Справа638/9704/25
Провадження № 1-кп/638/1726/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000786 від 23.04.2025, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харків, громадянин України, із середньою освітою, не працює, неодружений, на утриманні малолітніх дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК України),

ВСТАНОВИВ:

У період дії воєнного стану, поширеного на території України, коли підрозділи збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації продовжують агресивну війну проти України та повномасштабне вторгнення в Україну з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, будучи обізнаним про Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», 23.04.2025 приблизно о 13 год. 35 хв. ОСОБА_4 перебував у гуртожитку від ХНУМ ім. І.П. Котляревського, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Мирослава Мисли буд. 50, де по найму виконував роботу з установки вікон. Проходячи біля кімнати охорони на першому поверсі, а саме біля виходу з гуртожитку, ОСОБА_4 побачив будівельні матеріали у мішках, на яких лежав мобільний телефон темного кольору POCO x4 Pro. 5G, 256 gb, imei1: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 , s/n НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_6 . У цей час у ОСОБА_4 виник умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_4 , діючи умисно, таємно, у період воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу викрав зазначений мобільний телефон, вартість якого, згідно з висновком експерта від 01.05.2025 №6250, становить 5160,33 грн. Після чого, ОСОБА_4 разом з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 5160,33 грн.

Потерпілий у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд кримінального провадження за його відсутності, зазначає що цивільний позов не заявляв.

Прокурор, обвинувачений та його захисник просять на підставі частини третьої статті 349 КПК України визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Положеннями частини третьої статті 349 КПК України визначено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це означає, що суд, перш ніж постановити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження на підставі зазначеної норми процесуального закону, повинен роз`яснити суть даної норми, при цьому не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є однакове, правильне і точне розуміння усіма учасниками судового провадження змісту цієї норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас, суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися у добровільності їх позицій (Постанова ККС ВС від 03.08.2023 у справі №281/181/21).

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин вказаних вище, беручи до уваги, що обвинувачений, потерпілий та інші учасники судового розгляду не оспорювали фактичні обставини справи, присутні учасники провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції відсутні, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, та розглянув кримінальне провадження у відповідності до частини третьої статті 349 КПК України.

Приписами статті 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

За таких обставин суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення встановлена та доведена у повному обсязі, та кваліфікує його дії за частиною четвертою статті 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна - крадіжка, вчинена в умовах воєнного стану.

Призначаючи обвинуваченому вид і міру покарання, суд ураховує положення Загальної частини КК України, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обставиною, яка відповідно до статті 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке виражається у визнанні винуватості в повному обсязі обвинувачення та відвертому визнанні своєї провини, осуду своїх дій

Обставиною, яка відповідно до статті 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченому, у обвинувальному акті зазначено рецидив злочинів і у правовій кваліфікації кримінального правопорушення зазначено що таємне викрадення чужого майна вчинено повторно.

Вказано на судимість ОСОБА_4 за вироком від 17.08.2016 Комінтернівського районного суду м. Харкова за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України до 4 років позбавлення волі, 23.06.2018 звільненого умовно-достроково на невідбутий строк 8 місяців 6 днів.

Також зазначається, що 29.11.2023 та 26.02.2024 відділом поліції №1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області напрвлено обвинувальні акти до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова щодо вчинення кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених частиною четвертою статті 185 КК України.

З метою встановлення наявності такої обставини, суд враховує висновок Об`єднаної палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.09.2020 у справі №591/4366/18.

