Справа № 463/1990/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/317/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

розглянувши в м. Львові у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченому у кримінальному провадженні № №0003512 від 30 грудня 2024 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

за участю прокурора: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

обвинуваченого: ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід тримання під вартою на два місяці. Строк дії ухвали становить два місяця, тобто до 18 травня 2025 року включно.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції, зокрема, вказав, що обвинувачений обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, на даний час ще не дослідженні докази, що не виключає можливості знищення, пошкодження останніх, а також при необхідності можуть бути допитані і експерти, що не виключає можливості здійснення на останніх впливу, як і здійснення впливу на потерпілого, наголосивши, що інші, більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим в судовому засіданні, в порядку ст. 177 КПК України, а тому запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження застосування обвинуваченому запобіжних заходів у виді тримання під вартою.

На вказану ухвалу обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року та обрати обвинуваченому менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з перебуванням в ДУВП «19»; розгляд апеляційної скарги здійснювати за його присутності.

Вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, судом не було вручено копію попередньої ухвали від 26 лютого 2025 року про продовження йому дії запобіжного заходу, прокурор подає формальні клопотання, ризики не обґрунтовує, не беручи до уваги, що обвинувачений 16 місяців перебував у активних місцях бойових дій, отримав поранення, потребує постійного медичного нагляду. Стан здоров`я в ДУВП «19» значно погіршується. Стверджує, що суд альтернативні форми запобіжного заходу, не пов`язаного із позбавленням волі, не розглядає

Заслухавши доповідача, виступ обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який таку заперечив, вважає оскаржувану ухвалу законною та обгрунтованою, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Так, порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визначено ст. 422-1 КПК України.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_9 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд при прийнятті рішення про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 врахував положення згаданих норм процесуального закону та дійшов вірного висновку про доведеність наявності обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, обґрунтовано пославшись на те, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з врахуванням тяжкості злочину, інкримінованому ОСОБА_6 та даних про особу обвинуваченого, не гарантують запобігання ризикам без застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому обґрунтовано продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками місцевого суду про те, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінальних правопорушень, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, санкція статті найважчого з яких передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, відтак будучи особою обізнаною із можливою мірою покарання, може переховуватися від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення, впливати на учасників кримінального провадження у незаконний спосіб.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На переконання колегії суддів, підстави для зміни запобіжного заходу відсутні, а апелянтом не підтверджено, що більш м`які запобіжні заходи зможуть запобігти зазначеним ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

З матеріалів провадження вбачається, що при розгляді клопотання суддя врахував передбачені КПК України обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави.

Що ж стосується апеляційних доводів про незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, то колегія суддів вважає такі доводи голослівними, які не підтверджуються належними доказами відтак не можуть слугувати безумовною підставою для зміни запобіжного заходу, обраного судом першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто особам, котрі утримуються у слідчому ізоляторі, забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Колегія суддів роз`яснює право обвинуваченого подавати клопотання про проведення відповідних судово-медичних експертиз і, за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржувана ухвала суду є законною й обґрунтованою, відтак підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченому у кримінальному провадженні № №0003512 від 30 грудня 2024 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4