлення.

Згідно з роз`ясненнями п. 2 Постанови № 2 від 26 квітня 2002 року Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким того, що засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК).

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що на осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, в даному випадку, поширюється те саме правило, що й до засуджених до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Вказаний у ст. 82 КК України критерій - став на шлях виправлення - достатній для розуміння того, що має робити засуджений для того, щоб йому змінити покарання на більш м`яке.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема характеристики від 09 травня 2023 року (а.п. 64-65), вбачається, що початком строку покарання є 25 вересня 1995 року, за час тримання в слідчому ізоляторі м. Черкаси, м. Одеси та м. Сімферополя допускав порушення вимог режиму утримання, за що накладено шість дисциплінарних стягнень, які на даний час погашені. Дані порушення виразились у встановленні між камерного зв`язку, відмові від прибирання. За намагання скоїти собі само ушкодження та відмові від прийому їжі. Заохочення не застосовувались.

З 10 березня 2001 року відбував покарання в ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1) в секторі для тримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. За час відбування покарання характеризувався наступним чином: допускав рушення вимог режиму тримання за що накладено чотири дисциплінарних стягнення, які на даний час погашені. Дані порушення виразились у виготовленні та зберіганні заборонених предметів. Застосовано п?ять заохочень

З 29 вересня 2022 року відбуває покарання в ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)» в торі для тримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. За час відбування покарання характеризується посередньо: не допускає порушень встановленого порядку відбування покарання, дисциплінарні стягнення не накладались. Заохочення не застосовувались. У виробничій майстерні ДУ «Коломийської виправної колонії (№41)» не невлаштований. У відношенні до представників адміністрації колонії ввічливий, тактовний, однак робить це з метою поблажливого ставлення до себе. Передбачені законом вимоги персоналу установи виконує під контролем. Санітарно-гігієнічних вимог та вимог пожежної безпеки дотримується, охайний. За характером спокійний, врівноважений. В індивідуальних бесідах не відвертий. Виконавчі листи на засудженого в установу не надходили. У засудженого встановлено середній рівень ризику.

Згідно психологічної характеристики засуджений ОСОБА_7 має адекватну самооцінку, рівень агресії та ворожості в нормі, інтелект відповідає віку та отриманій освіті. Має середній рівень щирості, задовільну нервово-психіатричну стійкість. Схильність до суїциду низька.

ОСОБА_7 має такі риси такі як: товариськість витривалість та працездатність. Властиві ознаки: рухливості, товариськості, балакучості, виразність жестів, міміки. Минулий досвід сприймається некритично, проте помилки усвідомлюються послідовність і непостійність у стосунках з оточуючими призводять до конфліктів. Характерні енергійність, жага діяльності, ініціативність, відчуття нового, оптимізм. відрізняючись контактністю, засуджений бере на себе лідерські функції. Висока думка про себе, розвиток критичності. Важко переносить умови твердої дисципліни, вимушену самотність.

Так, судом першої інстанції встановлено, що за час утримання в слідчих ізоляторах та відбування покарання в установах виконання покарань ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до вчиненого, не довів, що став на шлях виправлення.

Засуджений ОСОБА_7 не навів таких обставин, підтверджених доказами, які б дозволили суду першої інстанції зробити висновок про доведеність того, що він став на шлях виправлення, та є таким, до якого можуть бути застосовані положення ст. 82 КК України.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції аналізуючи докази, вважає, що негативна характеристика ОСОБА_7 , наявність п`яти заохочень та десяти дисциплінарних стягнень, за весь час відбуття покарання у сукупності з іншими даними про особу переконливо свідчать, що на шлях виправлення він не став.

Відомості, які вбачаються з долучених до клопотання матеріалів, жодним чином не свідчать про позитивні зрушення в його свідомості та поведінці, намагання вживати заходів для цього.

Прийняття рішення про заміну покарання не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком, або при відбуванні іншого виду покарання.

Враховуючи, що ст. 82 КК України застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що для досягнення цілей покарання задоволення клопотання, в даному випадку, є недопустимим.

Суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що довічне позбавлення волі є найсуворішим видом покарання, передбаченим КК України і відповідно до ст. 64 КК України встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення положень ст. 64 та 65 КК України дозволяє дійти висновку, що довічне позбавлення волі застосовується до винної особи лише у виключних випадках, коли покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк не може забезпечити реалізацію встановленої ст. 50 КК України мети покарання, зокрема виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Таким чином, вирішуючи питання про наявність правових підстав для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, суд має вирішити питання чи буде визначене покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, у разі заміни цим покарання раніше призначене покарання у вигляді довічного позбавлення волі, відповідати критеріям до кримінального покарання, визначеним у ст. 50 та 65 КК України.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав, передбачених ст. 409 КПК України, на які посилається засуджений ОСОБА_7 , для скасування оскарженого рішення.

Твердження ОСОБА_7 про те, що Одеським обласним судом у вироку від 22 травня 1998 року було допущено численні порушення, не є слушним.

Вказаний вирок суду набрав законної сили, покарання призначено відповідно до законодавства, що діяло на час вчинення злочину.

Законом не передбачено оскарження набравшого законної сили вироку суду в частині довічного покарання в порядку ст.ст. 537-539 КПК України, а передбачена лише можливість заміни на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання, та став на шлях виправлення, що було перевірено під час апеляційного провадження.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено законне та обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 418, 419, 532, 539 КПК України, ст. 82 КК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2025 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5