Номер провадження: 11-кп/813/188/25
Справа № 504/1927/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_13 ,

потерпілої ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Доброславської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської обл. від 22.06.2022 у к/п№00000943 від 01.12.2017 стосовно:

ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, інваліда III групи, одруженого, працюючого охоронцем ФОП « ОСОБА_15 », проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_12 визнаний невинуватим у висунутому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Скасовано арешт, накладений на автомобіль «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , відповідно до ухвали слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 01.12.2017.

Вирішено питання щодо долі речових доказів. Судові витрати у справі віднесені за рахунок держави.

Органом досудового розслідування ОСОБА_12 обвинувачується у тому, що 30.11.2017 приблизно о 21 год. 50 хв. грубо порушив пункти 2.3 «б», 12.1, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, зокрема, керуючи технічно справним автомобілем «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 належить ОСОБА_16 , у темний час доби, з ввімкнутим ближнім освітленням передніх фар, при достатній видимості, здійснював рух на освітленій вуличними ліхтарями ділянці по асфальтованому, сухому дорожньому покриттю вул. Незалежності в с. Красносілка Лиманського (нині Одеського) району, Одеської області, на якій організований двосторонній рух і проїзна частина має по одній смузі руху у протилежних напрямках, з боку центру села в напрямку м. Одеса, зі швидкістю близько 60 км/год., у правій смузі свого напрямку руху, рух керованого автомобіля постійно не контролював, в установлених межах безпечної швидкості руху обрав швидкісний режим без урахування дорожньої обстановки.

У той самий час, у зустрічному напрямку по 59 приміському маршруту «м. Одеса, вул. Марсельська с. Красносілка Лиманського району» з пасажирами рухався маршрутний автобус «Еталон», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_17 , водій якого завчасно побачивши попереду на проїзній частині пішохода, став знижувати швидкість та, попереджаючи водія зустрічного автомобіля про небезпеку, почав блимати йому дальнім освітленням передніх фар.

Наближаючись до розташованого праворуч будинку №65 по вул. Незалежності, водій ОСОБА_12 мав об`єктивну можливість завчасно побачити попереду перешкоду для руху - пішохода ОСОБА_18 , який в цей момент був розташований у горизонтальному або близькому до нього положенні на дорожньому покритті, на смузі його руху.

Отримуючи об`єктивні ознаки можливого виникнення та розвитку аварійної ситуації, що виразилася у наявності на проїзній частині перешкоди у русі у вигляді пішохода ОСОБА_18 , а також наявності зустрічного транспорту, водій якого, попереджаючи його про перешкоду, блимав йому дальнім освітленням передніх фар, водій ОСОБА_12 невірно оцінив дорожню обстановку, яка склалася, вкрай уважним не був, не вжив заходів, що виключають дорожньо-транспортну пригоду, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення.

При відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру водій ОСОБА_12 з моменту об`єктивної можливості виявити зазначеного пішохода, своєчасно не відреагував на виниклу небезпеку для руху, не зменшив швидкість руху керованого транспортного засобу для безпечного об`їзду перешкоди у вигляді пішохода, не переконався, що він не створить своїми діями небезпеки у русі для інших учасників дорожнього руху, а застосував невиправданий маневр праворуч та, як наслідок, допустив наїзд нижньою лівою частиною автомобіля «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_18 .

В результаті наїзду пішоходу ОСОБА_18 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку з його смертю на місці події. Смерть ОСОБА_18 перебуває в прямому причинному зв`язку з отриманою при ДТП поєднаною травмою голови та тулуба у вигляді переломів кісток мозкового та лицьового черепа, розривів твердої мозкової оболонки, крововиливів під м`які оболонки головного мозку, забою-розміжчення головного мозку, внутрішньо шлуночкових крововиливів, переломів акроміального і дзьобуватого відростків лівої лопатки, перелому тіла грудини, множинних двобічних переломів ребер з розривами пристінкової плеври, розривів легенів, селезінки та печінки, крововиливів у праву плевральну порожнину, перелому крила правої клубової кістки. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_18 з`явився шок.

Дії ОСОБА_12 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор Доброславської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 не погодилась із оскаржуваним вироком суду, зауваживши, що він є незаконним та необґрунтованим через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону з огляду на наступне:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 були безпосередніми очевидцями моменту вчинення 30.11.2017 саме водієм ОСОБА_12 наїзду на пішохода ОСОБА_18 ;

- не відповідають дійсності посилання суду на те, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 30.11.2017 з фото-таблицею та схемою до нього фіксує події на момент ДТП та ніяк не підтверджує винуватість ОСОБА_12 у вчиненні злочину; висновок судово-медичної експертизи №712 одягу та взуття ОСОБА_18 не суперечить версії органу досудового розслідування в частині положення пішохода в момент наїзду, оскільки наїзд відбувся в область голови потерпілого; визнаючи недопустимими доказами висновки судової автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля №17-5776, судової транспортно-трасологічної експертизи обставин наїзду на пішохода №15-5777 та комплексної судової медичної та транспортно-трасологічної експертизи №69 через проведення їх експертом ОСОБА_21 , який на момент їх проведення був чоловіком слідчого ОСОБА_22 , суд 1-ої інстанції не звернув увагу на те, що мав оцінити зазначені докази на предмет їх належності, достовірності та допустимості у сукупності з іншими доказами; у суду не було об`єктивних підстав для визнання протоколу слідчого експерименту від 22.02.2019 недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент проводився за аналогічних дорожніх та метереологічних умов, які відповідали ДТП, яка мала місце 30.11.2017, відповідно до даних астрологічної обсерваторії;

- суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання сторони обвинувачення щодо допиту свідка ОСОБА_23 , який був присутній під час проведення слідчого експерименту з боку потерпілої сторони;

- не відповідають дійсності твердження суду про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_24 не перебували в будь-яких родинних відносинах на момент проведення слідчого експерименту, натомість, в судовому засіданні від 09.06.2021 свідок ОСОБА_24 підтвердив, що він одружений на доньці ОСОБА_12 - ОСОБА_25 ;

- суд не надав жодної оцінки показанням свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , зазначивши лише про те, що вони приймали участь у проведенні слідчого експерименту;

- відмовляючи стороні обвинувачення у призначенні проведення повторних експертиз, суд залишив поза увагою той факт, що у клопотанні прокурора міститься перелік питань, які необхідно поставити експертам, а затягування судового розгляду відбувалось саме з боку сторони захисту;

- попри наявність в матеріалах провадження суперечливих висновків експертів, зокрема, висновку №69 Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи та висновку №44-К Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи, суд 1-ої інстанції взяв до уваги другий висновок та не навів достатніх мотивів прийняття такого рішення, натомість, при складанні вищезгаданого висновку №44-К експерти не здійснювали жодних досліджень, у висновку лише зазначено, що відсутні судово-медичні дані, які свідчать про ймовірність настання смерті ОСОБА_18 в результаті його травмування автомобілем «OPEL VECTRA».

Посилаючись на такі доводи, прокурор ОСОБА_8 просить:

- повторно дослідити письмові докази в кримінальному провадженні, досліджені судом 1-ої інстанції;

- оскаржуваний вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, стягнути з ОСОБА_12 судові витрати за проведення судових експертиз у сумі 8866 грн. на користь держави, речові докази - автомобіль «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , вважати повернутим власнику, а одяг та взуття потерпілого ОСОБА_18 повернути матері ОСОБА_14 .

