УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року

м. Київ

справа № 521/8492/22

провадження № 51-1902ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11грудня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000094 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Афанасіївки Снігурівського району Миколаївської області та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Малиновський районний суд м. Одеси вироком від 11 грудня 2023 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.

Також суд вирішив питаннящодо початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; запобіжного заходу; арешту та речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у державній зраді, а саме діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинений в умовах воєнного стану.

Так, 24 лютого 2022 року військовослужбовці збройних сил Російської Федерації (далі - РФ) шляхом збройної агресії незаконно вторглись на територію України та окупували частину території.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України, 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався.

Після початку агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців збройних сил РФ було тимчасово взято під контроль м. Херсон та частину інших населених пунктів на території Херсонської області.

З метою встановлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на територіях населених пунктів Херсонської області, які контролюються (контролювались) та утримуються (утримувались) російськими військами, представниками РФ з числа своїх громадян та місцевого населення Херсонської обл. сформовано підрозділи силового блоку, які виконують функції правоохоронних органів, тим самим вчиняють діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній, інформаційній безпеці України.

ОСОБА_4 , будучи громадянином України, працівником правоохоронного органу відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», на посаді молодшого інспектора відділу нагляду та безпеки Державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)», яка відповідно до ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально - виконавчу службу України» входить до осіб молодшого начальницького складу та відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про державну кримінально - виконавчу службу України», прийнявши присягу на вірність народові України та, серед іншого, зобов`язався неухильно додержуватися Конституції і Законів України, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшого утримання РФ території Херсонської області, зокрема обласного центру - м. Херсона, усвідомлення проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади РФ, діючи умисно, з метою утворення та функціонування на території Херсонської області, зокрема, м. Херсона, окупаційною адміністрацією РФ системи органів державної влади РФ, у тому числі правоохоронної, становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади, перебуваючи на території м. Херсона, будучи обізнаним про факт ведення РФ агресивної війни проти України, порушивши присягу з власної ініціативи, добровільно в період з червня до листопада 2022 року, більш точний час не встановлено, зайняв посаду у підпорядкованому окупаційній адміністрації РФ незаконно створеному органі - «младшего инспектора отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90) Управлении службы исполнения наказаний по Херсонской области Федеральной службы исполнения наказаний», завдаючи такими своїми діями шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом становлення правоохоронної гілки окупаційної влади РФ на території Херсонської області, здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 01 квітня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені стосовно ОСОБА_4 судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК) через відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК.

На переконання ОСОБА_5 , ксерокопії журналу та актів, долучені до матеріалів кримінального провадження, відповідно до статей 85 та 94 КПК є неналежними доказами, через відсутність їх оригіналів. Також вважає висновок службового розслідування та довідку в.о. начальника державної установи не процесуальними документами та, відповідно, неналежними доказами.

Крім того, зазначає, що суди мали б критично оцінити показання свідків, оскільки, на його думку, на них чинився тиск з метою отримання вигідних для слідства показань.

За твердженням захисника, у діянні підзахисного відсутня суб`єктивна сторона інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Як зазначає захисник, ОСОБА_4 не вважав свої дії добровільним переходом на бік ворога під час окупації Херсона. Вказує, що засуджений виживав у надзвичайно тяжких умовах, під загрозою втрати життя та примусом озброєних окупантів, які після звільнення з колонії змусили його повернутися на службу в «Херсонську виправну колонію №?90».

Стверджує про неврахування судом приписів ст. 40 КК щодо фізичного та психічного примусу.

Вказує про відсутність у засудженого умислу на спричинення суспільно небезпечних наслідків для України та про недоведення мотиву кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_4 .

