Дата документу 05.12.2024 Справа № 314/3890/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/926/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/3890/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.307 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора (зі змінами) на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27 травня 2024 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який проживає у АДРЕСА_1

та

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Вахрушеве Луганської області, який проживає у АДРЕСА_2 ,

виправдано у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.2 ст.311, ч.2 ст.313, ч.2 ст.317 КК України, у зв`язку з недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинено ними,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачувалися у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

В період часу з червня 2018 року по 05.06.2019 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з метою швидкого, постійного і незаконного збагачення, маючи умисел на незаконне виготовлення, придбання та зберігання обладнання, призначеного для виготовлення наркотичних засобів, діючи за попередньою змовою між собою, будучи особами, які раніше вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ст.317 КК, при невстановлених слідством обставинах у невстановлених слідством осіб, знаходячись на території м.Запоріжжя та м.Маріуполь Донецької області, придбали обладнання, призначене для виготовлення наркотичних засобів, яке перевезли та зберігали у невстановленому під час досудового розслідування заздалегідь організованому місці, для незаконного виробництва наркотичного засобу де зберігали до початку березня 2019 року. Після чого, в період часу з початку березня 2019 року по початок травня 2019 року на автомобілі ЗАЗ 110307 номерний знак НОМЕР_1 , який належить мало обізнаному свідку ОСОБА_11 , перевезли до придбаного ними приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де незаконно стали зберігати з метою подальшого використання у процесі виготовлення наркотичного засобу - метадон, з метою його подальшого збуту. 05.06.2019 року в ході проведення санкціонованого обшуку у вказаному приміщенні виявлено та вилучено вищевказане обладнання, на поверхнях якого виявлено наркотичний засіб.

Крім того, в період часу з початку березня 2019 року по 05.06.2019 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , маючи умисел на організацію та утримання місця для незаконного виготовлення наркотичних засобів, діючи повторно, за попередньою змовою між собою, у придбаному ними приміщенні будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , організували та створили умови для незаконного виготовлення наркотичного засобу обіг якого обмежено - метадон, з метою його подальшого збуту та неодноразово систематично виготовляли з метою збуту наркотичну речовину - метадон.

Також, у період часу з початку березня 2019 року по 05.06.2019 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , маючи умисел на незаконне виготовлення та зберігання наркотичного засобу з метою збуту, діючи за попередньою змовою між собою, будучи особами, які раніше вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ст.317 КК, незаконно виготовляли з метою збуту наркотичний засіб метадон. Зокрема ОСОБА_9 , діючи згідно з розподіленою між ним та ОСОБА_10 роллю, забезпечував надходження сировини для виготовлення наркотичного засобу метадону. ОСОБА_10 в свою чергу, діючи умисно, безпосередньо займався виготовленням наркотичного засобу - метадону із використанням необхідних складових частин та одержував грошові кошти від незаконної діяльності. 05.06.2019 року в ході проведення обшуку у приміщенні буд. АДРЕСА_2 , за місцем злочинної діяльності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , виявлено та вилучено предмети та речовини необхідні для виготовлення наркотичного засобу - метадон та вищевказаний наркотичний засіб, вагою 255,9324 г. в перерахунку на основу, який згідно є особливо великим розміром.

Крім того, в період часу з початку травня 2019 року по 04.06.2019 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , маючи умисел на організацію та утримання місця для незаконного виготовлення наркотичних засобів, діючи повторно за попередньою змовою між собою, у придбаному ними приміщенні будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , створили умови для незаконного виготовлення наркотичного засобу обіг якого обмежено - метадон, з метою його подальшого збуту. Так, за допомогою придбаного обладнання призначеного для виготовлення наркотичних засобів, у період часу з початку травня 2019 року по 04.06.2019 року у зазначеному приміщенні ОСОБА_9 , діючи повторно, умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_10 , неодноразово систематично виготовляли з метою збуту наркотичну речовину - метадон.