Позиції інших учасників провадження.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу сторони обвинувачення захисник ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 зауважив, що вважає вирок суду 1-ої законним, обґрунтованим та вмотивованим, а апеляційну скаргу прокурора - безпідставною з огляду на наступне:

1) посилання прокурора на неповноту судового розгляду є безпідставним, натомість, в апеляційній скарзі не міститься посилань щодо наявності клопотань до суду 1-ої інстанції про подання або витребування доказів, у задоволенні яких було відмовлено;

2) прокурор в апеляційній скарзі намагається спотворити встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження шляхом спотворення показань свідків, допитаних під час судового розгляду, натомість, допитані свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 пояснили, що фактично не бачили моменту наїзду, їх показання суперечать один одному, є заплутаними, а свідок ОСОБА_24 пояснив, що прибув на місце ДТП, був очевидцем обстановки на місці ДТП, стану дорожнього покриття, освітлення на місці події, погодних умов та був присутній під час проведення слідчого експерименту;

3) суд обґрунтовано визнав надані стороною обвинувачення докази недопустимими, оскільки:

- на час проведення судової автотехнічної, судової транспортно-трасологічної, комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертиз судовим експертом ОСОБА_21 існували підстави для його самовідводу відповідно до вимог ст.ст. 77, 79 КПК України, оскільки експерт 22.12.2017 уклав шлюб зі слідчим ОСОБА_22 ;

- кримінальне провадження проводилось без участі захисника, протокол слідчого експерименту не відповідає вимогам ст. 104 КПК України, зокрема, в ньому не зазначено всіх учасників слідчого експерименту, а саме ОСОБА_24 та ОСОБА_28 ; зазначено, що учасником слідчого експерименту був потерпілій ОСОБА_23 , хоча він не залучався до кримінального провадження як потерпілий; під час слідчого екперименту обвинуваченому не було роз`яснено право на захист, право на відмову від дачі пояснень, було порушено його право на захист, оскільки слідча дія проводилась без участі захисника, а також в умовах, які не були максимально наближені до умов настання ДТП; під час слідчого експерименту було залучено інший автомобіль - «OPEL KADETT», світло фар якого, за словами обвинуваченого ОСОБА_12 , не відповідає автомобілю «OPEL VECTRA», що спотворює його результати; під час експерименту слідчий на свій розсуд перемістила манекен на проїзній частині, чим спотворила реальні обставини кримінального провадження; під час експерименту слідчий проводила виміри лише під час увімкненого штучного освітлення, в той час як на момент ДТП штучне освітлення працювало з перебоями; під час проведення експерименту була суха погода, в той час як учасники слідчого експерименту ОСОБА_12 та ОСОБА_17 зазначали, що під час ДТП був вітер та моросив дощ, тобто погодні умови під час проведення слідчого експерименту суттєво відрізнялись; дорожнє покриття під час проведення експерименту було рівним та без вибоїн, а на місці ДТП, відповідно до протоколу огляду місця події від 30.11.2017, стан дорожнього покриття був поганий, з ямами (вибоїнами);

- з урахуванням недопустимості вищевказаного слідчого експерименту як доказу та враховуючи практику ЄСПЛ щодо «плодів отруєного дерева», недопустимим доказом також є висновок судової автотехнічної експертизи №209-А від 19.03.2019, яка проводилась за вихідними даними, встановленими під час слідчого експерименту;

4) відмова суду в задоволенні клопотання сторони обвинувачення про призначення проведення повторних експертиз є законною та обґрунтованою, оскільки стороні захисту не надавався доступ до речових доказів - одягу та взуття потерпілого ОСОБА_18 , в які він був одягнений на момент ДТП;

5) не відповідають дійсності твердження прокурора про те, що суд не навів достатніх мотивів для прийняття до уваги наданого стороною захисту висновку судово-медичної експертизи №44-К, натомість, сторона захисту, відповідно до вимог закону, вправі збирати докази після того, як обвинувальний акт було передано до суду;

6) відстороняючи ОСОБА_24 від участі в проведенні слідчого експерименту, поза увагою сторони обвинувачення залишився той факт, що ОСОБА_12 та ОСОБА_24 на момент проведення слідчого експерименту не перебували в будь-яких родинних відносинах, натомість, ОСОБА_24 уклав шлюб із донькою обвинуваченого - ОСОБА_25 - лише 03.10.2019.

На підставі викладеного, захисник ОСОБА_13 просить відмовити в задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження письмових доказів у кримінальному провадженні, а також апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду 1-ої інстанції - без змін.

Потерпіла ОСОБА_14 з`явилась лише в судове засідання апеляційного суду, призначене на 30.09.2022, в якому підтримала вимоги апеляційної скарги прокурора та просила її задовольнити.

В подальшому, в судові засідання апеляційного суду потерпіла ОСОБА_14 не з`являлась, про причини неприбуття не повідомляла та жодних клопотань на адресу суду не подавала.

Враховуючи систематичну неявку потерпілої в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, керуючись при цьому вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд проводити без участі потерпілої ОСОБА_14 .

Обвинувачений ОСОБА_12 в останнє судове засідання апеляційного суду, призначене на 18.07.2025, не з`явився, натомість, захисником ОСОБА_13 було надано актовий запис про смерть №1052 від 21.03.2025 та свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 , відповідно до яких ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 48 років від цирозу печінки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.07.2025 було відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю обвинуваченого ОСОБА_12 та продовжено апеляційний розгляд у зв`язку із тим, що скасування апеляційним судом виправдувального вироку та закриття кримінального провадження щодо виправданого у зв`язку з його смертю не відповідає вимогам КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів та потерпілої ОСОБА_14 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_13 , які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону з огляду на наступне.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_12 свою провину у вчиненому не визнав та пояснив, що 30.11.2017 приблизно о 21:40 год. він керував технічно справним автомобілем «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Незалежності в с. Красносілка в напрямок міста Одеси зі швидкістю 60 км/год; в цей час моросив дощ, був сильний вітер, а освітлення то вмикалося, то вимикалося; на відстані приблизно в 50 м він побачив маршрутний автобус, який рухався йому назустріч, водій якого блимнув два рази фарами, він подумав, що попереду стоять співробітники поліції, став уважніше приглядатися до дороги та побачив якусь перешкоду, було не зрозуміло що це, воно лежало поперек дороги, тоді він зманеврував на узбіччя вправо та, як наслідок, наїхав на бетонний парапет; удар був досить сильним, колесо вискочило на парапет, тобто автомобіль отримав механічне пошкодження, він вийшов з автомобіля подивитися що сталося та побачив, що на дорозі лежить чоловік, він впізнав у ньому місцевого мешканця, біля його голови була калюжа крові, ознак життя людина не подавала; він не здійснював наїзд на людину, а вивернув на узбіччя, на його думку, пішохода переїхав інший автомобіль, який рухався раніше.

