КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

представника: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000367 від 20 березня 2025 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 28, частиною першою статті 114-1, частиною другою статті 332 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000367 від 20 березня 2025 року - відмовлено.

Не погоджуючись з указаною ухвалою прокурор другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на вилучений 19 червня 2025 року мобільний телефон «Iphone», зазначений у протоколі обшуку та клопотанні про арешт майна.

Уважає, що ухвала слідчого судді є незаконною та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вилучений мобільний телефон «Iphone» може містити електронні документи, переписки, дзвінки, у тому числі видалені, які піддавались певним процедурам з метою знищення інформації, що має значення для кримінального провадження.

Вказує, що постановою слідчого призначено судову комп`ютерно-технічну експертизу та передано вилучений під час обшуку мобільний телефон «Iphone» експертам як об`єкт дослідження.

Уважає, що враховуючи ту обставину, що встановити наявність/відсутність інформації (видалених файлів, повідомлень), яка має значення для кримінального провадження, у вилученому мобільному телефоні «Iphone» неможливо без проведення відповідного експертного дослідження, необхідною умовою проведення якого є надання такого пристрою (мобільний телефон «Iphone») разом з інформацією, що на ньому міститься, у органу досудового розслідування були всі підстави для його вилучення.

Наголошує на тому, що оскільки вилучений мобільний телефон «Iphone» може містити відомості, що матимуть значення для цього кримінального провадження, вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, з тих підстав, що може містити відомості, що можуть бути використані як доказ фактів чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування, тобто можуть бути використані як докази у даному кримінальному провадженні.

Посилається на те, що існують обґрунтовані підстави вважати, що у випадку ненакладення арешту на вказане майно, ОСОБА_10 може знищити, приховати мобільний телефон «Iphone», що призведе до безповоротної втрати інформації, яку він містить.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити, думку адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_10 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням СБ України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000367 від 20 березня 2025 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 28, частиною першою статті 114-1, частиною другою статті 332 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що у невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше 07 лютого 2025 року, у групи громадян України, матеріали досудового розслідування відносно яких виділено в окреме провадження, а також у інших невстановлених на даний час досудових розслідуванням осіб, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, шляхом незаконного переправлення через державний кордон України з метою уникнення мобілізації в особливий період і призову на військову громадянина України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_12 у невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше 07 лютого 2025 року, знаходячись за межами території України, точне місце досудовим розслідуванням не встановлено, маючи широке коло зв`язків серед діючих та колишніх працівників правоохоронних органів України, а також серед осіб, які мають сталі соціальні зв`язки на території України, достовірно знаючи про існуючу заборону перетину державного кордону України військовозобов`язаними особами, надав згоду на прохання ОСОБА_10 організувати незаконне переправлення через державний кордон України військовозобов`язаного громадянина України ОСОБА_11 з метою уникнення останнім проходження мобілізаційних заходів в особливий період і призову на військову службу.

З метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_12 у невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше 07 лютого 2025 року, зателефонував раніше знайомому старшому оперуповноваженому Управління стратегічних розслідувань в Закарпатській області ДСР НПУ, який на той час перебував у місті Ужгороді Закарпатської області, більш точне місце та час досудовим розслідуванням не встановлено, та у ході телефонної розмови запропонував останньому вчинити за грошову винагороду сприяння військовозобов`язаному громадянину України ОСОБА_11 у незаконному переправленні через державний кордон з метою уникнення мобілізації в особливий період і призову на військову службу.

У подальшому, в ході реалізації плану злочинних дій, до протиправної діяльності також були залучені інші особи з числа місцевих мешканців Закарпатської області, матеріали стосовно яких виділено в окремі кримінальні провадження, які прийняли участь в організації незаконного переправлення військовозобов`язаного громадянина України ОСОБА_11 через державний кордон України шляхом надання порад, вказівок, наданням засобів та усунення перешкод. За результатами вчинення вказаними особами протиправних дій військовозобов`язаного громадянина України ОСОБА_11 незаконно переправлено через державний кордон України у бік Румунії.

19 червня 2025 року органом досудового розслідування отримано повідомлення ГУ «Д» ДЗНД СБУ щодо ймовірної причетності до вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до вказаного повідомлення, ОСОБА_10 , використовуючи автомобіль Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_1 , який перебуває у його постійному користуванні, має намір залишити територію України через КПВВ «Устилуг-Зосін», а також сховати, спотворити або вивезти за межі території України майно (речі та документи), яке має важливе значення для даного кримінального провадження та встановлення вичерпного кола осіб, причетних до вчинення тяжких злочинів.

19 червня 2025 року слідчим у кримінальному провадженні винесено постанову про доручення проведення слідчих (розшукових) дій на території, яка знаходиться під юрисдикцією іншого органу досудового розслідування, якою доручено проведення обшуку співробітникам слідчого відділу УСБУ у Волинській області в автомобілі «Audi Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , з метою врятування майна (речей та документів), яке має важливе значення для кримінального провадження.