Так, основні засади інституту множинності злочинів, зокрема окремі її форми (повторність, сукупність та рецидив) та правові наслідки регламентовано законодавцем у Розділі VII «Повторність, сукупність та рецидив кримінальних правопорушень» Загальної частині КК України. Повторністю кримінальних правопорушень, як формою множинності, згідно з нормативним приписом статті 32 КК України визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу (частина перша статті 32 КК України). Крім того, у частині третій цієї ж статті зазначено, що вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

У статті 35 КК України передбачені правові наслідки повторності, сукупності та рецидиву кримінальних правопорушень, зокрема, повторність, сукупність та рецидив кримінальних правопорушень враховуються при кваліфікації кримінальних правопорушень та призначенні покарання, при вирішенні питання щодо можливості звільнення від кримінальної відповідальності та покарання у випадках, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із закону України про кримінальну відповідальність, законодавцем чітко не встановлено підходу до врахування при здійсненні кримінально-правової кваліфікації дій особи за ознакою «повторно» наявності чи відсутності факту засудження цієї особи (наявності чи відсутності судимості).

Для цього слід враховувати принцип презумпції невинуватості,закріплений у ратифікованих Верховною Радою України міжнародно-правових актах, зокрема у частині першій статті 11 Загальної декларації прав людини та у пункті 2 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Також у пункті 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві. Так, у частині першій статті 62 Конституції України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Цей конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо у тексті закону України про кримінальну відповідальність (частина друга статті 2 КК України), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (стаття 7 та частина перша статті 17 КПК України). Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

З урахуванням зазначеного та враховуючи принцип презумпції невинуватості, а також системне тлумачення положень частин першої та третьої статті 32 КК України, вказує на те, що сам факт вчинення злочину не вперше утворює повторність без постановлення обвинувального вироку суду стосовно особи лише у випадку, коли такий факт розслідується органом досудового слідства чи розглядається судом з іншим епізодом тотожного або однорідного злочину в одному кримінальному провадженні. Тобто лише за умов, коли суд безпосередньо досліджує докази та у вироку встановить доведеність винуватості особи одночасно за всіма епізодами кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому. Оскільки доведеність чи недоведеність вини у першому епізоді встановлюється судом і лише одночасний розгляд судом в одному кримінальному провадженні першого епізоду, що утворює повторність, і наступного, який кваліфікується як повторний.

Отже, лише за таких обставин, така форма множинності злочинів, як повторність, за відсутності обвинувального вироку суду стосовно особи за раніше вчинений злочин, якщо такі епізоди розглядаються судом в одному кримінальному провадженні, узгоджується з положення Конституції України та відповідає принципу non bis in idem.

Крім того, системне тлумачення зазначених вище норм свідчить про те, що необхідно розрізняти особливості інкримінування особі ознаки повторності в одному чи різних кримінальних провадженнях стосовно неї, зокрема: коли за наявності повторності тотожних чи однорідних злочинів така кваліфікуюча ознака інкримінується особі в одному кримінальному провадженні без постановлення обвинувального вироку стосовно першого епізоду суспільно небезпечної поведінки особи; та у різних кримінальних провадженнях, коли розгляд кримінального провадження за першим епізодом розглядається (або розслідується) в іншому кримінальному провадженні щодо тієї ж особи. При цьому основою для такого поділу є врахування принципу презумпції невинуватості особи.

Тобто, у різних кримінальних провадженнях стосовно однієї і тієї ж особи підставою для кваліфікації дій особи за ознакою повторно є не факт обвинувачення її у вчиненні злочину за першим епізодом (без постановлення обвинувального вироку), а саме факт постановлення стосовно неї обвинувального вироку у іншому кримінальному провадженні за епізодом, що дає підстави кваліфікувати її дії з урахуванням повторності.

Так, у випадку, коли на момент правової оцінки судом певного діяння особи в обвинувальному вироку інші діяння цієї ж особи не одержали з боку інших судів правової оцінки, яка б дозволяла розглядати їх як елементи повторності разом з тим діянням, якому дає правову оцінку суд, він не може:

- розглядати діяння, яке є предметом його правової оцінки, як елемент повторності кримінальних правопорушень;

- взагалі вбачати у поведінці особи повторність кримінальних правопорушень.

