ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 50001304 від 23 серпня 2023 року щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, без постійного місця проживання, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2025 року ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12 квітня 2025 року включно, без визначення застави.

Судом першої інстанції встановлено, що з огляду на тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 злочину, за відсутності соціальних зв`язків, постійного місця проживання продовжує існувати ризик переховування від суду, вказаний ризик є вагомим і дійсно триваючим, і таким, що виключає застосування більш м`якого запобіжного заходу. Також враховано дані про особу обвинуваченого, який постійного місця проживання не має, не працевлаштований, міцних соціальних зв`язків та утриманців не має, а тому з огляду на характер та обставини вчиненого злочину, з застосуванням насильства, відповідно до вимог ст. 183 КПК України судом альтернативна застава не визначалась.

В апеляції:

- обвинувачений просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та застосувати більш м`який запобіжний захід.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги зазначає про недоведеність заявлених ризиків та безпідставне застосування виняткового запобіжного заходу, звертає увагу, що утримується під вартою майже рік, однак міра запобіжного заходу не змінювалась.

Прокурор та обвинувачений та його захисник будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час апеляційного розгляду в судове засідання не з`явились, заяв про участь у розгляді справи не подавали, тому, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 422-1 КПК України (в редакції Закону України № 1027-IX від 02.12.2020 р.), колегія вважає за можливе проводити судове засідання без участі сторін.

Перевіривши надані матеріали та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 були належним чином враховані обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та зроблений обґрунтований висновок про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою, а саме об`єктивні причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку, а також продовження існування ризиків переховування від суду.

Такий висновок є законним та обґрунтованим, оскільки враховуючи тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільно інтересу, дані про особу обвинуваченого, інші обставинами у їх сукупності, дає підстави вважати, що продовжують існувати вказаний вище ризик.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, яке відповідно до приписів ст. 12 КК України є тяжким злочином, за яке передбачено покарання у виді довготривалого позбавлення волі, що в сукупності дає підстави вважати, що останній усвідомлюючи покарання, яке йому загрожує, в разі визнання винуватим, може переховуватися від суду.

Звертається також увага на те, що ОСОБА_7 є особою, яка не має зареєстрованого та постійного місця проживання, що унеможливлює в свою чергу застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з покладанням відповідних обов`язків, крім того, обвинувачений неодружений, міцних соціальних зв`язків та утриманців не має, що також свідчить про відсутність соціально-стримуючих факторів у запобіганні вказаному ризику.

Як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно вимог п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи, що ОСОБА_7 не працевлаштований, легального джерела доходу не має, матеріальне становище останнього є скрутним, а тому приймаючи до уваги характер інкримінованого йому злочину, який було вчинено з застосуванням насильства до потерпілого, а зважаючи на вимоги п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду про неможливість визначення застави за таких обставин.

Зважаючи на дані про особу обвинуваченого, за відсутності високого рівня соціальної орієнтованості, активної життєвої позиції та здатності до самоорганізації дотримання належної процесуальної поведінки, та за відсутності будь-який заяв про взяття обвинуваченого на поруки, колегія суддів не вбачає підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів у вигляді особистого зобов`язання чи поруки.

Доводи обвинуваченого щодо позитивно характеризуючих його даних були предметом оцінки суду першої інстанції, окрім того наведені обставини не є достатньо вагомими і не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки існували на час вчинення інкримінованого злочину та не слугували стримуючим фактором від протиправних дій.

Щодо доводів обвинуваченого про довготривале утримання під вартою то вони не є досить переконливими та не слугують підставою для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки враховується, що тривалість такого запобіжного заходу не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року).

Також, у даному випадку враховується, що тривалість застосування такого заходу забезпечення зумовлена не тільки тяжкістю інкримінованого злочину та його суспільним інтересом, а і складністю справи, об`ємом досліджених доказів, великою кількістю свідків, які підлягають безпосередньому допиту у суді, а також процесуальною поведінкою учасників процесу.

Отже, за наведеного при вказаних вище обставинах, можливість усунення встановлених ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_7 під вартою на даній стадії розгляду є неможливим.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що оскільки на даний час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення і триває судовий розгляд, з огляду на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно дотримуватись розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжити термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

З огляду разом на викладене, підстав для скасування оскаржуваної ухвали з мотивів викладених в апеляційній скарзі не вбачається, а тому апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення, а ухвалу суду, - без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 50001304 від 23 серпня 2023 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4