В період часу з початку травня 2019 року по 04.06.2019 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи повторно, за попередньою змовою між собою, будучи особами, які раніше вичинили кримінальне правопорушення, передбачене ст.317 КК, з метою швидкого, постійного і незаконного збагачення, при невстановлених слідством обставинах, місцях, у невстановлених слідством осіб, знаходячись на території м.Запоріжжя, незаконно придбали обладнання, призначене для виготовлення наркотичних засобів, яке перевезли до придбаного ними приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де незаконно стали зберігати з метою подальшого використання у процесі виготовлення наркотичного засобу - метадон, з метою його подальшого збуту. 05.06.2019 року в ході проведення обшуку у вказаному приміщенні за місцем злочинної діяльності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виявлено та вилучено вищевказане обладнання, призначене для виготовлення наркотичного засобу.

Крім того, в період часу з початку травня 2019 року по 04.06.2019 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою між собою, через мережу «Інтернет» у невстановленої в ході слідства особи неодноразово незаконно придбали прекурсор - соляну кислоту, достовірно знаючи про те, що дана речовина є прекурсором, обіг якої обмежений, яку на автомобілі ЗАЗ 110307 номерний знак НОМЕР_1 , котрий належить мало обізнаному свідку ОСОБА_11 , незаконно перевезли з м.Запоріжжя у придбане ними приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , де незаконно його зберігали з метою подальшого використання вказаної речовини для виготовлення наркотичного засобу - метадону. 05.06.2019 року в ході проведення санкціонованого обшуку у вищевказаному приміщенні за місцем злочинної діяльності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було виявлено прекурсор, стосовно якого встановлюються заходи контролю, загальний об`єм якого складає 32,0622 л., який є великим розміром.

Крім того, в період часу з початку травня 2019 року по 04.06.2019 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , маючи умисел на незаконне виготовлення та зберігання наркотичного засобу з метою збуту, діючи повторно, за попередньою змовою між собою, будучи особами, які раніше вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ст.317 КК, незаконно виготовляли з метою збуту наркотичний засіб метадон. Так, ОСОБА_9 , діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_10 розподіливши між собою свої злочинні дії, направлені на виготовлення та зберігання з метою збуту наркотичного засобу - метадон в особливо великих розмірах, придбали приміщення для організації незаконного виготовлення та зберігання з метою збуту вказаного наркотичного засобу, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . Після чого, ОСОБА_9 забезпечував надходження сировини для виготовлення наркотичного засобу - метадону, а ОСОБА_10 в свою чергу, діючи умисно, безпосередньо займався виготовленням наркотичного засобу - метадону із використанням необхідних складових частин та одержував грошові кошти від незаконної діяльності. З 04.06.2019 року по 05.06.2019 року в ході проведення обшуку у вищевказаному приміщенні виявлено та вилучено предмети необхідні для виготовлення наркотичного засобу та вищевказаний наркотичний засіб метадон (фенадол), загальною масою 1375,1519 г (в перерахунку на основу), який є особливо великим розміром.

Вказані дії обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були кваліфіковані прокурором за ч.2 ст.313 КК, як незаконне виготовлення, придбання та зберігання обладнання, призначеного для виготовлення наркотичних засобів, вчинені за попередньою змовою групою осіб, особою яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст.317 КК, а також і вчинені повторно; за ч.2 ст.317 КК, як організація та утримання місць для незаконного виготовлення наркотичних засобів, вчинені повторно, групою осіб; за ч.3 ст.307 КК, як незаконне виготовлення та зберігання з метою збуту наркотичного засобу в особливо великих розмірах, вчинене за попередньою змовою групою осіб, будучи особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст.317 КК, а також і вчинені повторно; за ч.2 ст.311 КК, як незаконне придбання, зберігання та перевезення прекурсорів, з метою їх використання для виготовлення наркотичних засобів, вчинені за попередньою змовою групою осіб у великих розмірах.

