КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/4228/2024 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 422-1 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Державною установою "Київський слідчий ізолятор", апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року у кримінальному провадженні № 220 210 000 000 003 07 від 06 вересня 2021 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

обвинувачуваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23.05.2024 частково задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 та продовжено, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою до 20.07.2024, одночасно визначено заставу у розмірі 18.500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 56.018.000 гривень, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту щодо змінити, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу.

В обґрунтування прийнятого рішення суд вказав, що ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, пов`язаного із державною зрадою, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом надання представникам іноземної організації - ФСБ рф допомоги в проведенні підривної діяльності, що в контексті повномасштабної збройної агресії рф свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій.

Також, суд взяв до уваги і покарання, яке може бути призначене обвинуваченому, у разі визнання ОСОБА_7 винуватим, обставини, які останньому інкримінуються - розвинуті та стабільні зв`язки із спецслужбами держави-агресора, та дійшов висновку про існування реального ризику, що обвинувачений, будучи неізольованим від суспільства в рамках лише такого запобіжного заходу як тримання під вартою, з метою уникнення кримінальної відповідальності, при першій можливості, буде переховуватись від суду, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема аналогічне.

Водночас, судом враховано тривалість кримінального провадження та перебування обвинуваченого під вартою, у зв`язку з чим визнано за можливе визначити обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23.05.2024 в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, відмовити у задоволенні клопотання прокурора в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, задовольнити клопотання захисника та змінити діючий запобіжний захід ОСОБА_7 з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме, застосувати домашній арешт за місцем проживання обвинуваченого.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник ОСОБА_6 зазначає про необґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України, незаконне затримання обвинуваченого із застосуванням фізичного та психологічного примусу, а також незаконність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 саме заступником Генерального прокурора ОСОБА_9 , у той час як станом на 14.03.2022 Шевченківський районний суд міста Києва виконував свої функції.

Вважає, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися та продовжують існувати.

У свою чергу, зауважує, що ОСОБА_7 гарантує належно виконувати усі приписи під час перебування під цілодобовим домашнім арештом, а саме: не переховуватись від суду, не вчиняти кримінальні правопорушення.

Що ж до ризику "продовжувати кримінальні правопорушення", то ОСОБА_7 стверджує, що він інкриміноване йому кримінальне правопорушення не вчиняв, а тому й продовжувати його він не може.

Наголошує захисник і на тому, що в ухвалі відсутні посилання на доводи прокурора на конкретні фактичні дані неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 .

Звертає увагу, що суд, вирішуючи питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою, зазначив про необхідність враховувати особливості конкретної справи, у якій необхідне тривале утримання особи під вартою, оскільки у деяких особливих випадках позбавлення свободи може бити єдиним засобом, який дає змогу гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості, характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Водночас, як вказує захисник, суд не розкрив зміст раніше викладеного, лише відніс до "особливого випадку" умови тривалої військової агресії рф щодо України, відношення до якої ОСОБА_7 не має, а об`єктивна сторона інкримінованого діяння не охоплюється періодом воєнного стану.

Крім того, захисник ОСОБА_6 вважає, що ОСОБА_7 визначено непомірний розмір застави, зауважуючи, що під час досудового розслідування ОСОБА_7 було визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 1.000 неподаткових мінімумів доходів громадян, що складає 2.481.000 гривень, однак, які додаткові підстави (ризики, тощо) виникли на момент постановлення оскаржуваної ухвали, внаслідок чого відбулося суттєве збільшення розміру застави, - у судовому рішенні не вказано.

При визначені розміру застави, як стверджує захисник, не враховано судом і матеріальний стан ОСОБА_7 , який понад два роки не отримує заробітну плату, оскільки утримується в СІЗО, і до фактичного затримання 07.03.2022 за місцем роботи не мав великих доходів, що підтверджується відповідною довідкою.

Просить врахувати дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, родину: матір, дружину двох дітей, є громадянином України, що свідчить про міцність його соціальних зв`язків, які будуть стримувати його від переховування від суду.