Так, орган досудового розслідування, мотивуючи винуватість ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України послався на наступні докази:

- показання потерпілої ОСОБА_14 , яка в судовому засіданні суду 1-ої інстанції пояснила, що загиблий ОСОБА_18 був її сином, того дня їй зателефонували та повідомили про те, що коли її син повертався з бару, його збив автомобіль, він був сп`янілий, в такому стані часто ходив по дорозі; через тривалий період після даного ДТП вона самостійно знайшла свідків - ОСОБА_29 та ОСОБА_19 , після чого написала заяву слідчому про їх допит; вона безпосередньо на м`ясце події не виїжджала, намагалася знайти відеозапис з місця ДТП, однак як виявилося, на даній ділянці дороги не ведеться відеоспостереження;

- показання свідка ОСОБА_17 , який під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції повідомив, що, працюючи водієм на 59 маршруті «Одеса, вул. Марсельська- Красносілка», 30.11.2017 приблизно о 21 год. відправився на транспортному засобі «Еталон» з вулиці Марсельської в м. Одеса в напрямок села Красносілка; рухаючись по центральній вулиці с. Красносілка приблизно о 21:30 год., на зупинці, висадивши пасажирів та набираючи швидкість, почув, що ОСОБА_30 , яка сиділа поруч з ним, повідомила, що на дорозі впав чоловік, який намагався встати, оскільки був вітер, а поруч розташований будівельний магазин, він сказав їй, що це, мабуть папір, продовжуючи рухатись зі швидкістю 30-35 км/год, на дорозі було темно, він не пам`ятає, щоб горіло світло, дорога була погана, з ямами, все це відбувалося на відстані десь 1 км., приблизно 700 м; під`їхавши ближче, він побачив, що в зустрічному напрямку рухався легковий автомобіль; він не бачив, щоб чоловік йшов, або стояв, однак ОСОБА_19 сказала йому, що цей чоловік підіймав руки та намагався встати, він став блимати фарами, щоб попередити водія про наявну перешкоду на проїзній частині, йому здалося, що водій легкового автомобілю відволікся та його відкинуло на узбіччя; сказати достеменно, що він бачив момент переїзду легкового автомобіля людини, він не може, все відбулося за долю секунди, він відвернувся, бо йому було неприємно, однак зрозумів, що автомобіль переїхав людину, чи зачепив колесом, після цього автомобіль «підкинуло»; стовідсотково сказати, що автомобіль переїхав голову чоловіка, він не може; йому потрібно було розвести пасажирів, тому він, не зупиняючись, поїхав по маршруту, повернувшись десь через 10 хв. побачив, що на місці аварії вже знаходився автомобіль швидкої допомоги; потім він та ОСОБА_12 також брали участь в проведенні слідчого експерименту, однак при ньому використовувався не той автомобіль, на якому був ОСОБА_12 в день події, а інший;

- показання свідка ОСОБА_19 , яка в судовому засіданні суду 1-ої інстанції пояснила, що 30.11.2017 приблизно о 21 год., точного часу не пам`ятає, вона їхала в маршрутному автобусі 59 маршруту; рухаючись в с. Красносілка, проїхавши будівельний магазин, вона побачила, що по вул. Незалежності йшов чоловік, він пересувався по дорозі в зустрічному напрямку, перебуваючи на проїзній частині, то падаючи, то встаючи, вона звернула увагу водія автобуса на це, та, оскільки в зустрічному напрямку рухався автомобіль, водій автобуса два рази блимнув фарами, щоб звернути увагу водія на наявність перешкоди на дорозі; однак водій напевно не побачив лежачу на дорозі людину, автомобіль «підкинуло», трохи припідняло догори, тоді водій зупинився на узбіччі, в цей час до лежачої на дорозі людини, зі сторони бару, підбіг якийсь чоловік; вона не виходила з маршрутки, їй стало зле, автобус рушив далі; не могла пояснити, чи бачила вона безпосередньо момент наїзду автомобіля під керування ОСОБА_12 на лежачого на дорозі ОСОБА_18 , зауваживши, що вперше її допитали через рік після події;

- показання свідка ОСОБА_31 , який під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції зауважив, що того дня, точної дати не пам`ятає, після 21 год., він направився до бару, розташованого по вул. Незалежності в с. Красносілка, побачив, що по дорозі в 30 метрах від нього йшов ОСОБА_18 , якого він раніше знав, ОСОБА_32 кожен день сильно випивав та часто ходив по дорозі, щоб йому сигналили з транспортних засобів; придбавши в барі пляшку води, він, виходячи з бару, почув свист резини, не звернув уваги чи їхав в той час по дорозі якийсь автомобіль; подивившись в напрямку міста Одеси на дорозі знаходився маршрутний автобус, на зустрічному напрямку на узбіччі стояв автомобіль, який нібито як підкинуло, що він визначив через те, що фари світили на стовп та на дерево; він одразу підбіг до місця та побачив, що чоловік лежить на дорозі, не подаючи ознак життя, біля голови було багато крові, череп розбитий, він почав вимірювати пульс та зрозумів, що людина мертва; автомобіль сірого кольору, яким керував ОСОБА_12 , якого він знав як таксиста, відкинуло на бордюр, капот і бампер були цілими; ліхтарів біля місця ДТП не було, сам труп також не освітлювався, дорога розбита з ямами; безпосередньо момент збиття (наїзду) ОСОБА_18 він не бачив, а бачив лише те, що автомобіль «підкинуло», він викликав карету швидкої допомоги та тільки після приїзду швидкої допомоги зрозумів, що мертвий чоловік - це ОСОБА_18 ;

- протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 30.11.2017 з фото-таблицею та схемою до нього, згідно якого 30.11.2017 в період часу з 22:20 до 23:30 год. за участі водія ОСОБА_12 оглянута ділянка дороги, розташована напроти будинку №65 по вул. Незалежності в с. Красносілка, Одеської обл., на проїзній частині якої виявлено труп ОСОБА_18 , на правому узбіччі дороги виявлено автомобіль «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , розташований передньою частиною на залізобетонному стовпі (т. 1, а.с. 75-87);

- протокол огляду трупа ОСОБА_18 від 30.11.2017 з фото-таблицею до нього (т. 1, а.с. 88-93);

- висновок судової авто-технічної експертизи технічного стану систем керування, ходової частини автомобіля «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , №17-5776 від 02.03.2018 (т. 1, а.с. 100);

- висновок судової транспортно-трасологічної експертизи обставин наїзду автомобіля «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , №17-5777 від 02.03.2018 (т. 1, а.с. 104-105);

- висновок судово-медичної експертизи №1416-3919/17 трупа ОСОБА_18 , 1975 р.н. (т. 1, а.с. 109-117);

- висновок судово-медичної експертизи №712 куртки-дублянки, брюк та туфель ОСОБА_18 , 1975 р.н. (т. 1, а.с. 123-134);

- висновок комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи (за матеріалами справи) №69 від 07.08.2018 (т. 1, а.с. 139-162).

- протокол проведення слідчого експерименту від 22.02.2019 (т. 1, а.с. 175-185);

- висновок судової авто-технічної експертизи за обставинами ДТП №209-А від 19.03.2019 (т. 1, а.с. 191-194).

Дослідивши та оцінивши наведені вище докази у кримінальному провадженні, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що безпосередньо під час судового розгляду кримінального провадження по суті в суді стороною обвинувачення не було доведено вчинення ОСОБА_12 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Положення ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України закріплюють одну із найважливіших засад кримінального провадження - презумпцію невинуватості.

Так, ст. 62 Конституції України встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно із ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.

Пункт 2 ст. 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості, відповідно до якої кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У справі «Кобець проти України» ЄСПЛ повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Система зібраних в кримінальному провадженні доказів повинна давати можливість зробити однозначний висновок як за кожним елементом предмета доказування, так і у справі загалом та усунути будь-які сумніви. Всі сумніви у справі підлягають об`єктивному вивченню, а якщо вичерпано можливості їх усунути, повинні тлумачитися та розв`язуватися на користь обвинуваченого.

Згідно із ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, обставини які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Разом з тим, ч. 1 ст. 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

В свою чергу, ч. 1 ст. 337 КПК України встановлює, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

За приписами ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду 1-ої інстанції щодо того, що надані стороною обвинувачення в обґрунтування винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України висновки судової авто-технічної експертизи технічного стану автомобіля №17-5776, судової транспортно-трасологічної експертизи обставин наїзду на пішохода №15-5777 та комплексної судової медичної та транспортно-трасологічної експертизи №69 в зазначеному кримінальному провадженні є недопустимими доказами з огляду на таке.