Вироком суду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виправдано у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.2 ст.311, ч.2 ст.313, ч.2 ст.317 КК України, у зв`язку з недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинено ними.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

До вказаної апеляційної скарги прокурором було внесено зміни, відповідно до яких прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким:

- ОСОБА_9 визнати винуватим та призначити йому покарання за ч.3 ст.307 КК у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна; за ч.2 ст.311 КК у виді 5 років позбавлення волі; за ч.2 ст.313 КК у виді 6 років позбавлення волі; за ч.2 ст.317 КК у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ч.1 ст.70 КК остаточно призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна;

- ОСОБА_10 визнати винуватим та призначити йому покарання за ч.3 ст.307 КК у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна; за ч.2 ст.311 КК у виді 5 років позбавлення волі; за ч.2 ст.313 КК у виді 6 років позбавлення волі; за ч.2 ст.317 КК у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ч.1 ст.70 КК остаточно призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Також просив дослідити під час апеляційного розгляду відеозаписи обшуків та викликати і допитати свідків у провадженні.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначив, що суд упереджено та неправомірно взяв до уваги докази сторони захисту і безпідставно відкинув докази сторони обвинувачення. При цьому докази сторони обвинувачення суд навів та проаналізував вибірково, фрагментарно та однобічно. Докази оцінені судом не в їх сукупності та взаємозв`язку, а відокремлено один від одного.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що під час розгляду клопотань про обшуки слідчий та прокурор не надали підтверджень належності домоволодінь за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 конкретній особі. Разом з тим, в самому клопотанні слідчого про надання дозволу на проведення обшуку за адресою АДРЕСА_2 зазначено його власника ОСОБА_12 . Відповідні відомості відображені також і в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на обшук за вказаною адресою. Також як клопотання слідчого про надання дозволу на проведення обшуку за адресою АДРЕСА_3 , так і ухвала слідчого судді містять посилання на те, що згідно інформаційної довідки відомості про власника цього домоволодіння відсутні. Проте рядом інших доказів встановлено факт проживання ОСОБА_9 , а також зберігання ним наркотичних засобів за вказаною адресою. Заперечення в судовому засіданні цих обставин обвинуваченими та їхні твердження про те, що власником обох домоволодінь є ОСОБА_13 , нічим не підтверджені і спрямовані на уникнення від кримінальної відповідальності. Факт проживання ОСОБА_10 в будинку АДРЕСА_3 підтверджується протоколом пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_14 від 14.08.2019 року. При цьому доводи суду про порушення права на захист обвинувачених у зв`язку з тим, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 не допитувався, є надуманими і такими, що не можуть впливати на оцінку вказаного протоколу як окремо, так і в сукупності з іншими наданими доказами.

Викладені судом міркування з приводу фактичного затримання ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в момент початку проведення обшуків не відповідають фактичним обставинам події. Адже слідчі, які проводили обшуки за обома адресами, забезпечили виконання вимог ч.3 ст.236 КПК, тобто заборонили ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишати місце проведення обшуків до їх завершення. Час фактичного затримання ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вказано у відповідних протоколах їх затримання. Відтак твердження суду про нероз`яснення «затриманим» ОСОБА_10 та ОСОБА_9 прав і обов`язків, передбачених ст.42 КПК, позбавлення їх фактично свободи, суперечать фактичним обставинам проведення слідчої дії обшуку домоволодінь.

Доводи суду про те, що жоден із вилучених під час обшуків предметів не вказує на ОСОБА_10 та ОСОБА_9 як на осіб, які вчинили інкриміновані їм злочини, не відповідають дійсності. Адже на внутрішніх поверхнях 1 протигаза та 2 рукавичок, які були вилучені під час обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , виявлено біологічні сліди, які належать ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Зокрема на протигазі виявлені генетичні ознаки клітин з ядрами, які співпадають з генетичними ознаками зразка букальних клітин ОСОБА_9 . На перчатках встановлено генетичні ознаки клітин з ядрами, які співпадають з генетичними ознаками зразка букальних клітин ОСОБА_10 . Зазначене повністю доводить те, що обвинувачені безпосередньо займалися виготовленням наркотичних засобів саме в тих місцях, де було проведено обшуки і вилучено метадон та інші заборонені і обмежені в обігу хімічні речовини, обладнання, інші пристосування.