На переконання захисника, апеляційний суд не звернув уваги на порушення допущені місцевим судом.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Насамперед колегія суддів відзначає, що наведені вище доводи захисника, а саме щодо відсутності в діянні ОСОБА_4 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, про відсутність умислу на спричинення суспільно небезпечних наслідків, недоведення мотиву злочину, а також неправильної оцінки судом письмових доказів та показань свідків уже були предметом перевірки суду касаційної інстанції під час розгляду касаційної скарги захисника ОСОБА_5 , поданої 15 травня 2025 року. Ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 11 червня 2025 року у відкритті касаційного провадження захиснику ОСОБА_5 було відмовлено на підставі, передбаченій п. 2 ч. 2 ст. 248 КПК, оскільки зі змісту касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень не вбачалося підстав для її задоволення.

Отже, враховуючи вимоги статей 424, 428, 433 КПК вищенаведені доводи не можуть бути предметом перегляду суду касаційної інстанції повторно.

У касаційній скарзі від 21 червня 2025 року захисник ОСОБА_5 зазначає про неврахування судом приписів ст. 40 КК щодо фізичного та психічного примусу. Ці доводи захисника Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

За статтею 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

З оскаржуваного судового рішення вбачається, що місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК.

Так, постановляючи вирок, місцевий суд врахував показання засудженого ОСОБА_6 , який спочатку заперечував факт роботи на користь влади РФ, стверджував, що звільнився 31 травня 2022 року і більше в колонії не працював. Однак наприкінці судового розгляду він показав, що працював у колонії після 02 червня 2022 року через примус з боку військовослужбовців РФ, хоча вважав, що така робота не є державною зрадою і не свідчить про перехід на бік ворога.

До цих показань засудженого суд віднісся критично та зауважив, що вони спростовуються показаннями свідків:

ОСОБА_7 (сторожа центральної прохідної «Північна виправна колонія №?90»), яка зазначила, що жодного примусу щодо роботи на російську владу не було, оскільки багато працівників залишили установу та не розпочали працювати на російську владу;

ОСОБА_8 (старшого інспектора відділу охорони з організації служби озброєння та спеціальних засобів «Північної виправної колонії № 90»), який показав, що керівництво колонії надало вибір працівникам установи або погодитись і продовжити працювати в установі при цьому отримувати більшу заробітну плату, або звільнитись. Жодного примусу на собі він не відчув тому вільно відмовився від роботи на російську владу. ОСОБА_4 навпаки погодився і почав працювати на російську владу;

ОСОБА_9 (оперуповноваженого оперативного відділу «Північної виправної колонії № 90»), який разом із ОСОБА_4 працював у зазначеній колонії. Свідок зазначив, що йому не відомо, чи застосовувалися до ОСОБА_4 заходи фізичного чи психічного впливу з метою змусити його виконувати службові обов`язки;

ОСОБА_10 (оператора пульту «Північної виправної колонії № 90»), який вказав, що ОСОБА_4 працював у виправній колонії на посаді молодшого інспектора відділу нагляду. Чи застосовувались до нього заходи фізичного і психічного примусу з метою примусити працювати на владу РФ йому не відомо. Також зазначив, що його ( ОСОБА_10 ) не бажали звільняти і не віддавали трудову книжку, а тому він просто пішов з роботи і більше не повертався до неї;

ОСОБА_11 (апаратника хімводоочищення «Північної виправної колонії № 90»), який пояснив, що разом із засудженим залишився працювати в колонії.

Зміст показань свідків детально відображений у вироку, і суд визнав їх такими, що узгоджуються з дослідженими письмовими доказами, зокрема з:

протоколом обшуку від 24 листопада 2022 року, відповідно до якого слідчий ДБР провів обшук адміністративної будівлі штабу державної установи «Північна виправна колонія (№90)» у ході якого виявив та вилучив: журнал документів вхідної кореспонденції, журнали реєстрації вихідної кореспонденції, журнал обліку виданих паперів, журнал реєстрації вхідної кореспонденції, журнали реєстрації паперів по особовому складу, журнали реєстрації внутрішньої кореспонденції, журнал реєстрації наказів з помітками;

копією (мовою оригіналу) «Журнала регистрации внутренней корреспонденции», відповідно до якого з червня 2022 року службові документи надходили до «Северной исправительной колонии (№ 90) Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области» на ім?я ОСОБА_4 ;