Статтею 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Положення ст. 5 КПК України визначають, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 242 КПК України (в ред. від 07.01.2018), чинної на момент проведення вищезазначених трьох експертних досліджень - судової авто-технічної експертизи технічного стану автомобіля №17-5776, судової транспортно-трасологічної експертизи обставин наїзду на пішохода №15-5777 та комплексної судової медичної та транспортно-трасологічної експертизи №69 - експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Стаття 11 Закону України «Про судову експертизу» встановлює, що не може залучатися до проведення судової експертизи та виконання обов`язків судового експерта особа, визнана в установленому законом порядку недієздатною, а також та, яка має не зняту або не погашену судимість, або на яку протягом останнього року накладалося адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією або дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення кваліфікації судового експерта. Інші обставини, що забороняють участь особи як експерта в судочинстві, передбачаються процесуальним законодавством.

Частина 1 ст. 79 КПК України (в ред. від 07.01.2018) передбачає, що спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, експерт, секретар судового засідання не мають права брати участі в кримінальному провадженні та відводяться за підставами, передбаченими ч. 1 ст. 77 цього Кодексу, з тим обмеженням, що їх попередня участь у цьому кримінальному провадженні як спеціаліста, представника персоналу органу пробації, перекладача, експерта і секретаря судового засідання не може бути підставою для відводу.

В свою чергу, на підставі аналізу положень п. 1 ч. 1 ст. 77 КПК України (в ред. від 07.01.2018), вбачається, що експерт не має права брати участь у кримінальному провадженні, якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, членом сім`ї або близьким родичем сторони, заявника, потерпілого, цивільного позивача або цивільного відповідача.

Сторонами кримінального провадження, відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України (в ред. від 07.01.2018), з боку обвинувачення є: слідчий, керівник органу досудового розслідування, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники.

Згідно із ч. 1 ст. 80 КПК України (в ред. від 07.01.2018), за наявності підстав, передбачених ст.ст. 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, представник персоналу органу пробації, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.

Відповідно до ч.ч. 2 та 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Так, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 11.10.2024 за клопотанням сторони обвинувачення були повторно досліджені наявні в матеріалах кримінального провадження висновки судової авто-технічної, судової транспортно-трасологічної та комплексної судово-медичної та транспортної трасологічної експертизи (т. 3, а.с. 104).

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що висновок №17-5776 судової авто-технічної експертизи технічного стану систем керування, ходової частини автомобіля «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , був складений 02.03.2018 головний судовим експертом ЛААД ОНДІСЕ ОСОБА_21 (т. 1, а.с. 100), а саме експертне дослідження, відповідно до акту здачі-приймання висновку судового експерта №17-5776, проведено в період часу з 04.12.2017 по 02.03.2018 (т. 1, а.с. 101).

Висновок №17-5777 судової транспортно-трасологічної експертизи обставин наїзду автомобіля «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , був складений 02.03.2018 головний судовим експертом ЛААД ОНДІСЕ ОСОБА_21 (т. 1, а.с. 104-105), а саме експертне дослідження, відповідно до акту здачі-приймання висновку судового експерта №17-5777, проведено в період часу з 04.12.2017 по 02.03.2018 (т. 1, а.с. 106).

Водночас, висновок №69 комплексної судово-медичної та транспортної трасологічної експертизи за фактом смерті ОСОБА_18 був складений 07.08.2018 експертною комісією у складі експертів ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_21 та ОСОБА_36 (т. 1, а.с. 139-162), а саме експертне дослідження проведено в період часу з 14.03.2018 по 07.08.2018.

Всі три експертні дослідження, відповідно до вимог ч. 1 ст. 243 КПК України (в ред. від 07.01.2018), були проведені на підставі постанов ст. слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_22 від 01.12.2017 та від 12.03.2018 (т. 1, а.с. 98, 102 та 136-137 відповідно).

Разом із тим, під час судового розгляду даного кримінального провадження судом 1-ої інстанції стало відомо про те, що 22.12.2017 між судовим експертом ОСОБА_21 та слідчим ОСОБА_22 був укладений шлюб, що підтверджується наданим стороною захисту витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №3052 від 22.12.2017 (т. 2, а.с. 69-70).

Відтак, на час проведення вищезгаданих судових експертиз судовим експертом ОСОБА_21 останній перебував у шлюбі зі слідчим ОСОБА_22 , про що йому було достеменно відомо на момент проведення експертних досліджень, проте він, всупереч приписам ст.ст. 77, 79 та 80 КПК України (в ред. від 07.01.2018), не зважаючи на наявність обставини, яка виключала його участь в кримінальному провадженні як експерта (перебування у шлюбі зі стороною кримінального провадження - слідчим), не заявив самовідвід.

Зазначені обставини свідчать про існування обґрунтованих сумнівів в неупередженості експерта ОСОБА_21 під час проведення відповідних експертних досліджень у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, обумовлених перебуванням експерта у шлюбі зі слідчим ОСОБА_22 , якій було доручено здійснення досудового розслідування у к/п №00000943.

Враховуючи вищевикладене, зокрема, той факт, що висновки судової авто-технічної експертизи технічного стану автомобіля №17-5776, судової транспортно-трасологічної експертизи обставин наїзду на пішохода №15-5777 та комплексної судової медичної та транспортно-трасологічної експертизи №69, всупереч вимог ч. 1 ст. 84 та ст. 86 КПК України, були отримані не в порядку, встановленому КПК України, чинними на момент проведення експертних досліджень, а саме були складені експертом, який не мав права брати участь в кримінальному провадженні та підлягав самовідводу, апеляційний суд, погоджуючись із висновками суду 1-ої інстанції в цій частині, вважає вказані висновки експерта недопустимими доказами в зазначеному кримінальному провадженні, внаслідок чого вони не можуть бути покладені в основу обвинувачення ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

В контексті надання оцінки посиланням сторони обвинувачення на те, що суд 1-ої інстанції повинен був оцінити вищевказані висновки судової авто-технічної експертизи технічного стану автомобіля №17-5776, судової транспортно-трасологічної експертизи обставин наїзду на пішохода №15-5777 та комплексної судової медичної та транспортно-трасологічної експертизи №69 на предмет їх належності, достовірності та допустимості у сукупності з іншими доказами, колегія суддів зауважує на тому, що сам факт визнання таких доказів недопустимими з огляду на істотне порушення визначеного законом порядку їх отримання виключає необхідність для суду 1-ої інстанції здійснення їх оцінки у їх взаємозв`язку з іншими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, оскільки їх використання під час ухвалення процесуальних рішень та посилання на них є прямо забороненим відповідно до вимог ч. 2 ст. 86 КПК України.

Апеляційний суд критично оцінює посилання сторони обвинувачення на те, що у суду 1-ої інстанції не було об`єктивних підстав для визнання протоколу слідчого експерименту від 22.02.2019 недопустимим доказом з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України в редакції від 11.01.2019, чинної на момент проведення слідчої дії - слідчого експерименту від 22.02.2019 - з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Слідчий експеримент проводять для перевірки наявних даних і припущень щодо можливості за певних умов щось чути або спостерігати чи сприймати іншими органами відчуття, здійснювати певні або інші дії, здолати конкретну відстань за допомогою технічних засобів чи без них, тощо.

Складовою слідчого експерименту є проведення його в умовах, що максимально наближені до тих, в яких подія мала місце в минулому.

За викладених обставин, на переконання колегії суддів, вірним є висновок суду 1-ої інстанції про те, що в даному випадку слідчий експеримент від 22.02.2019 повинен був бути проведений в умовах, максимально наближених до умов настання ДТП, зокрема, погодних умов, типу та стану дорожнього покриття, наявності або відсутності дорожньої розмітки, освітлення, тощо.