Ця неможливість викликана тим, що у протилежному випадку суд спростовував би презумпцію невинуватості особи щодо діянь, які не були предметом судового розгляду, що було б явним порушенням цього фундаментального права людини, оскільки презумпція невинуватості передбачає з-поміж іншого те, що «сторона обвинувачення має повідомити зацікавленій особі, у чому її обвинувачують, аби надати можливість підготувати і згодом представити свій захист, а також надати докази, достатні для обґрунтування обвинувального акту» (постанова ЄСПЛ в справі Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain, пар. 77). Усі перераховані гарантії виявляться порушеними, якщо суд надаватиме правову оцінку діянню, яке не є предметом кримінального провадження, в якому суд здійснює судовий розгляд.

Оскільки суд не може давати правову оцінку діянням особи, що не є предметом кримінального провадження, в якому він здійснює судовий розгляд, він, відповідно, позбавлений можливості давати діянню, щодо якого він здійснює судовий розгляд, таку правову оцінку, яка б ґрунтувалася на оцінці інших діянь, щодо яких судовий розгляд не здійснюється. Таким чином, суд повинен утримуватися від оцінки діяння, щодо якого він здійснює судовий розгляд, як повторного кримінального правопорушення, якщо інші діяння особи ще не одержали з боку іншого суду правової оцінки, яка дозволяла б розглядати їх як елементи повторності кримінальних правопорушень.

Отже, судом не встановлено таких обтяжуючих обставин як повторність та рецидив.

Вивченням інформації про особу ОСОБА_4 встановлено, що він офіційно не працює, неодружений, на утриманні малолітніх дітей не має, перебуває на диспансерному (профілактичному) обліку, з 01.2023 синдром залежності від опіатів (F.11.2), впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП ХОР «ОПНД №3» не звертався.

Щодо посилання у обвинувальному акті на судимість ОСОБА_4 за вироком від 17.08.2016 Комінтернівського районного суду м. Харкова за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України до 4 років позбавлення волі, 23.06.2018 звільненого умовно-достроково на невідбутий строк 8 місяців 6 днів, суд враховує правову позицію, викладену у постанові ККС ВС від 21.08.2024 у справі №127/16102/23, а саме: припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження і призначення покарання. Особа, судимість якої погашено або знято, не повинна відчувати жодних негативних наслідків попередньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі й при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

Відповідно до вимог частини другої статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з частиною другою статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, відомостей про особу обвинуваченого, того, що він щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень можливе з призначенням покарання за частиною четвертою статті 185 КК України у виді позбавлення волі, але в нижніх межах санкції. Водночас, відсутні підстави для застосування положень статті 75 КК України.

Призначення такого покарання буде необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченого та запобігання нових кримінальних правопорушень, таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Призначене покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, оскільки Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Позаяк суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, з метою виконання вироку, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам обвинуваченого ухилитися від суду, запобіжний захід, обраний ухвалою від 12.06.2025, до набрання вироком законної сили підлягає залишенню без змін.

Цивільний позов не заявлявся.

Питання про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судово-товарознавчої експертизи (висновок експерта від 01.05.2025 № 6250), вирішено відповідно до положень статтей 122, 124 КПК України.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень статті 100 КПК України.

Арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Харкова у справі № 638/7744/25 від 29.04.2025, підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 32, 65-67, 89, 185 Кримінального кодексу України, статтями 100, 124, 349, 370, 371, 373, 374, 376, 394 Кримінального процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбуття покарання рахувати з моменту набрання вироком законної сили, зарахувавши у строк покарання термін тримання під вартою, а саме з 15.05.2025 по 12.06.2025, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді домашнього арешту із забороною у період часу з 19 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. наступної доби залишати місце реєстрації: АДРЕСА_1 , з використанням електронних засобів контролю, залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Харкова у справі №638/7744/25 від 29.04.2025, скасувати.

Речовий доказ: мобільний телефон, темного кольору, POCO x4 Pro. 5G, 256 gb, imei1: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 , s/n НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_6 , залишити власнику.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в дохід держави витрати на проведення судової експертизи в розмірі 5160,00 гривень.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Повний текст вироку складено 16.07.2025.

Суддя ОСОБА_1