копією 13 актів вибіркового обшуку (огляду) у приміщеннях «Северной исправительной колонии (№ 90) Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области», підписаних, зокрема, ОСОБА_4 як «младшим инспектором отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90)»;

копією 13 актів технічного огляду території, приміщень та споруд установи у приміщеннях «Северной исправительной колонии (№ 90) Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области», підписаних, зокрема, ОСОБА_4 як «младшим инспектором отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90)»;

довідкою в.о. начальника Державної Установи «Північна виправна колонія (№90)», відповідно до якої прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_4 дійсно проходить службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи «Північна виправна колонія (№90)» з 20 лютого 2019 року та до моменту оголошення простою в установі виконував службові обов`язки відповідно до зайнятої посади;

висновком службового розслідування від 24 грудня 2022 року щодо невиконання або неналежного виконання під час службової діяльності вимог чинного законодавства молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_4 , що призвело до повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК.

З урахуванням наведених вище доказів суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Із судових рішень, що оскаржуються захисником, вбачається, що суди першої й апеляційної інстанцій оцінювали достовірність показань свідків наданих у судовому засіданні. Сумнівів у їхній правдивості в цих судів не виникло, оскільки зазначені показання загалом були послідовними, узгоджувалися між собою та з іншими обставинами, встановленими у кримінальному провадженні.

Суд касаційної інстанції зауважує, що узагальнені доводи в касаційній скарзі захисника про здійснення тиску на свідків з метою отримання необхідних показань Суд уважає необґрунтованими та вони є лише припущенням.

Ураховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про правдивість показань свідків, з чим погоджується і Верховний Суд.

Не є слушними доводи захисника й щодо неналежності письмових доказів, оскільки колегія суддів не вбачає підстав для перегляду висновків судів попередніх інстанцій, які, обґрунтовуючи свої рішення та встановлені обставини, серед іншого, у взаємозв`язку з іншими доказами, посилалися на зазначені вище письмові докази. На переконання Верховного Суду, ці докази підтверджують обставини, що мають значення для кримінального провадження.

Також суд розглянув твердження засудженого про те, що зайняття ним посади «младшего инспектора отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90) Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области Федеральной службы исполнения наказаний» було не добровільним, а зумовленим фізичним та психічним примусом з боку окупаційних військ РФ.

Так, дослідивши наведені вище докази, а саме показання свідків, суд не знайшов підтвердження того, що ОСОБА_4 був вимушений зайняти зазначену вище посаду та діяв під фізичним чи психічним примусом з боку осіб, які представляли іноземну державу - Росію.

Зокрема, суд встановив, що співробітники колонії мали можливість звільнитися та виїхати за межі м. Херсона на підконтрольну Україні територію. Такі випадки звільнення мали місце як на початку широкомасштабного вторгнення з 24 лютого 2022 року, так і в період окупації м. Херсона збройними силами РФ. З колонії звільнялися посадові особи різного службового рівня, у тому числі представники керівного складу. Це свідчить про те, що ОСОБА_4 також мав реальну можливість припинити трудові відносини та залишити тимчасово окуповану територію. Його посада не становила особливого оперативного інтересу для окупаційної влади, оскільки на таку роботу могли прийняти будь-яку цивільну особу.

Апеляційний суд перевірив ці висновки суду і визнав їх належним чином умотивованими.

Зокрема, суд апеляційної інстанції визнав неспроможною версію засудженого про те, що військовослужбовці РФ шляхом погроз фізичною розправою примусили його вийти на роботу до виправної колонії, як таку, що суперечить зібраним у справі доказам та спростовується сукупністю встановлених обставин.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх правильними.

На переконання Суду, посилання в касаційній скарзі захисника про застосування до засудженого психічного та фізичного примусу висловлені лише узагальнено. Зокрема, захист не зазначає, у чому саме полягав фізичний (психічний) примус, та не називає будь-яких осіб, які здійснювали на засудженого тиск і за яких обставин.

З огляду на вказане касаційний суд підсумовує, що вирок місцевого суду і ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведені мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Таким чином, указані в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3