Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

17 червня 2025 року м. Рівне

Справа № 161/3997/21

Провадження № 11-кп/4815/168/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0002843 за апеляційними скаргами захисника-адвоката ОСОБА_10 та прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2022 року стосовно

ОСОБА_7 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Луцьк, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3, 4 ст. 185, ч.1 ст. 240-1 Кримінального кодексу України (далі КК),

у с т а н о в и л а :

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2022 ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 240-1 КК та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку із недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено: за ч.4 ст. 185 КК (в редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018) на 6 років позбавлення волі, за ч.3 ст. 185 цього Кодексу на 4 роки позбавлення волі.

На підставі на ч.1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Судом задоволено цивільні позови потерпілих та постановлено - стягнути з ОСОБА_7 на користь:

ОСОБА_5 436 568 грн відшкодування майнової шкоди;

ОСОБА_12 148 232 грн на відшкодування майнової шкоди.

Майно ОСОБА_7 , на яке накладено арешт, звернуто в рахунок стягнення за цивільними позовами.

Вироком вирішено питання стосовно речових доказів, процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 15 вересня 2020 року близько 13 год, діючи за попередньою змовою із невстановленою органом досудового розслідування особою, матеріали відносно якої виділенні в окреме провадження, умисно, з корисливих мотивів та керуючись метою таємного викрадення чужого майна, шляхом підбору ключа до вхідних дверей, проник до приміщення квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав належні потерпілому ОСОБА_5 наступні речі: металевий сейф вартістю 5000 гривень, у якому знаходилися кошти у сумі 11000 доларів США, що згідно курсу НБУ на 15.09.2020 становить 308 000 гривень, 700 євро, що за курсом НБУ на 15.09.2020 становить 23 268 гривень, та 90 000 гривень, а також покривало світло-кофейного кольору вартістю 300 гривень, золотий жіночий браслет вагою 15 грам вартістю 15 000 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 майнову шкоду на загальну суму 441 568 гривень.

Також він 12 листопада 2020 року в період часу з 08 год по 13 год діючи умисно, з корисливих мотивів та керуючись метою таємного викрадення чужого майна, шляхом підбору ключа до вхідних дверей, проник до приміщення квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , звідки таємно, повторно викрав належні потерпілій ОСОБА_12 ювелірні вироби, а саме: золоте кільце 585-ї проби у вигляді квітки вагою 4,7 грама вартістю 15 168 гривень; золоте кільце 585-ї проби із камінцями цирконію вагою 3,7 грама вартістю 12 064 гривень; золотий ланцюжок 585-ї проби вагою 6 грам вартістю 17 000 гривень; золоту підвіску у вигляді літери «А» 585-ї проби із камінцем цирконію вагою 1 грам вартістю 2000 гривень; золоту підвіску у вигляді серця 583-ї проби вагою 1 грам вартістю 3000 гривень; золоту підвіску із зображенням «Божої матері» 585-ї проби вагою 1 грам вартістю 2000 гривень; золоту сережку 585-ї проби із камінцями цирконію вагою 2 грама вартістю 4000 гривень; два камінця «аметист» круглої форми вартістю 3000 гривень кожен та загальною вартістю 6000 гривень; золоте кільце у формі ромба 583-ї проби з камінцем «аметист» посередині з золотою оправою у вигляді троянд вагою 9 грам вартістю 30 000 гривень; золоте кільце 583-ї проби із рубіном вагою близько 9 грам вартістю 30 000 гривень; золоте кільце 583-ї із рубіном вагою 5 грам вартістю 20000 гривень; золоту обручку 583-ї проби вагою 3 грама вартістю 8000 гривень; золотий хрестик 583-ї проби без розп`яття вагою 2 грама вартістю 3000 гривень, чим спричинив потерпілій ОСОБА_12 майнову шкоду на загальну суму 152 232 гривні.

Окрім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він в грудні 2020 року (точного часу та дати органом досудового розслідування не встановлено), діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, перебуваючи в невстановленому органом досудового розслідування місці, придбав каміння, законність походження якого не підтверджується відповідними документами, та яке відповідно до п.3 ст.1 ЗУ «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними» від 18.11.1997 №637/97-ВР та Переліку корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №827 від 12.12.1994, належить до корисних копалин загальнодержавного значення, та яке згідно висновку експерта № СЕ-19/103-21/608-ГМ від 10.02.2021 є бурштином в стані сировини, дорогоцінним камінням органогенного утворення природного походження, масою 4585,35г (4,58535 кг), вартістю 7812,58 грн, та яке помістив до багажного відділення автомобіля «BMW 320d», номерний знак НОМЕР_1 , де зберігав його до 15.12.2020. Згодом, 15.12.2020 близько 09.32год, будучи водієм вказаного автомобіля «BMW 320d», не маючи документів, що підтверджують законність походження вищевказаного каміння, перевозив в багажному відділені поліетиленовий пакет із зазначеним камінням - бурштином в стані сировини, до прилеглої території будинку АДРЕСА_5 , та яке було виявлене та вилучене працівниками Луцького ВП ГУНП у Волинській області в ході проведення санкціонованого обшуку 15.12.2020 в ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_10 просить вказаний вирок скасувати в частині визнання ОСОБА_7 винним за ч.ч.3, 4 ст. 185 КК та закрити кримінальне провадження.