Разом із тим, допитані в судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_12 (т. 2, а.с. 98) та свідок ОСОБА_31 (т. 2, а.с. 49-50) повідомили, що на час настання ДТП була темна пора року, дув сильний вітер, накрапував (моросив) дощ, а штучне освітлення працювало з перебоями, натомість, під час проведення слідчого експерименту була суха погода та штучне освітлення не вимикалось взагалі, що підтвердив допитаний в судовому засіданні суду 1-ої інстанції свідок ОСОБА_27 (т. 2, а.с. 128), який був понятим під час проведення слідчого експерименту.

Щодо наявності на момент ДТП штормового вітру та накрапання дощу, що не відповідало погодним умовам, за яких проводився слідчий експеримент, наголосив також допитаний судом 1-ої інстанції за клопотанням сторони захисту в якості свідка ОСОБА_24 (т. 2, а.с. 105).

Окрім того, на підставі повторно дослідженого апеляційним судом протоколу огляду місця ДТП від 30.11.2017 (т. 1, а.с. 75-87) вбачається, що дорожнє покриття на місці ДТП було погане, з ямами (вибоїнами), які зафіксовані на фото-таблиці в якості додатку до протоколу, натомість, дорожнє покриття під час проведення слідчого експерименту, відповідно до протоколу від 22.09.2019 (т. 1, а.с. 175-185) та фото-таблиці в якості додатку до протоколу, які були повторно досліджені в судовому засіданні апеляційного суду, було рівним, без вибоїн та ям.

При цьому, дійсно, в матеріалах судового провадження міститься лист директора Науково-дослідного інституту «Астрономічна обсерваторія» ОСОБА_37 за вих. №26 від 10.05.2019, повторно досліджений в судовому засіданні апеляційного суду, відповідно до якого наближені до 21:50 год. 30.11.2017 за освітленістю умови наступлять о 02:10 год. 22.02.2019 (т. 1, а.с. 173), на який посилається сторона обвинувачення в якості обґрунтування факту проведення слідчого експерименту за аналогічних моменту ДТП дорожніх та метеорологічних умов, разом із тим, відповідно до зазначених вище пояснень свідків та понятих-учасників слідчої дії, погодні умови під час проведення слідчого експерименту не відповідали погодним умовам на місці ДТП.

На додаток, звертає на себе увагу той факт, що до проведення слідчого експерименту для відтворення обстановки та обставин ДТП було залучено автомобіль «OPEL KADETT», в той час як сама ДТП мала місце за участю автомобіля «OPEL VECTRA», при цьому, учасник вказаної слідчої дії - обвинувачений ОСОБА_12 , який під час проведення слідчого експерименту перебував у процесуальному статусі свідка, при проведенні експерименту неодноразово зауважував на тому, що світло фар задіяного автомобіля не відповідає світлу фар автомобіля «OPEL VECTRA», а при підписанні протоколу зазначив про те, що викладені в ньому обставини не відповідають реальним подіям (т. 1, а.с. 181).

Зазначені вище обставини свідчать про те, що умови проведення слідчого експерименту відрізняються від умов, які мали місце при настанні події.

В протоколі слідчого експерименту від 22.02.2019 зазначено про те, що участь у проведенні зазначеної слідчої дії приймав потерпілий ОСОБА_23 (т. 1, а.с. 175).

Разом із тим, відповідно до обвинувального акту в кримінальному провадженні №00000943 (т. 1, а.с. 3-8), потерпілою у вказаному провадженні зазначена лише мати загиблого ОСОБА_18 - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а.с. 7), при цьому, під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції в якості потерпілої особи була допитана лише ОСОБА_14 .

За таких обставин, колегія суддів констатує, що в протоколі слідчого експерименту слідчий зазначив відомості, які не відповідають дійсності, оскільки учасник зазначеної слідчої дії ОСОБА_23 не залучався до кримінального провадження №00000943 в якості потерпілої особи.

Що стосується доводів сторони обвинувачення про безпідставну відмову суду в задоволенні клопотання сторони обвинувачення щодо допиту свідка ОСОБА_23 , який був присутній під час проведення слідчого експерименту з боку потерпілої особи, апеляційний суд наголошує на тому факті, що, відмовляючи в задоволенні зазначеного клопотання, суд 1-ої інстанції зазначив, що потерпілою в зазначеному кримінальному провадженні, як вже було вказано вище, була визнана лише ОСОБА_14 , натомість, ОСОБА_23 в протоколі слідчого експерименту зазначений в якості потерпілого, а не свідка, хоча останній під час досудового розслідування кримінального провадження №00000943 не був долучений в якості потерпілої особи та відповідно не було проведено його допиту.

Разом із тим, судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання прокурора та проведено допит свідка ОСОБА_23 , який приймав участь в якості понятого під час проведення слідчого експерименту від 22.02.2019 та в судовому засіданні апеляційного суду від 21.04.2023 (т. 3, а.с. 50) пояснив, що слідчий експеримент було проведено через місяць після ДТП, о 22 год., експеримент загалом тривав 1 - 1,5 години; була мряка, він під`їхав на вул. Незалежності в с. Красносілка до місця, де збили його сина - ОСОБА_18 ; був встановлений автобус та автомобіль, проте не той, яким керував ОСОБА_12 в момент ДТП, проте останній погодився на проведення слідчого експерименту; автомобілі розміщувались так, як зазначав ОСОБА_12 ; до проведення слідчого експерименту було залучено манекен, одягнутий в одяг його загиблого сина.

Автомобіль «OPEL KADETT» почав рухатись в бік м. Одеси, за кермом перебував статист, заміряли тормозний шлях; потім їхав автобус, який подавав знак фарами; ОСОБА_12 почав говорити, що освітлення не підходить, був його представник, який заважав проводити слідчу дію; все було видно та можливо було побачити людину, яка лежить на дорозі, ОСОБА_12 просив у нього пробачення у зв`язку із загибеллю сина; під час проведення експерименту освітлення дороги то включалось, то виключалось; зауважень до протоколу слідчого експерименту з боку учасників слідчої дії, в тому числі ОСОБА_12 , не було.

Надаючи оцінку вищевказаним показанням свідка ОСОБА_23 , колегія суддів зауважує на тому, що його пояснення не спростовують пояснення інших учасників зазначеної слідчої дії та свідків у кримінальному провадженні, а також змісту наявних в матеріалах судового провадження письмових доказів, із аналізу яких вбачається, що слідчий експеримент від 22.02.2019, всупереч вимог чинного на момент проведення слідчої дії кримінального процесуального закону, проводився в умовах, які суттєво не відповідали умовам, які мали місце при настанні ДТП.

Окремо апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що в судовому засіданні суду 1-ої інстанції за клопотанням сторони захисту був допитаний в якості свідка ОСОБА_24 , який зауважив на тому, що був присутній на місці події та під час проведення слідчого експерименту в якості понятого, проте робив зауваження щодо освітлення та розташування макету на дорозі, внаслідок чого слідчий зупинила проведення слідчої дії та залучила іншого понятого - ОСОБА_27 (т. 2, а.с. 104-105).

Підставою для відсторонення ОСОБА_24 від участі в якості понятого у проведенні слідчого експерименту, як про це повідомила сторона обвинувачення в судовому засіданні суду 1-ої інстанції, послугувало те, що останній є родичом ОСОБА_12 , разом із тим, жодних документальних доказів на підтвердження зазначеної обставини прокурором надано не було.

