Номер провадження: 11-сс/813/546/25
Справа № 947/3195/25 1-кс/947/1575/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ТОВ «Трейнмар», на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001153, внесеного до ЄРДР 12 вересня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 358 КК України,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою було задоволено клопотання т.в.о. слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджене прокурором Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна вилученого 22 січня 2025 року у ході обшуку за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, буд. 3-а.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що зазначене у клопотанні майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, може містити відомості, які встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ТОВ «Трейнмар», подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав:

- вилучені під час проведення обшуку речі та документи не відповідають критеріям речових доказів. У ході проведення слідчих дій, а також у доказах, що були надані до клопотанням, не було надано жодних переконливих доказів, того що посадові особи ТОВ «Трейнмар», знайомі чи мають відношення до дії ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Окрім цього, в рамках проведення слідчих дій у період часу з жовтня 2024 року по січень 2025 року (відповідно до: протоколу допиту свідка ОСОБА_12 від 04.10.2024 року, протоколу допиту свідка ОСОБА_13 від 21.11.2024 року, протоколу допиту свідка ОСОБА_14 від 02.12.2024 року, протоколу НСРД від 24.12.2024 року) ТОВ «Трейнмар» особами, шо підозрюються у вчинення злочину не згадується;

- слідчим суддею не враховано, що частина арештованого майна стосується діяльності ТОВ «Трейнмар» за 2021-2023 роки, фактичні обставин яких не досліджуються в рамках вказаного кримінального провадження;

- слідчим суддею не було надано належної оцінки щодо співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідкам арешту майна для ТОВ «Трейнмар». Вилучені комп`ютера використовувались для забезпечення відповідних освітніх процесів, арешт відповідного майна апелянта унеможливлює його подальшу діяльність як освітнього закладу.

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвали, якою відмовити у задоволені клопотання про арешт майна.

Позиції учасників судового розгляду.

Представники третьої особи, щодо майна якої вирішується питання підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є арешт майна.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження, а метою, крім іншого, забезпечення спеціальної конфіскації (ч.ч.1-2 ст.170 КПК України).

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п.3, 4 ч.2 ст.170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 КПК України); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 КПК України); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання про арешт майна слідчий суддя у повному обсязі належним чином дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону.

У судовому засіданні встановлено, що у проваджені СУ ГУНП в Одеській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001153 від 12 вересня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 358 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження ОСОБА_11 та ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 358 КК України (а.с. 34).

За версією слідства, ОСОБА_11 , за попередньою змовою з ОСОБА_10 , розуміючи, що на період дії воєнного стану на території України, з метою забезпечення обороноздатності держави, захисту незалежності та територіальної цілісності України, особам призовного віку (від 18 до 60 років), які підлягають мобілізації (придатним до військової служби), тимчасово заборонено виїзд за межі території України, прийняли для себе рішення, за грошову винагороду, організувати незаконне переправлення таких осіб через державний кордон України.

Наряду з цим, вказані особи, налагодили механізм фіктивного влаштування осіб, які підлягають мобілізації, під виглядом членів екіпажу на морські судна типу «річка-море» іноземного прямування, які прибували в морські торгівельні порти розташовані в Одеській області, здійснюючи внесення цих осіб у суднову роль судна на підставі підроблених документів.

З метою реалізації свого злочинного умислу, додатково досягли спільної домовленості щодо вчинення незаконних дій, які полягатимуть у комплексі злочинної поведінки, направленої на:

-підроблення іншого офіційного документу, який видається навчальним центром підготовки моряків ТОВ «Трейнмар» - свідоцтво про присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації матроса першого класу та додатку до нього, які підтверджують факт проходження курсу професійно-технічного навчання в учбовому закладі першого атестаційного рівня і успішного проходження кваліфікаційної атестації;

- підроблення іншого офіційного документу, який видається навчальним центром підготовки моряків ТОВ «Миколаївський центр підготовки плавскладу» - свідоцтво про присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації матроса другого класу та додатку до нього, які підтверджують факт проходження курсу професійно-технічного навчання в учбовому закладі першого атестаційного рівня і успішного проходження кваліфікаційної атестації;

- підроблення іншого офіційного документу, який видається капітаном морського порту «ІЗМАЇЛ» - посвідчення особи моряка, що дає право його власнику на виїзд з України і в?їзд в Україну на судні, членом екіпажу якого він є, а також на виїзд з України і в?їзд в Україну в індивідуальному порядку під час прямування чи переходу на інше судно, списання із судна.

