ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року

м. Київ

справа № 343/1700/24

провадження № 51-545 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів громадян, що становить 8500 грн.

Вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий, яким призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він умисно не виконав постанови Долинського районного суду Івано-Франківської області від 09 січня 2024 року у справі № 343/3073/23 про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та будучи позбавленим права керування транспортними засобами строком на 1 рік, 20 квітня 2024 року о 20:35 год керував транспортним засобом марки «BMW 5201», номерний знак НОМЕР_1 по автошляху С090503 Кропивник - Старий Мізунь, по вул. Кропивнянська та, неподалік домоволодіння № 1 в с. Кропивник Вигодської територіальної громади Калуського району Івано-Франківської області, був зупинений працівниками сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 (м. Долина) Калуського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківської області.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання шляхом призначення йому покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Захисник не погоджується з призначеним засудженому апеляційним судом покаранням у виді позбавлення волі та застосуванням інституту звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України, посилаючись на його суворість. Вважає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про скасування вироку суду першої інстанції через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, дійшов необґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_7 із застосуванням покарання у виді штрафу та вважає, що саме це покарання не становитиме «особистого надмірного тягаря для особи», не позбавить його можливості працювати та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор під час касаційного розгляду вважав, що підстав для задоволення касаційних вимог захисника немає, а тому просив залишити їх без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 382 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

У касаційній скарзі захисник не погоджується з призначеним ОСОБА_7 апеляційним судом покаранням та вважає його таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У цій справі, як видно з її матеріалів, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких, дані про особу засудженого, який позитивно характеризується за місцем проживання та на спеціальних обліках не перебуває. Визнав обставинами, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийняв рішення про можливість виправлення засудженого із призначенням покарання у виді штрафу та саме таке покарання, на переконання суду, відповідало вимогам ст. 65 КК України і було достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, який не погодився з призначеним покаранням та вважав, що з огляду на дані про особу ОСОБА_7 йому слід призначити покарання виді позбавлення волі і застосувати положення ст. 75 КК України, в зв`язку з чим ставив питання про ухвалення нового вироку в цій частині, дійшов висновку про обґрунтованість доводів сторони обвинувачення та не погодився з обґрунтуванням суду першої інстанції про можливість його виправлення із застосуванням покарання у виді штрафу.

Колегія суддів апеляційного суду погодилась із доводами прокурора про те, що суд першої інстанції не врахував належним чином, що вчинені ОСОБА_7 умисні дії, було скоєно через незначний проміжок часу з моменту набрання законної сили постанови суду про накладення адміністративного стягнення за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, зважаючи на дані досудової доповіді начальника сектору Калуського РС №1 філії ДУ «Центр пробації в Івано-Франківській області», ризик вчинення кримінального правопорушення оцінено як середній та виснувано, що виправлення ОСОБА_7 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк і останній не становить високої небезпеки для суспільства. У разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним накладення на останнього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Тому з урахуванням наведеного, апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання ніж штраф та вирок суду першої інстанції в цій частині скасував і ухвалив новий, яким обрав ОСОБА_7 більш суворе покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 382 КК України у виді позбавлення волі та дійшов висновку про наявність достатніх підстав для застосування інституту звільнення від його відбування з встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та накладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З призначеним покаранням погоджується також колегія суддів та вважає, що саме таке покарання відповідатиме меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Переконливих доводів про необхідність призначення останньому менш суворого покарання у касаційній скарзі захисника не наведено, в зв`язку з чим вважати його таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, підстав не вбачається.

Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними та підставами, передбаченими ст. 438 КПК України, для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення у цій справі не встановлено, а тому в задоволенні касаційних вимог захисника слід відмовити.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8