В апеляційній скарзі сторона обвинувачення в якості обґрунтування існування підстав для відсторонення ОСОБА_24 від участі у проведенні слідчого експерименту посилається на те, що в судовому засіданні суду 1-ої інстанції від 09.06.2021 свідок ОСОБА_24 самостійно підтвердив, що він одружений на доньці ОСОБА_12 - ОСОБА_25 , натомість, як про це обґрунтовано стверджує сторона захисту, на момент проведення слідчого експерименту, тобто станом на 22.02.2019, ОСОБА_12 та ОСОБА_24 не перебували в будь-яких родинних відносинах, а ОСОБА_24 уклав шлюб із донькою обвинуваченого - ОСОБА_25 - лише 03.10.2019, тобто зі спливом тривалого часу після проведення слідчого експерименту.

Зазначена обставина стороною обвинувачення в судовому засіданні апеляційного суду спростованою не була, на підставі чого колегія суддів констатує, що в даному випадку у стороннього спостерігача можуть виникнути об`єктивні сумніви стосовно мотивів, які спонукали слідчого замінити понятого ОСОБА_24 , який висловлював свої зауваження, на іншу особу.

Відтак, із аналізу вищевикладеного вбачається, що при проведенні слідчого експерименту був присутній також свідок ОСОБА_24 .

Відповідно до ч. 1 ст. 104 КПК України (в ред. від 11.01.2019), у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.

В свою чергу, п. 1 ч. 3 ст. 104 КПК України (в ред. від 11.01.2019) передбачає, що протокол складається з вступної частини, яка, серед іншого, повинна містити відомості про всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії (прізвища, імена, по батькові, дати народження, місця проживання).

Всупереч вищевказаних вимог кримінального процесуального закону, у вступній частині вищезгаданого протоколу слідчого експерименту від 22.09.2019 відсутні відомості про всіх учасників даної слідчої дії, зокрема, стосовно свідка ОСОБА_24 (т. 1, а.с. 175), який, як було встановлено під час судового розгляду кримінального провадження, був учасником слідчого експерименту.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові ККС у складі ВС від 02.09.2020 у справі №591/4742/16-к (провадження №51-1733км19), відповідно до якої суд 1-ої інстанції дійшов висновку про недопустимість фактичних даних, що містяться в протоколі обшуку, оскільки вони були отримані з порушенням, серед іншого, вимог ч. 3 ст. 104 КПК України.

Окремо апеляційний суд зауважує на допущенні органом досудового розслідування під час проведення слідчого експерименту від 22.09.2019 порушення права ОСОБА_12 на захист із наступних підстав.

Так, вимогами п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України встановлено, що недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Вищезгадана слідча дія - слідчий експеримент від 22.09.2019 - проводилась за участю ОСОБА_12 , який на момент її проведення перебував у процесуальному статусі свідка, якому слідчим були роз`яснені його права та обов`язки відповідно до ст.ст. 66, 67 КПК України та попереджено про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдиве показання свідка та за відмову від надання показань відповідно (т. 1, а.с. 175).

В цьому контексті вирішальною є правова позиція, викладена в постанові ККС у складі ВС від 21.10.2020 у справі №345/522/16-к (провадження №51-2869км18), відповідно до якої вчинення слідчим чи прокурором дій, спрямованих на отримання показань від свідка, щодо якого відсутні дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим у майбутньому, не вказують на недопустимість зазначених показань як доказів. Не вважаються недопустимим доказом пояснення свідка, надані під час слідчого експерименту, проведеного з метою відтворення обставин ДТП, якщо до проведення слідчого експерименту були відсутні дані про те, що саме ця особа винувата у порушенні правил дорожнього руху, а висновок експерта, яким було встановлено, що саме дії цієї особи призвели до настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у ч. 2 ст. 286 КК, був наданий після проведення слідчого експерименту.

В даному випадку суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що слідчий експеримент від 22.09.2019 було проведено в умовах, коли органу досудового розслідування були відомі дані стосовно того, що саме свідок ОСОБА_12 причетний до порушення правил дорожнього руху, а саме після отримання органом досудового розслідування висновку судової транспортно-трасологічної експертизи обставин наїзду на пішохода №15-5777 від 02.03.2018, відповідно до якої на автомобілі «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , в його передній частині зліва, виявлені сліди, які характерні для контакту з пішоходом, що був розташований горизонтально на дорожньому покритті, найбільш вірогідно, з переїздом його лівим переднім колесом (т. 1, а.с. 104-105), а також висновку комплексної судової медичної та транспортно-трасологічної експертизи №69 від 07.08.2018, відповідно до якого у момент контакту з автомобілем постраждалий ОСОБА_18 був розташований горизонтально на дорожньому покритті, та, найбільш вірогідно, мало місце перекочування його тіла лівим переднім колесом; утворення тілесних ушкоджень у постраждалого вкладається в контакт з автомобілем «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 139-162).

За встановлених обставин колегія суддів констатує, що в даному кримінальному провадженні існували умови, коли на час отримання показань від ОСОБА_12 під час проведення слідчого експерименту, який в той час перебував у процесуальному становищі свідка, уже існували дані про те, що можливо його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, проте, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий умисно вчинив дії, спрямовані на отримання показань від останнього, не роз`яснивши при цьому право на відмову від надання показань та право на захист. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини та основоположних свобод, відповідно до вищезгаданої судової практики.

Відтак, відомості, отримані за результатами проведення слідчого експерименту від 22.09.2019 за участю ОСОБА_12 отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на захист, внаслідок чого є недопустимими.

Апеляційний суд критично оцінює посилання сторони обвинувачення на те, що суд в оскаржуваному вироку не надав оцінки показанням свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , натомість, зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного вироку (т. 2, а.с. 219, зворотна сторона) вбачається, що допитані в судовому засіданні вищезгадані свідки підтвердили, що приймали участь в проведенні слідчого експерименту, на якому проводились заміри, після чого підписали відповідний протокол.

Тобто у вироку суд, керуючись приписами ст. 94 КПК України та своїм внутрішнім переконанням, всупереч твердженням прокурора, надав оцінку вищевказаним показанням свідків.

Враховуючи викладені вище обставини, апеляційний суд, погоджуючись із висновками суду 1-ої інстанції та враховуючи допущення порушення визначеного законом порядку отримання доказу - протоколу слідчого експерименту, а також те, що викладені у протоколі відомості не відповідають фактичним обставинам провадження, вважає вірним висновок суду щодо визнання протоколу слідчого експерименту від 22.02.2019 недопустимим доказом в зазначеному провадженні.

Вочевидь помилковими є доводи сторони обвинувачення з приводу того, що свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 були безпосередніми очевидцями моменту вчинення 30.11.2017 саме водієм ОСОБА_12 наїзду на пішохода ОСОБА_18 , натомість, допитана в судовому засіданні суду 1-ої інстанції свідок ОСОБА_19 повідомила, що момент самого удару вона не бачила, дивилась на те, що в зустрічному напрямку їхав автомобіль, не може сказати, яким чином та на яку частину наїхав автомобіль (т. 2, а.с. 6, зворотна сторона); допитаний під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції свідок ОСОБА_17 зауважив, що не може однозначно стверджувати, що був удар та переїзд обвинуваченим голови потерпілого, самого моменту наїзду він не бачив, відвернувся, оскільки йому було неприємно (т. 2, а.с. 29-30); допитаний в судовому засіданні суду 1-ої інстанції свідок ОСОБА_20 зазначив, що моменту наїзду не бачив, почув свист резини, повернувся та побачив, що автомобіль підкинуло (т. 2, а.с. 49, зворотна сторона).

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду 1-ої інстанції про те, що вищевказані свідки безпосередніми очевидцями моменту наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_12 на загиблого ОСОБА_18 не були, під час проведення їх допиту судом зауважували на тому, що не можуть однозначно стверджувати про те, що автомобіль обвинуваченого наїхав на потерпілого, а всі сумніви щодо доведеності вини, згідно з вимогами ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, тлумачаться на користь обвинуваченого.