Так, 22 січня 2025 року проведено обшук території, приміщень, споруд чи іншого володіння особи ТОВ «Трейнмар», розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, буд. 3-а, у ході якого виявлено та вилучено майно перелік якого викладено у протоколі обшуку (а.с.95-103).

22 січня 2025 року слідчим у даному кримінальному провадженні прийнято процесуальне рішення та в порядку ст. 110 КПК України винесено постанову про визнання вилученого майна речовим доказом (а.с.118-130).

У подальшому, слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням, в якому просив накласти арешт на виявлене та вилучене під час обшуку майно, з метою збереження речового доказу.

Приписами ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і вказані умови мають бути дотримані для визнання тих, чи інших речей речовими доказами. У той же час слід зважати на стадію кримінального провадження. Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

З огляду на положення частини 3 статті 170 КПК арешт майна на підставі пункту 1 частини 2 статті 170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Відповідно до версії слідства, яка викладена у клопотанні, працівники ТОВ «Трейнмар» забезпечували фіктивне навчання у тренінговому центрі моряків, з метою подальшої видачі підроблених документів, на підставі яких осіб мали включити до складу членів екіпажу судна, на якому планувалось здійснити їх незаконний перетин державного кордону. При цьому, наразі встановлено, що документи, які були підроблені на ім`я ОСОБА_14 , а саме: свідоцтво про присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації матроса першого класу та додатку до нього, які підтверджують факт проходження курсу професійно-технічного навчання в учбовому закладі першого атестаційного рівня і успішного проходження кваліфікаційної атестації та довідка від 09 січня 2025 року № 82/11, були видані, ТОВ «Трейнмар», тому майно, яке було вилучене за місцем діяльності ТОВ «Трейнмар», може містити інформація, що може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розслідування вказаного кримінального провадження.

У § 44 рішення Lavrechov v. the Czech Republic від 20.06.2013 (заява № 57404/08) ЄСПЛ наголошує, що для того щоб втручання було сумісним із положенням першого речення частини першої статті 1 Протоколу № 1, воно повинно бути законним, задля загального (суспільного) інтересу та пропорційним, тобто воно повинно мати «справедливий баланс» між вимогами загальних інтересів громади та вимогами захисту основних прав особи (див., зокрема, Beyeler v. Italy, заява № 33202/96, § 107, та Gladysheva v. Russia, заява № 7097/10, 06.12.2011, § 75). Оцінюючи пропорційність втручання, суд повинен враховувати, з одного боку, важливість переслідуваної мети, а з іншого тягар, який покладається на заявника, включаючи характер втручання, поведінку заявника та поведінку органів державної влади (див. Yildirim v. Italy, заява № 38602/02, та Forminster Enterprises Limited v. Czech Republic, заява № 38238/04, 09.10.2008, § 75).

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд оцінює ступінь втручання у право мирного володіння майном як пропорційний з урахуванням потреб кримінального провадження та його суспільного інтересу з огляду на такі обставини: суспільний інтерес у цій справі обумовлений необхідністю ефективного розслідування злочину, передбаченого за статтею 332 КК України, які мають стабільну динаміку зростання та несуть реальні ризики для національної безпеки нашої держави під час дії воєнного стану; тимчасовий характер позбавлення можливості володіння та користування майном, який обумовлений наявністю правового механізму, передбаченого статтею 174 КПК України, з огляду на потребу з`ясуванні додаткових обставин засобами кримінального процесу.

Заперечення апелянта про те, що апеляційна скарга не містить конкретних фактів, які були б підтверджені належними та допустимим доказами, чи хоча б давали обґрунтовану підозру вважати, що не накладення арешту на майно призведе до втрати, знищення та спотворення такого майна, не спростовує версію сторони обвинувачення про відповідність вилученого під час обшуку майна критеріям речових доказів та їх можливість мати доказове значення у кримінальному провадженні.

Під час постановлення оскаржуваної ухвали слідчим суддею дотримано вимоги кримінального процесуального закону, порушень норм КПК, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, в тому числі за вимогами та обставинами, викладеними в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ТОВ «Трейнмар», - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001153, внесеного до ЄРДР 12 вересня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 358 КК України,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4