На переконання захисника, існують достатні підстави для застосування стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, натомість суд першої інстанції не вирішував питання можливості застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

У даному провадженні подав апеляційну скаргу і захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , проте 04.07.2024 до Київського апеляційного суду надійшла заява захисника ОСОБА_10 про залишення без розгляду поданої ним апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23.05.2024 стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 , у зв`язку з втратою її актуальності, оскільки 12.06.2024 ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва запобіжний захід стосовно ОСОБА_11 скасовано в порядку ст. 201-1 КПК України, його звільнено з-під варти та проведено обмін як військовополоненого, що вказує фактично на відмову захисника ОСОБА_10 від апеляційної скарги, а тому вона розгляду не підлягає за приписами ст. 403 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_6 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, пояснення прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних вимог, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали з кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступним.

Суд апеляційної інстанції розглядає провадження з дотриманням вимог ст. 62 Конституції України та ст. 404 КПК України в межах апеляційної скарги, за процедурою, визначеною ст. 422-1 КПК України.

Як убачається з матеріалів з кримінального провадження, на розгляді Шевченківського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження № 220 210 000 000 003 07 від 06.09.2021 по обвинуваченню ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , кожного, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 звернулася до суду першої інстанції з клопотанням про продовження, у тому числі обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з його обґрунтуванням.

Суд першої інстанції, вислухавши думку сторін у провадженні, знайшов клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою слушним, прийнявши відповідне рішення у провадженні, з правильністю чого погоджується і колегія суддів.

Так, як указують положення ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність вказаних ризиків, що висвітлено в ч. 2 ст. 177 КПК України, з урахуванням обставин, перелічених нормою ч. 1 ст. 178 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження в частині продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою у порядку ст. 331 КПК України, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, викладені в ст. 199 КПК України, з оцінкою і положень ч. 1 ст. 183 КПК України, які декларують, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

На дотримання наведених вище вимог кримінального процесуального закону та виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження і дійшов ґрунтовного висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зважаючи на те, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України, що є умисним особливо тяжким злочином, пов`язаним із державною зрадою, тобто діяння, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом надання представникам іноземної організації - ФСБ рф допомоги в проведені підривної діяльності, що в контексті повномасштабної збройної агресії рф свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій.

Відповідальність за вказане кримінальне правопорушення передбачена у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої, існування ризиків передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України - ймовірного переховування від суду, можливість вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема аналогічне.

При цьому, слід вказати, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкі злочини підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії" зазначив, що "суворість передбаченого покарання" є суттєвим елементом при оцінюванні "ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Посилання сторони захисту на дані, які характеризують особу обвинуваченого, не спростовують висновки суду про те, що ОСОБА_7 може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, та не виключає можливість продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, слід зауважити, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у виді тримання під вартою на стадії судового розгляду, в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості підозри, як на це послався захисник в апеляційній скарзі, чи висунутого обвинувачення, яке є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Не є предметом перевірки апеляційним судом на даній час і доводи захисника щодо незаконного затримання обвинуваченого із застосуванням фізичного та психологічного примусу, а також незаконності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 заступником Генерального прокурора ОСОБА_9 , у той час як станом на 14.03.2022 Шевченківський районний суд міста Києва виконував свої функції, оскільки предметом перегляду суду апеляційної інстанції є лише ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 23.05.2024.

З урахування конкретних обставин провадження, наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України сам по собі факт тривалого перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою не є самостійною підставою для застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_7 , судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи аніж тримання під вартою, у тому числі домашній арешт, як просить в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , у даному випадку не зможуть запобігти наявним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Крім того, зважаючи на те, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб усунути у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, врахувавши при цьому існуючі ризики, дані про особу обвинуваченого, у їх сукупності, та конкретні обставини провадження, суд першої інстанції правильно визначив ОСОБА_7 розмір застави, який перевищує триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який, на думку колегії суддів, належним чином забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків у випадку внесення застави.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу - застави, при повному та об`єктивному дослідженні на даному етапі судового розгляду всіх обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Даних про те, що ОСОБА_7 не може утримуватись в умовах слідчого ізолятора - в матеріалах провадження відсутні і стороною захисту не надані.

Підсумовуючи, колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які б вплинули на правильність прийняття судового рішення, доводи щодо якого і є предметом перегляду судом апеляційної інстанції у відповідності з приписами ч. 1 ст. 404 КПК України.

За викладеним, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року, в частині якою частково задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою до 20 липня 2024 року, одночасно визначено заставу у розмірі 18.500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 56.018.000 гривень, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4