На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що у вироку не вказано на підставі яких доказів встановлено фактичні обставини крадіжки з квартири ОСОБА_5 , судом не усунуті суперечності у показаннях свідка ОСОБА_13 , який зазначав, що перебував біля квартири ОСОБА_5 та бачив ймовірних злочинців біля 11-12 год і даними обвинувального акту, згідно яких крадіжка була вчинена близько 13 год. Також судом не спростовані твердження обвинуваченого про те, що він ніколи не перебував у квартирі потерпілої ОСОБА_12 та не вчиняв крадіжки.

Апелянт зазначив, що докази, покладені в основу вироку, а саме протоколи огляду місця події від 15.09.2020 та від 12.11.2020, є недопустимими та неналежними доказами, оскільки ці слідчі дії проводились без відеофіксації, застосування якої є обов`язковим, було допущено порушення щодо виявлення, фіксації та упакування слідів та предметів - у протоколі відсутній опис точного місця знаходження та фіксації виявлених слідів низу взуття. у додатках до цих протоколів відсутні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої слідчої дії.

Також вказав на те, що згідно протоколу обшуку від 15.12.2020 за місцем проживання ОСОБА_7 , виявлені та вилучені речі не були належними чином упаковані та засвідчені підписами, а висновок трасологічної експертизи від 30.12.2020 є недопустимим, оскільки містить суттєві розбіжності.

На думку захисника, стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3, 4 ст. 185 КК, а також слід визнати недопустимими усі докази, які походять від протоколів огляду місця події.

У доповненнях до апеляційної скарги, захисники-адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_10 зазначили, що зі змісту протоколу огляду місця події від 12.11.2020 вбачається, що ця слідча дія була проведена без участі спеціаліста, будь-якої інформації про локалізацію сліду, способу його виявлення та фіксації не зазначено, фотофіксація виявленого сліду учасниками слідчої дії не проведена. Вказали, що при допиті слідчий ОСОБА_14 повідомив, що він слід низу взуття не виявляв, фото фіксацію цієї слідчої дії не здійснював, а ці дії вчинив залучений спеціаліст ОСОБА_15 , якого він з технічних причин не вказав у протоколі, що підтвердив при допиті і спеціаліст. Окрім того, у протоколі зазначено, що фото фіксація здійснювалась на мобільний телефон марки «Sumsung», однак спеціаліст зазначав, що здійснював фіксування на мобільний телефон марки «IPhone».

Також вказали на те, що обшук за місцем постійного проживання ОСОБА_7 було проведено на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.12.2020, у якій вказано, що у судове засідання прокурор, слідчий не з`явились, а тому фіксування за допомогою технічних засобів в суді не здійснювалось, а тому, в силу положень п.4 ч.3 ст. 87 КПК, вказаний доказ та усі похідні від нього докази, у тому числі, висновок трасологічної експертизи від 30.12.2020, є недопустимими. Окрім того, покликались на те, що у протоколі відсутня інформація про те, що вилучені речі 3 пари взуття, запаковані до спец-пакету чи будь-яким іншим способом опечатані, а понятий ОСОБА_16 при допиті вказав, що слідчий вилучене взуття не опечатував, а інший понятий ОСОБА_17 вказав, що не пам`ятає чи опечатувався пакет, а на відеозаписі слідчої дії процесу опечатування вилучених речей не відображений. Тому, на думку захисників, спосіб упаковки вилученого взуття не забезпечував можливість його підміни або зміну її вмісту, та було здійснено органом досудового розслідування з метою створення штучних доказів винуватості ОСОБА_7 в інкримінованих йому злочинах. Зокрема, вказали на те, що дактилоплівки з відбитками фрагментів сліду низу взуття, які були вилучені відповідно до протоколів огляду місця події, є половинами одного шматка такої плівки, містять ідентичні сліди та не містять відбитків стороннього середовища (рельєф поверхні підлоги тощо).

Зазначено, що органом досудового розслідування було відмовлено стороні захисту у порядку ст. 290 КПК у відкритті вилученого взуття та дактилоплівок.