19 червня 2025 року у період з 13 год. 12 хв. по 13 год. 43 хв. слідчим проведено обшук в автомобілі «Audi Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон Iphone 15 Pro з фізичною сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Водафон», який належить ОСОБА_10 .

В ході проведення обшуку слідчим встановлено, що доступ до вказаного мобільного телефону обмежено системою логічного захисту (паролем), у зв`язку з чим виникла необхідність у вилученні вказаного мобільного телефону для проведення детального огляду за участі спеціаліста, проведенні експертних досліджень.

19 червня 2025 року постановою слідчого вилучений мобільний телефон визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження.

23 червня 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000367 від 20 березня 2025 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 28, частиною першою статті 114-1, частиною другою статті 332 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000367 від 20 березня 2025 року - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна слідчий суддя виходив з того, що прокурор, який звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, не підтримує подане клопотання, а тому не вбачав правових підстав для його розгляду по суті.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Матеріалами судової справи встановлено, що 30 червня 2025 року до Шевченківського районного суду надійшло клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 , в якому останній з огляду на те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2025 року надано дозвіл на відшукання та вилучення майна і підстави вважати його тимчасово вилученим майном відсутні, повідомив про відмову від клопотання про арешт майна та просив залишити його без розгляду.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно статей 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами частини третьої статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів установлено, що зазначені вимоги слідчим суддею не дотримані, оскільки слідчий суддя належним чином не перевірив викладені у клопотаннях прокурора про арешт майна та про залишення без розгляду поданого ним клопотання обставини, не врахував відсутність у кримінальному процесуальному законі повноважень слідчого судді задовольнити клопотання прокурора про залишення без розгляду його клопотання про арешт майна, у зв`язку з чим дійшов передчасного та помилкового висновку про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна з процесуальних підстав, які не передбачені чинним кримінально-процесуальним законом України, а саме подання прокурором клопотання про залишення без розгляду клопотання про арешт майна.

Слідчий суддя зобов`язаний діяти в рамках закону, забезпечуючи ефективне розслідування та запобігаючи можливим негативним наслідкам відмови прокурора.

Дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали судового провадження колегія суддів уважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 28, частиною першою статті 114-1, частиною другою статті 332 КК України, за яким здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що мобільний телефон марки «Iphone» 15 Pro, який належить ОСОБА_10 , вилучений 19 червня 2025 року в ході проведення обшуку в автомобілі «Audi Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , може містити сліди злочину та інші важливі відомості, що підлягають дослідженню за участі спеціаліста, експертним шляхом у зв`язку з тим, що доступ до вказаного мобільного телефону обмежено системою логічного захисту (паролем), може бути об`єктом спроби приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження підозрюваною або іншими особами, а отже відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження та досягнення дієвості цього провадження.

Крім того, постановою слідчого вилучений мобільний телефон визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, прокурором у клопотанні у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України доведено, що існують правові підстави для накладення арешту на вилучений під час проведення обшуку в автомобілі «Audi Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , мобільний телефон, який належить ОСОБА_10 , з метою забезпечення збереження вказаного майна як речового доказу, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути відчужене, приховане, пошкоджене, зіпсоване чи втрачене.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна.

З огляду на положення частин другої, третьої статті 170 КПК України майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З урахуванням наведеного, на переконання колегії суддів, слідчий суддя дійшов помилкового висновку про відмову в накладенні арешту на майно, вилучене 19 червня 2025 року в ході проведення обшуку в автомобілі «Audi Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , яке належить ОСОБА_10 , оскільки у клопотанні доведено, що вказаний мобільний телефон може містити відомості, що матимуть значення для цього кримінального провадження та можуть бути використані як доказ фактів чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування, тобто можуть бути використані як докази у даному кримінальному провадженні, а отже вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

З огляду на положення КПК України майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту статті 368 КПК України питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Колегією суддів не встановлено невідповідності клопотання прокурора про арешт майна вимогам статей 170, 171 КПК України.

Незастосування у даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, вилучене 19 червня 2025 року в ході проведення обшуку в автомобілі «Audi Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , належне ОСОБА_10 майно, а саме мобільний телефон марки «Iphone» 15 Pro, підлягає арешту з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом у межах кримінального провадження №0000367 від 20 березня 2025 рокута відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга прокурора - задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане у клопотанні майно, оскільки останнім у повній мірі доведено необхідність накладення арешту на майно з метою забезпечення його збереження як речових доказів у кримінальному провадженні.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2025 року - скасувати та постановити нову ухвалу.

Клопотання заступника начальника другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна - задовольнити.

Накласти арешт на мобільний телефон «Iphone» 15 Pro, який належить ОСОБА_10 , який вилучений в ході проведення обшуку автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Український сад» та який перебуває у фактичному користуванні громадянина України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4