Твердження суду про відсутність слідів обвинувачених на колбах, піддонах, скляних банках тощо також не доводять невинуватості обвинувачених, оскільки ОСОБА_10 використовував гумові рукавички.

Не відповідає дійсності і твердження суду про те, що органом досудового розслідування не встановлено час, місце та обставини, за яких обвинувачені придбали необхідні для виготовлення наркотичних засобів обладнання, сировину, прекурсори, а так само осіб, які б їм в цьому сприяли, а також осіб, які надали у користування приміщеннями за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , оскільки всі ці обставини встановлені в ході досудового розслідування.

Також судом не забезпечено повноту судового розгляду, зокрема виклик і допит свідків сторони обвинувачення в суді. При цьому судом у зв`язку з неявкою свідків ухвали про їх примусовий привід не виносились. Отже судом не було використано всі можливості для забезпечення повноти судового розгляду, зокрема надання відповідного доручення органу поліції в порядку ч.3 ст.333 КПК, про яке клопотав прокурор.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинувачених та їх захисників, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.62 Конституції України і ст.17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 22 КПК встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Згідно з ч.6 ст.22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до положень ст.92 КПК у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

За змістом ст.91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення).

При цьому, зазначені обставини встановлюються на підставі доказів, які повинні відповідати критеріям належності, допустимості та у своїй сукупності - достатності для постановлення обвинувального вироку.

Положеннями ст.94 КПК встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК у разі, якщо у кримінальному провадженні не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.

Згідно з п.1 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення і захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

На переконання колегії суддів цих вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Так, відповідно до ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя згідно з визначеними загальними засадами кримінального провадження для досягнення мети і вирішення його завдань. Дотримання встановленої правової процедури здійснення слідчих (розшукових) дій означає, що дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону. Такі дії мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед органом досудового розслідування на певному етапі кримінального провадження.

Виконання вимог кримінального процесуального закону забезпечується дотриманням кримінальної процесуальної форми, тобто пов`язане з дотриманням гарантій прав і свобод учасників кримінального провадження щодо будь-яких дій та рішень владних суб`єктів кримінального провадження, зокрема: щодо гарантій оскарження і можливості перевірки законності таких рішень, перевірки безсторонності та об`єктивності владних суб`єктів.

Дотримання належної правової процедури здійснення слідчих дій, крім іншого, означає їх виконання спеціально уповноваженою в конкретному провадженні особою, що має забезпечувати його відповідність стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, налагоджену взаємодію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні та публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цих завдань.

У своїй постанові від 04 жовтня 2021 року Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду (справа №724/86/20 провадження №51-1353кмо21) вказала на таке.

За приписами п.1 ч.2 ст.39 та ч.1 ст.214 КПК визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, належить до компетенції керівника органу досудового розслідування.

Статтею 110 КПК установлено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Така специфічна процесуальна форма рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть відповідні повноваження у конкретному кримінальному провадженні, як постанова вбачається із тлумачення положень ч.2 ст.39, ч.1 ст.214 КПК у взаємозв`язку з положеннями ст.110 цього Кодексу.

Отже, процесуальне рішення керівника відповідного органу досудового розслідування про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має відповідати вимогам ст.110 КПК. При цьому, враховуючи вимоги ч.6 вказаної статті, таке рішення повинно бути виготовлене на офіційному бланку та підписане службовою особою, яка його прийняла.

Водночас витяг з ЄРДР не може замінити процесуального рішення про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні, оскільки витяг з ЄРДР не є процесуальним рішенням, а отже, не породжує правових наслідків щодо визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування.

На підставі викладеного вище, Об`єднана палата дійшла висновку, що процесуальне рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має прийматися у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування.

В аспекті застосування приписів ч.2 ст.39, ч.1 ст.214 КПК у взаємозв`язку з положеннями ст.110 цього Кодексу недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Відповідно до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

За змістом статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, невід`ємною складовою якого є здійснення процесуальних дій уповноваженою на те особою в конкретному кримінальному провадженні. Збирання доказів неуповноваженою особою є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті застосування приписів статей 412, 438 КПК.