Також вказали, що висновок трасологічної експертизи від 30.12.2020 суперечить матеріалам провадження, оскільки у ньому вказані інші дати проведення оглядів місця події.

При цьому, захисниками було заявлено клопотання про повторне дослідження певних письмових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 просить вказаний вирок скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним та засудити: за ч.4 ст. 185 КК (в редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018) на 8 років позбавлення волі, за ч.3 ст. 185 КК - на 6 років позбавлення волі.

На підставі на ч.1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначила, що місцевим судом не було дотримано вимог закону при призначенні покарання обвинуваченому, не враховано належним чином обставин вчинення кримінальних правопорушень, а саме їх вчинення у короткий проміжок часу, в результаті чого одному з потерпілих було завдано збитки у великих розмірах. Вказала, що обвинувачений свою вину у вчиненому не визнав, не висловив щирого каяття стосовно скоєного, а обставини, на які покликався суд у вироку наявність у нього постійного місця проживання, місця роботи та сім`ї, не є достатніми для призначення покарання, ближче до нижньої межі санкції.

У запереченнях на апеляційну скаргу потерпілий ОСОБА_5 вказав на незаконність оскаржуваного вироку в частині визнання винуватим ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки його майна, просив цей вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 17.01.2024 апеляційну скаргу захисника задоволено частково, у задоволенні апеляційної скарги прокурора - відмовлено, а цей вирок - змінено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, захисник-адвокат ОСОБА_8 , представник потерпілого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 та прокурор ОСОБА_4 подали касаційні скарги.

Постановою Верховного Суду від 25.06.2024 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, касаційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 - задоволено частково - ухвалу Волинського апеляційного суду від 17.01.2024 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 18.07.2024 задоволено подання Волинського апеляційного суду та направлено матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 на розгляд до Рівненського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити свою апеляційну скаргу та відмовити в апеляційних вимогах сторони обвинувачення, прокурора ОСОБА_4 , яка підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила відмовити в апеляційних скаргах сторони захисту, потерпілого ОСОБА_5 та його представника адвоката ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, просили за необхідності призначити новий розгляд у суді першої інстанції, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно приписів ч.1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Сторонами кримінального провадження не заперечується правильність висновків місцевого суду щодо недоведеності вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240-1 КК, та мотиви його виправдання, а тому апеляційний суд не перевіряє вирок в цій частині.

Частиною 3 ст. 404 КПК визначено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто, вказана норма встановлює виключні випадки повторного дослідження апеляційним судом доказів, встановлених місцевим судом під час судового розгляду.

Водночас, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів, встановлених під час судового розгляду, а саме протоколів огляду місця події від 15.09.2020, 12.11.2020, ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.12.2020, протоколу обшуку від 15.12.2020, висновку судової трасо логічної експертизи від 30.12.2020 та дактилоплівки із відбитками сліду низу взуття, захисниками не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст. 404 КПК не зазначено, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів або які докази не були ним досліджені. Також під час судового засідання захисником ОСОБА_8 було заявлено клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_13 , однак також не зазначено підстав, передбачених законодавцем, для повторного допиту.

З огляду на доводи апеляційної скарги, сторона захисту не погоджується із висновками місцевого суду, зробленими на підставі досліджених доказів, та просить апеляційний суд надати їм іншу оцінку.

Також слід зауважити, що показання свідка ОСОБА_13 щодо помилковості впізнання ним обвинуваченого ОСОБА_7 як особи, яка, на його думку, вчинила крадіжку з квартири ОСОБА_5 , не були предметом перевірки судом першої інстанції.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема журналів судових засідань, колегією суддів не встановлено, що суд першої інстанції допустив істотні порушення при дослідженні доказів чи допиті свідків.

Тому, за вказаних обставин, відсутні підстави, передбачені ч.3 ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів апеляційним судом.

Як убачається з оскаржуваного вироку, місцевий суд визнав ОСОБА_7 винним у таємному викраденні майна потерпілого ОСОБА_5 , вчиненому за попередньою змовою групою осіб, у великих розмірах, яке поєднане з проникненням у житло, та кваліфіковано ці дії за ч.4 ст. 185 КК.

В основу доведеності цього обвинувачення місцевим судом було покладено досліджені ним докази, у тому числі, показання потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_13 , який, зокрема, при допиті пояснив, що того дня, близько 11-12 год, приїхавши до будинку ОСОБА_18 , у його під`їзді він побачив як з однієї квартири (яка виявилась квартирою потерпілого) виходили люди і несли щось громіздке, замотане у покривалі, у поліції він впізнав ОСОБА_19 як особу, яку бачив у під`їзді будинку за адресою: АДРЕСА_6 , звідки з іншою особою виносила покривало з громіздким предметом, та підтвердив це у судовому засіданні.

