Справа № 462/5592/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/711/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судових засідань - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 29.07.2025 року, у кримінальному провадженні №0000344, відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч. 5 ст. 27 ч.4 ст. 189 КК України, щодо продовження строку тримання під вартою без визначення розміру застави,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника адвоката - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 29.07.2025, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою строком 60 днів, без визначення розміру застави, до 26.09.2025 року включно.

Слідчий суддя своє рішення мотивувала тим, що прокурор довів обґрунтованість підозри висунутої обвинуваченому, а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Крім того враховано тяжкість злочину, відсутність офіційних даних про неможливість перебування обвинуваченого в слідчому ізоляторі по стану здоров`я.

Застосування більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого, в тому числі у визначені розміру застави, не гарантуватиме виконання покладених на нього обов`язків. Суду першої інстанції не було надано підтвердження щодо можливості сплати застави та не обґрунтовано розмір застави з точки зору платоспроможності заставодавця. При цьому судом в повній мірі враховано дані про особу обвинуваченого, зокрема про те, що ОСОБА_7 звільнений від перебування на військовому обліку, має закордонний паспорт і крайній раз виїжджав за кордон 16.04.2025 року. По справі не допитано потерпілого, а відтак є можливість впливу на нього зі сторони обвинуваченого у разі звільнення з під варти. Розмір застави не був визначений з врахуванням того, що був скоєний злочин із погрозою застосування насильства. Також враховано в повній мірі строк покарання за скоєне, у разі доведення провини обвинуваченого, та наміром уникнення явки в суд, у зв`язку з зазначеним вище.

На ухвалу суду подав апеляційну скаргу захисник обвинуваченого, який просить скасувати дану ухвалу та ухвалити нову, якою обрати ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у вигляді особистого зобов`язання чи визначити розмір застави.

Апелянт зазначає, що не погоджується з ухвалою суду першої інстанції, оскільки прокурором не наведено та не обґрунтовано реальних ризиків, що зазначені в клопотанні. Вважає, що документи, які були отриманні на досудовому слідстві та виносилися на досудовому слідстві не дають можливості зробити правильні та законні висновки про продовження існування ризиків наведених прокурором в клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Рішення про тримання під вартою без застави приймаються у випадках, коли існують обґрунтовані підозри щодо тяжкості злочину, наявності ризиків, що перелічені прокурором та підтверджені доказами, а також у випадках, коли особа вже порушувала умови застави, застосованої раніше. Нічого із зазначеного не мало місце в даному випадку.

Апелянт наголошує, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).

Апелянт звертає увагу на те, що до інших фігурантів справи було застосовано запобіжний захід у вигляд домашнього арешту, а тому вважає, що є така підстава і для його довірителя.

Апелянт покликається, що судом першої інстанції ще не було досліджено висновок експерта, який дає підстави вважати винуватими у скоєнні кримінального правопорушення інших осіб, а не його довірителя. У даному конкретному випадку спостерігається вибіркове притягнення до відповідальності осіб та тримання під вартою. Вважає, що такі дії правоохоронних органів суперечать діючому КПК України як і ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Апелянт наголошує, що призначення запобіжного заходу без визначення розміру застави або застосування альтернативного, більш м`якого запобіжного заходу підтверджує неповноту судового розгляду.

Апелянт відмічає, що його довіритель хворіє та його стан здоров`я значно погіршився перебуваючи в СІЗО №19 і він неодноразово звертався за медичною допомогою, оскільки зір його знизився до такого рівня, що клопотання про продовження міри запобіжного заходу він не може прочитати, однак вірить в справедливість і дану обставину було повідомлено судді першої інстанції. Ряд медичних документів, які підтверджують стан здоров`я ОСОБА_7 додано в судовому засіданні та знаходяться у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника-адвоката ОСОБА_6 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_7 , які, кожен окремо, просили задовольнити апеляційні вимоги сторони захисту, міркування прокурора ОСОБА_8 , який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд при прийнятті рішення про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 врахував положення вищенаведених норм процесуального закону та дійшов вірного висновку про доведеність наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, обґрунтовано пославшись на те, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з врахуванням тяжкості злочину, інкримінованого ОСОБА_7 та даних про особу обвинуваченого, не гарантують запобігання ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, який вирішуючи питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував те, що ОСОБА_7 обвинувачуються у скоєнні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років позбавлення волі. Суд вважав, що з врахуванням тяжкості інкримінованого обвинуваченому злочину та суворості покарання, яке може бути призначено обвинуваченому в разі доведення його винуватості, зважаючи на принцип безпосередності дослідження доказів, існують обґрунтовані ризики можливості переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення покарання, незаконного впливу на потерпілого у цьому кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та можливості вчинення іншого злочину, продовження злочинної діяльності. Такі ризики існували на час обрання та продовження запобіжного заходу обвинуваченим, не зменшилися та продовжують мати місце на даний час.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того судом першої інстанції враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 виключений з військового обліку та має у своєму володінні паспорт громадянина України для виїзду за кордон та неодноразово здійснював перетин Державного кордону України, востаннє 16.04.2025 року.

Як наслідок, суд не виключив можливості як легального, так і нелегального перетину кордону ОСОБА_7 з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується.

Очевидно, що в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією російської федерації проти України, у обвинуваченого збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин через дії російської федерації відсутні можливості належним чином контролювати поведінку та місцезнаходження обвинуваченого ОСОБА_7 , а також державний кордон у місцях активних бойових дій.

Суд зауважив, що в міру збільшення строку тримання під вартою небезпека ухилення ОСОБА_9 від правосуддя зменшується, однак вважає, що факти і доводи, наведені прокурором, не залишають на даній стадії кримінального провадження сумнівів щодо можливості обвинуваченого ухилятися від правосуддя й достатньо переконливо підтверджують, що така небезпека все ще існує.

Покликання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано доводи сторони захисту щодо підстав застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Стосовно апеляційних вимог про те, що по стану здоров`я обвинувачений ОСОБА_7 не може перебувати у слідчому ізоляторі під вартою, то це було предметом розгляду в суді першої інстанції, однак не було документів, які б підтверджували неможливість утримання обвинуваченого під варто.

Суду апеляційної інстанції, для долучення до справи було надано витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи ОСОБА_7 від 30.07.2025, де вказано про наявність інвалідності II групи по загальному захворюванню та рекомендації, які є частино індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю від 01.08.2025, де зазначено, що він не потребує сторонньої допомоги в обслуговуванні; здатність до орієнтації виражений ступінь обмеження; здатність до пересування помірний ступінь обмеження; здатність до самообслуговування легкий ступінь обмеження.

Відтак однозначного висновку про неможливість перебування обвинуваченого під вартою немає.

Судом першої інстанції не було визначено розмір застави, оскільки він обвинувачується у вчинені злочину, вчиненого із погрозою застосуванням насильства, а тому на даному етапі провадження, за наявних на даний час документів, які надані стороною захисту і є недостатньо переконливими для вирішення питання альтернативного триманню під вартою заходу, вважав за можливе не визначати розмір застави.

З такими висновка колегія суддів погоджується в повному обсязі.

Доводи захисника обвинуваченого не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

З врахуванням зазначеного вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою, а тому підстав для задоволення апеляційних вимог захисника обвинуваченого не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 29.07.2025 року, у кримінальному провадженні №0000344, якою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому за ч. 5 ст. 27 ч.4 ст. 189 КК України, продовжено строк тримання під вартою без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: