Справа № 206/5683/24
Провадження № 1-в/206/343/24
УХВАЛА

09 грудня 2024 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро в режимі відеоконференції письмову заяву представника Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради лікаря-психіатра ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , про скасування примусових заходів медичного характеру,

за участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника, адвоката ОСОБА_7 ,

заявника, лікаря-психіатра ОСОБА_3 ,

особи, відносно якої розглядається питання ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

04.11.2024 представник Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради лікар-психіатр ОСОБА_3 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про скасування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до якої згідно ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року були застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом. Враховуючи зміни в законодавстві, у зв`язку із набранням чинності 09.08.2024 року Закону України № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності, за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших, питань діяльності правоохоронних органів», яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна), представник лікарні просить розглянути питання про припинення примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_4 (а.с. 5).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2024 року призначено до розгляду у режимі відеоконференції вищезазначену заяву. Доручено Південно-Східному міжрегіональному центру з надання безоплатної правничої допомоги призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адвоката для здійснення представництва інтересів в суді за призначенням (а.с. 15-16).

У судовому засіданні редставник заявника - лікар - психіатр ОСОБА_3 заяву підтримав та просив її задовольнити, пояснив що ОСОБА_4 не одужала, стан залишився попереднім, але у зв`язку зі змінами у законодавстві була подана дана заява.

ОСОБА_4 просила задовольнити заяву.

Прокурори заперечували проти задоволення заяви. Зауважили, що до ОСОБА_4 застосовані примусові заходи медичного характеру на підставі ухвали суду, що не є вироком, а отже не підлягають декриміналізації.

Захисник - адвокат ОСОБА_7 просила суд задовольнити заяву на підставі наявного висновку лікарів.

Судом встановлено, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року в межах розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 за ознаками суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом. З даної ухвали вбачається, що дії ОСОБА_4 виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану, на загальну суму 1103 грн. 38 коп. (а.с. 8 з обороту -11).

У висновку комісії лікарів-психіатрів на особу, яка перебуває на примусових заходах медичного характеру № 192 від 31.10.2024 року відносно ОСОБА_4 вказано, що на час огляду комісії лікарів-психіатрів у психічному стані ОСОБА_4 не спостерігалося значущої позитивної динаміки. Залишалися актуальними маячні ідеї переслідування, інсценування, відношення. Продовжували бути вираженими емоційно-вольові розлади з обособленістю, замкненістю, відстороценістю, напруженістю, емоційним збідненням, пасивністю, апатичністю. Мислення характеризувалося проявами розладів ендогенного спектру. Не мала усвідомлення наявності психічного захворювання та необхідності лікувально-реабілітаційних заходів. У зв`язку з вищевикладеним не виключається соціальна небезпека з боку пацієнтки. У зв`язку із набранням чинності 09.08.2024 року Закону України № 3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна). З урахуванням зазначених змін у законодавстві, комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку, що ОСОБА_4 доцільно припинити застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом (а.с. 35-40).

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, приходить до наступного.

Згідно положень ч. 1 та ч. 2 ст. 95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження застосування примусового заходу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосовування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.

Згідно вимог ч. 1 ст. 514 КПК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду, в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування.

Згідно вимог ч. 3 ст. 514 КПК України розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Так, 09.08.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна» №3886-IX від 18.07.2024 відповідно до якого у новій редакції викладено статтю 51 КУпАП «Дрібне викрадення чужого майна».

У зв`язку зі змінами внесеними дост. 51 КУпАП Законом України № 3886-1Х від 18.07.2024, після 09.08.2024, дії щодо викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян є дрібною крадіжкою, за яку настає відповідальність за ст. 51 КУпАП.

Відповідно кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України настає у випадку, якщо вартість викраденого майна більше двох неоподатковуваних мінімуми доходів громадян, тобто якщо крадіжка майна не є дрібною.

Отже, діяння, вчинені як таємне викрадення чужого майна, якщо вартість цього майна не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент їх вчинення, є дрібною крадіжкою і не є кримінально караними, що виключає кримінальну відповідальність, передбачену ст. 185 КК України.

Зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК України).

За частиною 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Примусові заходи медичного характеру, застосовані до ОСОБА_4 , слід вважати формою процесуального примусу, обґрунтованість якого усунена законом.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Одним із зазначених принципів згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 КПК України є верховенство права.

Статтею 8 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Такий же принцип гарантований і ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

Згідно висновку Об`єднаної палати ККС Верховного Суду (справа № 278/1566/21), із часу набуття 9 серпня 2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК може настати, лише якщо розмір викраденого перевищує 2 НМ. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

Як наслідок, Об`єднана палата вважає, що для діянь, які на час їх вчинення становили кримінальне правопорушення за статтями 185, 190 або 191 КК, але в яких вартість предмета кримінального правопорушення не перевищувала 2 НМ, обговорювана зміна «скасовує кримінальну протиправність діяння» у значенні ст. 5 КК.

ОСОБА_4 , будучи неосудною, вчинила суспільно небезпечне діяння. Хоча особа не є суб`єктом кримінального правопорушення, а примусові заходи медичного характеру не є кримінальним покаранням, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 9 КПК України в системному зв`язку із загальними засадами кримінального провадження, на переконання суду, внесення вищевикладених змін до законодавства України про адміністративну відповідальність безпосередньо впливає на кримінальний закон України, на підстав якого застосовуються примусові заходи медичного характеру.

Беручи до уваги викладене, фактична декриміналізація викрадення майна, вартість якого не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, має зворотну дію в часі, оскільки поліпшує становище особи, в тому числі неосудної, до якої застосовано примусові заходи медичного характеру.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового Кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн. крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п. 169.1.1 п. 169.1. ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту ухвали вбачається, що суспільно небезпечні діяння, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України ОСОБА_4 вчинила у 2023 році.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2023 рік", прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 1 січня 2023 року становив 2684 грн., а 50% від його розміру становили 1342 грн.

Тобто, кримінальна відповідальність настає у випадку вчинення крадіжки на суму більше двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян 1342,00 х2=2684,00 грн.

Враховуючи те, що вартість викраденого ОСОБА_4 майна менша від розміру, за яким відповідно до Закону № 3886-IX та положеньПодаткового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а саме: 2684,00 грн., тому суд вважає, що вчинене діяння ОСОБА_4 не підпадає під суспільно небезпечне діяння, передбачене Особливою частиною КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує як кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону, так і суспільно небезпечне діяння, як підставу застосування примусових заходів медичного характеру.

Статтею 284 ч. 1 п. 4-1 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав щодо продовження примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 , які були застосовані в межах розгляду провадження за діяння, які наразі декриміналізовані. Питання щодо подальшого лікування ОСОБА_4 , у випадку наявності для того медичних показників, мають вирішуватись за згодою ОСОБА_4 або ж в межах окремого провадження в порядку цивільного судочинства щодо примусової госпіталізації до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Керуючись ст.ст. 372, 503, 512-514 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Письмову заяву представника Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради лікаря-психіатра ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про припинення примусових заходів медичного характеру - задовольнити.

Припинити стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом, застосовані згідно ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 7 (семи) днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1