Також за цим епізодом місцевим судом було досліджено протокол огляду місця події від 15.09.2020 квартири потерпілого ОСОБА_5 , з фототаблицями та графічним кресленням, у якому зафіксовано факт виявлення крадіжки з проникненням, обстановку, виявлено та вилучено сліди, протокол пред`явлення особи для впізнання від 15.12.2020.

Однак, на стадії апеляційного провадження потерпілий ОСОБА_5 змінив свою позицію, подавши заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначив, що свідок ОСОБА_20 повідомив йому, що у м.Луцьку зустрів візуально схожу на ОСОБА_7 особу, поспілкувавшись з якою, зрозумів, що під час розгляду зазначеного провадження він помилився і вказав не на ту особу.

Окрім того, місцевим судом не надано оцінку розбіжностей щодо часу вчинення цього злочину, зазначеного в обвинувальному акті (з яким погодився і суд) 13 год, та показаннями свідка ОСОБА_20 11-12 год.

Також місцевим судом ОСОБА_7 визнаний винним у таємному викраденні майна потерпілої ОСОБА_12 , вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, та кваліфіковано ці дії за ч.3 ст. 185 КК.

Доведеність цього обвинувачення ґрунтується, зокрема, на показаннях потерпілої, свідків дочки потерпілої, понятих, спеціаліста, слідчого, протоколі огляду місця події - квартири ОСОБА_12 від 12.11.2020.

Місцевим судом також були досліджені докази, які стосуються обох епізодів крадіжок, - протокол обшуку від 15.12.2020 за місцем проживання ОСОБА_7 , згідно з яким було виявлено та вилучено декілька пар взуття та інші речі, висновок трасологічної експертизи №СЕ-19/103-20/10342-ТР від 30.12.2020.

Під час судового розгляду стороною захисту заявлялось клопотання про визнання зазначеного протоколу обшуку від 15.12.2020 недопустимим доказом. Однак, місцевий суд, відмовляючи у визнанні цього доказу недопустимим, формально покликався на норми кримінального процесуального закону, які регламентують порядок проведення цієї слідчої дії, не навівши конкретних мотивів, з посиланням на обставини справи, на спростування доводів захисника про те, що вилучені речі не були належним чином упаковані та опечатані.

Також місцевий суд, відмовляючи у визнанні недопустимими доказами протоколи огляду місця події від 12.11.2020 та від 15.09.2020, не спростував належним чином доводів сторони захисту щодо порушень при вилучені під час вказаних оглядів слідів низу взуття, зокрема, причин відсутності у протоколі точного місця виявлення слідів та опис їх фіксації, хоча судом допитувались спеціаліст і слідчий.

Колегія суддів зауважує, що вказаними доказами сторона захисту доводить можливе штучне створення органом досудового розслідування доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні крадіжок з квартир ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , а тому ці обставини підлягають ретельній перевірці.

Таким чином, судом першої інстанції при ухваленні даного вироку не дотримано вимог кримінального процесуального законодавства, спрямованих на встановлення об`єктивних обставин справи, допущено поверхневе дослідження доказів, що свідчить про неповноту судового розгляду, а висновки суду зроблені без повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у цьому провадженні доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 412 КПК, вищевикладене свідчить про те, що місцевим судом було допущено порушення вимог кримінального процесуального законодавства, що є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що, згідно з п.п.1, 3 ч.1 ст. 409 КПК, є підставою для скасування вироку в частині визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.3, 4 ст. 185 КК.

Разом з тим, як було зазначено вище, апеляційний суд у цьому випадку позбавлений підстав, передбачених законодавцем, для повторного дослідження обставин, встановлених місцевим судом, а тому вказаний вирок слід скасувати з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що цей вирок скасовується у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, тому колегія суддів не перевіряє доводи сторони обвинувачення щодо необхідності призначення ОСОБА_7 за інкриміновані йому злочини, передбачені ч.ч.3, 4 ст. 185 КК, більш суворого покарання.

Під час нового судового розгляду кримінального провадження, з дотриманням процесуальних прав учасників судового процесу, урахуванням висновків і мотивів, викладених у постанові Верховного Суду від 25.06.2024 та цій ухвалі, суду першої інстанції необхідно вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, у тому числі, щодо доводів сторони захисту, зазначених в апеляційній скарзі, стосовно належності і допустимості доказів у цьому провадженні, а також вказаних у запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 обставин, повідомлених свідком ОСОБА_13 , та, в залежності від встановленого, ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисника-адвоката ОСОБА_10 та прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 3, 4 ст.185 КК, скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3