Отже Об`єднана палата дійшла висновку про те, що у разі використання слідчим повноважень з проведення досудового розслідування без винесення процесуального рішення про визначення групи слідчих, до складу якої він входить на підставі такого процесуального рішення, він є неналежним суб`єктом проведення процесуальних дій.

Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У цьому кримінальному провадженні за результатом судового розгляду судом першої інстанції було встановлено, що в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого (групи слідчих) у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

При цьому з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції у відповідності до ст.22 КПК створив стороні обвинувачення необхідні умови для реалізації її процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків і прокурор користувався рівними правами та свободою у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Матеріали справи свідчать про те, що прокурор мав достатньо часу для надання суду відповідної постанови (постанов) під час судового розгляду, адже таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування. Більш того, обов`язок доведення перед судом допустимості доказів сторони обвинувачення покладено на прокурора.

Втім така постанова (постанови) не була представлена суду прокурором а ні під час судового розгляду, ні навіть під час апеляційного розгляду.

Отже за таких обставин відсутність у матеріалах кримінального провадження постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого (групи слідчих) у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і ненадання її прокурором обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування. Відсутність зазначеної постанови (постанов) не дає правових підстав констатувати, що докази у цьому кримінальному провадженні зібрані особою (особами), яка (які) є неналежним суб`єктом проведення процесуальних дій та мали відповідні законні повноваження.

Прокурор, вимагаючи скасувати вирок суду першої інстанції, в апеляційній скарзі взагалі не навів жодного доводу на спростування висновків суду про відсутність в матеріалах провадження постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого (групи слідчих) у кримінальному провадженні, а відтак і про недотримання у цьому провадженні належної правової процедури під час отримання доказів.

Фактично прокурор, оминаючи питання відсутності в матеріалах кримінального провадження постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого (групи слідчих), наводив у скарзі доводи лише щодо незгоди з іншими висновками суду першої інстанції. Проте прокурор не врахував, що під час розгляду кримінального провадження мають бути враховані всі обставини в їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це фактично йдеться у скарзі прокурора.

Відтак, приймаючи до уваги загальні засади кримінального провадження, зокрема принцип диспозитивності, за відсутності будь-яких аргументованих доводів прокурора в цій частині, колегія суддів вважає, що встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини свідчать про те, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснено неуповноваженими на те особами, що є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.

Крім того, у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції також встановив, що після внесення прокурором Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_15 до ЄРДР відомостей 14.03.2019 року про розпочате кримінальне провадження за ч.2 ст.307 КК за №0000069 та визначення органу досудового розслідування - Печерське управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві, матеріали вказаного кримінального провадження 22.08.2019 року надійшли у провадження органу досудового розслідування Вільнянського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області, про що слідчим ОСОБА_16 до ЄРДР були внесені відповідні відомості.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.218 КПК прокурор у разі самостійного встановлення обставин, що свідчать про необхідність визначення іншої підслідності, протягом десяти днів з дня встановлення таких обставин зобов`язаний прийняти постанову про визначення підслідності.

Проте в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова прокурора про визначення іншої підслідності кримінального провадження №0000069 та визначення органу досудового розслідування - Вільнянського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області. Відомості про прийняття такого процесуального рішення відсутні і у Реєстрі матеріалів досудового розслідування.

При цьому з матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою прокурора від 22 серпня 2019 року кримінальне провадження за №0000069 було об`єднано в одне провадження з іншими кримінальними провадженнями щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно №0000069 і до суду надійшов саме обвинувальний акт щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у кримінальному №0000069.

Отже з цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань передав наявні у нього матеріали та доручив проведення досудового розслідування органу досудового розслідування без дотримання вимог КПК, оскільки відповідну постанову не виносив, а слідчий ОСОБА_16 прийняв у своє провадження кримінальне провадження №0000069 без відповідного рішення керівника органу досудового розслідування.