Надаючи оцінку твердженням прокурора з приводу того, що не відповідають дійсності посилання суду на те, що протокол огляду місця ДТП від 30.11.2017 з фото-таблицею та схемою до нього фіксує події на момент ДТП та ніяк не підтверджує винуватість ОСОБА_12 у вчиненні злочину, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на наступному.

Положеннями ч. 1 ст. 237 КПК України в ред. від 03.08.2017, чинної на момент проведення слідчої дії - огляду місця ДТП від 30.11.2017 - передбачено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

На підставі аналізу наявного в матеріалах провадження та повторно дослідженого апеляційним судом протоколу огляду місця ДТП від 30.11.2017 зі схемою та фото-таблицею в якості додатків (т. 1, а.с. 75-87) вбачається, що протокол зазначеної слідчої дії дійсно фіксує обставини на момент ДТП, зокрема, погодні умови, місце ДТП, вид та стан дорожнього покриття, наявність або відсутність дорожніх знаків, умови освітленості на даній ділянці шляху, видимість з місця водія, розташування транспортного засобу на місці події, локалізацію пошкоджень на транспортному засобі, а також наявність та розташування характерних для даного ДТП слідів та інших речових доказів на транспортному засобі, слідів на дорожньому покритті, відомості про труп, тощо.

Відтак, апеляційний суд вважає цілком обґрунтованим висновок суду 1-ої інстанції про те, що вищевказаний протокол огляду місця ДТП від 30.11.2017 дійсно фіксує обстановку на момент ДТП та не є безумовно прямим доказом винуватості саме ОСОБА_12 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_18 , тобто у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Окрім того, в поданій апеляційній скарзі сторона обвинувачення стверджує про те, що висновок №712 судово-медичної експертизи одягу та взуття ОСОБА_18 не суперечить версії органу досудового розслідування в частині положення пішохода в момент наїзду, оскільки наїзд відбувся в область голови потерпілого.

Разом із тим, відповідно до висновку №712 судово-медичної експертизи одягу та взуття ОСОБА_18 від 19.01.2018 з фото-таблицею в якості додатку (т. 1, а.с. 123-134), в графі «підсумки» зазначеного експертного дослідження експерт дійшов висновку про те, що механізм утворення слідів ковзання на підметці лівої туфлі загиблого вказує на те, що пішохід ОСОБА_18 у момент первинного контакту з автомобілем міг знаходитись у вертикальному положенні та був звернений до нього передньо-правою бічною поверхнею тіла; травмуюча сила діяла в напрямі спереду назад та дещо справа наліво; слідів, характерних для переїзду колесами автотранспорту на одязі не виявлено.

Водночас, звертає на себе увагу також той факт, що висновок експерта №1416-3919/17 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_18 від 04.01.2018 (т. 1, а.с. 109-117) містить перелік ушкоджень, виявлених під час експертного дослідження трупа ОСОБА_18 , який сторонами кримінального провадження не оспорюється.

Так, у вищевказаному експертному дослідженні експерт дійшов висновку про те, що зазначені ним ушкодження, з урахуванням їх масивності, поєднаності, множинності, локалізації та механізму утворення, могли бути заподіяні в результаті дії тупих, твердих предметів, якими могли бути деталі та поверхні рухомого транспортного засобу, яким було скоєно наїзд на ОСОБА_18 , а також за рахунок подальшого відкидання та співудару тіла з поверхнею дорожнього покриття; при експертизі трупа ОСОБА_18 ушкоджень, характерних для волочіння або наїзду колесами транспортного засобу не виявлено.

За таких обставин, апеляційний суд констатує, що зазначений вище встановлений експертними дослідженнями механізм отримання ушкоджень на тілі, одязі й взутті трупа ОСОБА_18 дійсно не узгоджується із версією подій, викладеною стороною обвинувачення в обвинувальному акті та апеляційній скарзі стосовно наїзду нижньою лівою частиною автомобіля «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , в область голови потерпілого ОСОБА_18 , натомість, проведеними експертними дослідженнями ні на тілі, ні на одязі загиблого ушкоджень або слідів, характерних для наїзду або волочіння колесами транспортного засобу виявлено не було.

Окрім того, колегія суддів наголошує також на тому, що вищевказані висновки судово-медичної експертизи одягу та взуття ОСОБА_18 та судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_18 узгоджуються також із іншими доказами в зазначеному кримінальному провадженні, зокрема, із висновком комісійної судово-медичної експертизи (експертизи за матеріалами справи) №44-К від 09.07.2019 (т. 1, а.с. 223-235), наданої стороною захисту.

Так, у вищезгаданому експертному дослідження комісія експертів дійшла висновку про те, що механізм утворення ушкоджень можна уявити наступним чином: в момент первинного контактування пішохід перебував у вертикальному положенні та був звернений задньо-лівою поверхнею тіла до транспортного засобу; первинний удар передньою площиною автомобіля припав в область задньої поверхні грудної клітини зліва та поперекову область, що підтверджується наявністю масивних крововиливів в м`яких тканинах цих областей; в момент первинного удару утворились ушкодження у вигляді забоїв та розривів легень, розривів печінки та селезінки; в момент контактування відбулось різке закидання голови та удар тім`яною областю зліва об елементи передньої частини транспортного засобу, що призвело до утворення рани тім`яної області та вдавленого осколкового перелому тім`яної кістки; після первинного контактування відбулось відкидання тіла на дорожнє покриття та удар об нього передньою площиною тіла, що призвело до утворення саден і рани в ділянці обличчя, перелому кісток носа, саден на передніх поверхнях колінних суглобів; локалізація та характер пошкоджень, а саме їх масивність та безсистемне розташування, наявність безлічі осколкових пошкоджень кісток тіла, ознаки повторної травматизації переломів ребер, фактично повне руйнування кісток основи черепа (і частково склепіння), розтрощення речовини головного мозку вказують на те, що вони могли утворитись в результаті подвійного (або більше) перекочування колесами автомобіля (автомобілів) через голову і тулуб потерпілого; пошкодження, які могли утворитись внаслідок зіткнення передували пошкодженням, які утворились в результаті перекочування, тобто в різний час.

Водночас, комісія експертів зауважила на тому, що характер ушкоджень нижньої поверхні передньої частини автомобіля «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , який описано в матеріалах провадження, відсутність пошкоджень транспортного засобу, характерних для I та II фаз зіткнення легкового автомобіля з пішоходом, а також відсутність слідів накладень біологічного походження при огляді автомобіля виключають можливість контактування даного автомобіля з пішоходом ОСОБА_18 ; з урахуванням відсутності накладень слідів біологічного походження на колесах та днищі транспортного засобу, перекочування будь-яким з коліс автомобіля «OPEL VECTRA» горизонтально лежачого тіла виключається.

Відтак, комісія експертів дійшла висновку про те, що судово-медичні дані, які свідчать про ймовірність настання смерті ОСОБА_18 в результаті його травмування автомобілем «OPEL VECTRA» відсутні.

В цьому контексті відповідають дійсності посилання сторони обвинувачення на те, що при складанні вищезгаданого висновку №44-К комісійної судово-медичної експертизи від 09.07.2019 експерти не здійснювали жодних досліджень.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що вищевказаний висновок комісійної судово-медичної експертизи №44-К, згідно його дослідної частини (т. 1, а.с. 225), проводився на підставі фотокопій матеріалів к/п №00000943, наданих комісії захисником обвинуваченого ОСОБА_13 в якості додатків до його адвокатського звернення від 15.05.2019 (т. 1, а.с. 236-253).

Таким чином, вказане експертне дослідження дійсно проводилось на підставі копій матеріалів кримінального провадження, без проведення жодних додаткових лабораторних або інших досліджень, проте чинний кримінальний процесуальний закон не містить заборони стороні захисту здійснювати збір доказів на стадії судового розгляду кримінального провадження, використовуючи при цьому наявні в її розпорядженні дані, в тому числі фотокопії матеріалів кримінального провадження.

Частини 1 та 2 ст. 101 КПК України в ред. від 11.01.2019, чинній на момент проведення зазначеної вище комісійної судово-медичної експертизи передбачають, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях.

В свою чергу, відповідно до ч. 3 зазначеної ст. 101 КПК України (в редакції від 11.01.2019), висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Пункт 2 ч. 4 ст. 42 КПК України встановлює, що обвинувачений, серед іншого, має право збирати і подавати суду докази.

Згідно із ч. 4 ст. 46 КПК України, захисник користується процесуальними правами підозрюваного, обвинуваченого, захист якого він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена захиснику, з моменту надання документів, передбачених ст. 50 цього Кодексу, слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому факті, що протягом досудового розслідування зазначеного к/п №00000943 сторона обвинувачення відповідно до вимог закону проводила збір доказів, в тому числі шляхом призначення та проведення відповідних експертних досліджень, про наявність яких обвинуваченому ОСОБА_12 та його захиснику стало відомо тільки після надання доступу до матеріалів досудового розслідування в порядку виконання вимог ст. 290 КПК України.

За таких обставин, право сторони захисту спростовувати висновки експертів, надані стороною обвинувачення, за допомогою іншого висновку, наданого захистом, повинно бути забезпечене судом.

Аналогічна позиція закріплена постановою колегії суддів ККС у складі ВС від 08.12.2020 у справі №278/1306/17 (провадження №51-2490км19).

Водночас, відповідно до матеріалів судового провадження, 16.07.2019 сторона захисту в порядку ч. 11 ст. 290 КПК України відкрила стороні обвинувачення вищезгаданий висновок комісійної судово-медичної експертизи №44-К (т. 2, а.с. 1) та під час дослідження судом 1-ої інстанції наданих стороною захисту доказів по справі, сторона обвинувачення не висловлювала жодних заперечень проти приєднання даного висновку до матеріалів справи або клопотань про визнання такого висновку недопустимим доказом в порядку ст. 89 КПК України (т. 2, а.с. 4, зворотна сторона).

Що стосується тверджень прокурора з приводу надання судом 1-ої інстанції переваги висновку комісійної судово-медичної експертизи №44-К від 09.07.2019 над висновком комплексної судово-медичної та транспортної трасологічної експертизи №69 від 07.08.2018, без наведення достатніх мотивів прийняття такого рішення, колегія суддів зауважує на безпідставності таких тверджень та наголошує на тому, що висновок №69 судом 1-ої інстанції, як вже було зазначено вище, було визнано недопустимим доказом з підстав проведення експертного дослідження комісією експертів, до складу якого було включено експерта ОСОБА_21 , який на момент проведення експертизи перебував у шлюбі зі слідчим ОСОБА_22 , яка здійснювала досудове розслідування даного к/п №00000943, тобто у зв`язку отриманням не в порядку, встановленому вимогами КПК України.

Зазначені обставини виключали необхідність для суду 1-ої інстанції, на виконання вимог ст. 374 КПК України, викладати мотиви надання переваги саме висновку експерта, наданого стороною захисту, з урахуванням визнання недопустимим доказом висновку експерта, наданого стороною обвинувачення, з належним мотивуванням такого рішення в оскаржуваному вироку.

Заслуговують на увагу посилання сторони обвинувачення на те, що, відмовляючи прокурору у призначенні проведення повторних експертиз, суд залишив поза увагою той факт, що у клопотанні прокурора міститься перелік питань, які необхідно поставити експертам.

Так, на підставі аналізу змісту клопотання прокурора ОСОБА_8 про призначення проведення повторних судової авто-технічної експертизи технічного стану системи керування, ходової частини автомобіля «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , транспортно-трасологічної та комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертиз (т. 2, а.с. 130-132) вбачається, що стороною обвинувачення у поданому клопотанні наведений вичерпний перелік питань, які, на думку прокурора, необхідно поставити експертам.

Чинний кримінальний процесуальний закон не містить визначення поняття повторної судової експертизи та переліку випадків її призначення.

Натомість, відповідно до п. 1.2.14. Розділу І «Загальні положення» Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998, повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз).

Разом із тим, підставою для відмови судом 1-ої інстанції в задоволенні клопотання сторони обвинувачення про призначення проведення зазначених вище повторних експертиз послугувала не лише відсутність в клопотанні переліку питань, натомість, відповідно до ухвали Комінтернівського райсуду Одеської обл. від 12.05.2022 (т. 2, а.с. 151-152), відмовляючи в задоволенні вищевказаного клопотання сторони обвинувачення, суд зауважив на тому, що в даному кримінальному провадженні вже проводились відповідні експертні дослідження з означених питань, а оцінка висновків експертів, наряду з іншими доказами, буде надана судом при ухваленні вироку за результатами судового розгляду.

Окрім того, суд 1-ої інстанції зазначив, що клопотання сторони обвинувачення про проведення повторних експертиз фактично обумовлено заявленням стороною захисту клопотання в порядку ст. 89 КПК України про визнання висновків експертів недопустимими доказами, тобто імовірність недопустимості доказів та незгода прокурора із висновком експертизи, проведеної стороною захисту, не можуть слугувати підставами для призначення та проведення повторних експертиз.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду 1-ої інстанції, викладеним в мотивувальній частині оскаржуваного вироку стосовно того, що на теперішній час невідоме місцезнаходження автомобіля «OPEL VECTRA», д.н.з. НОМЕР_1 , що свідчить про відсутність ефективності в призначенні та проведенні додаткових експертних досліджень.

Водночас, вимоги сторони обвинувачення стосовно необхідності проведення в даному кримінальному провадженні комплексної комісійної медико-автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи були детально проаналізовані апеляційним судом та їм була надана відповідна правова оцінка в ухвалі від 18.07.2025, якою прокурору було відмовлено в задоволенні клопотання про її проведення з мотивів, зазначених в ухвалі, на підставі чого суд апеляційної інстанції не вбачає необхідності розглядати такі доводи повторно.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить переконання про те, що, оцінивши сукупність доказів, наданих стороною обвинувачення, суд 1-ої інстанції дійшов очевидного, вірного та обґрунтованого висновку про те, що в ході судового розгляду кримінального провадження жодним із наданих прокурором доказів як самим по собі, так і в сукупності з іншими, з точки зору достатності та взаємозв`язку, не було доведено поза розумним сумнівом вчинення обвинуваченим ОСОБА_12 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі чого правильно розтлумачив сумніви стосовно доведеності вини ОСОБА_12 на його користь.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

В свою чергу, п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України встановлює, що у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі та визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Виправдовуючи ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованому йому злочину, суд 1-ої інстанції дотримався приписів кримінального процесуального закону, визначених ст.ст. 373, 374 КПК України та навів у вироку конкретні, беззаперечні обґрунтування мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, тому колегія суддів вважає, що висновки суду 1-ої інстанції є об`єктивними, всебічними та обґрунтованими, оскільки базуються на безсторонній оцінці наданих стороною обвинувачення доказів.

Доводи прокурора щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, тому суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними та такими, що повністю спростовуються висновками суду 1-ої інстанції, викладеними у виправдувальному вироку, які колегія суддів вважає правильними.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження стосовно ОСОБА_12 та надавши обґрунтовану правову оцінку всім наданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вчинення ним інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдав його, на підставі чого апеляційна скарга сторони обвинувачення підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 417, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Доброславської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 22.06.2022, яким ОСОБА_12 визнаний невинуватим та виправданийу вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4