Під час судового розгляду сторона обвинувачення будь-яких пояснень в цій частині також не надала. В апеляційній скарзі прокурором з цього приводу також не наведено жодного аргументу.

Отже з огляду на недотримання у цьому кримінальному провадженні належної правової процедури у процесі збирання доказів, через що вони є недопустимими, та не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокурором не доведено допустимими доказами того, що кримінальні правопорушення, які були інкриміновані обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вчинені обвинуваченими, що у відповідності до п.2 ч.1 ст.373 КПК є підставою для їх виправдання.

В своїй апеляційній скарзі прокурор не погодився з висновками суду про те, що слідчий та прокурор не надали підтверджень належності конкретній особі домоволодінь за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ; про те, що обвинувачені фактично були затримані в момент початку проведення обшуків та нероз`яснення їм їх прав; про не встановлення органом досудового розслідування обставин, за яких обвинувачені придбали необхідні для виготовлення наркотичних засобів обладнання, сировину, тощо, а також осіб, які надали обвинуваченим у користування приміщення. Також прокурор не погодився з оцінкою наданою судом першої інстанції протоколам обшуку, протоколу пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_14 , про що прокурор наводив відповідні обґрунтування.

Проте колегія суддів, погоджуючись з висновком суду про те, що у цьому кримінальному провадженні не було дотримано належної правової процедури у процесі отримання доказів, що є наслідком визнання доказів сторони обвинувачення недопустимими та є безумовною перешкодою для покладення їх в основу обвинувального вироку, не вважає за доцільне надавати оцінку таким доводам апеляційної скарги прокурора.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що судом не було забезпечено виклик і допит свідків сторони обвинувачення, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 22 КПК встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що, на переконання колегії суддів, було дотримано судом першої інстанції.

Так, хоча суд дійсно повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їх прав і обов`язків, але це не означає, що саме на суд покладено безумовний обов`язок забезпечити участь свідків, оскільки доказування вини особи, а отже надання відповідних доказів суду за законом є обов`язком сторони обвинувачення.

Більш того, відповідно до ч.3 ст.23 КПК обов`язок забезпечення присутності під час судового розгляду свідків обвинувачення покладено на сторону обвинувачення.

Суд не може вживати активних дій для забезпечення явки свідків обвинувачення, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності і неупередженості суду, відображеної, зокрема, у частині 6 статті 22 КПК.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду судом за клопотанням прокурора з Державної прикордонної служби витребовувалася інформація щодо перетину державного кордону свідками, також судом неодноразово направлялися судові повістки свідкам, проте поштові конверти поверталися на адресу суду за відсутністю адресата за вказаною адресою, або за закінченням строку зберігання.

Таким чином у цьому кримінальному провадженні суд сприяв стороні обвинувачення у допиті свідків, проте явку свідків сторона обвинувачення не забезпечила. Крім того, з журналу судового засідання вбачається, що після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, прокурор доповнень до судового розгляду не мав і будь-яких клопотань не заявляв. А тому суд, за відсутності клопотань, постановив ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, і перейшов до судових дебатів.

Отже виходячи з принципу диспозитивності суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами доказів, які він мав можливість безпосередньо дослідити в судовому засіданні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.370, 373 і 374 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів не встановила. Будь-яких аргументів, які би могли поставити під сумнів законність прийнятого судом першої інстанції рішення прокурор в апеляційній скарзі не навів, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених в ній.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор просив повторно дослідити під час апеляційного розгляду докази сторони обвинувачення. Між тим, під час апеляційного розгляду прокурор не наполягав на повторному дослідженні апеляційним судом доказів, зазначених у скарзі. А тому, з огляду на таку правову позицію прокурора, а також виходячи з того, що прокурор не обґрунтував своє клопотання та не довів наявність підстав для повторного дослідження письмових доказів, як того вимагають положення ст.404 КПК, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення такого клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора (зі змінами) залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27 травня 2024 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4