КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/3597/25 Слідчий суддя ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2587/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000205 від 06.05.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на майно із забороною користування та розпорядження ним у кримінальному провадженні № 0000205 від 06.05.2024, яке вилучено 26.02.2025 під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на майно, повний перелік якого зазначено в резолютивній частині ухвали.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати в частині накладення арешту із забороною користування та розпорядження мобільним телефоном моделі Galaxy A55 5G, назва моделі SM-А556В/DS, IMEI 1 НОМЕР_1 , IMEI 2 НОМЕР_2 , із сім-карткой ПрАТ «Водафон» НОМЕР_3 , який НОМЕР_4, та ноутбуком «HP» Laptop 17-cp0035ua SN 5CG3362KDM.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що слідчим суддею не враховано, що прокурором не доведено, що вилучене майно містить відомості, які мають значення для досудового розслідування, та не зазначено, яку інформацію та яке значення така інформація має для встановлення обставин кримінального провадження.

Крім того, апелянт зазначає, що з наявних матеріалів вбачається, що слідчим не було зазначено про те, що доступ до телефону обмежувався його власником, а також про наявність системи логічного захисту, у зв`язку з чим необхідним було вилучення вищевказаного майна.

Апелянт наголошує на тому, що органом досудового розслідування не надано слідчому судді доказів, що в межах цього кримінального провадження щодо вилучених мобільного телефону та комп`ютера призначені експертні дослідження.

Прокурор в судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 , який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ухвала слідчого судді підлягає перегляду лише в частині накладення арешту із забороною користування та розпорядження мобільним телефоном моделі Galaxy A55 5G, назва моделі SM-А556В/DS, IMEI 1 НОМЕР_1 , IMEI 2 НОМЕР_2 , із сім-карткой ПрАТ «Водафон» , який НОМЕР_4, та ноутбуком «HP» Laptop 17-cp0035ua SN 5CG3362KDM.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000205 від 06.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що протягом 2023-2024 та на початку 2025 року ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» (, м. Київ) уклало ряд договорів з АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» та ПАТ «УКРНАФТА» про надання послуг з ГРП, ремонту газових свердловин за допомогою колтюбінгового та азотно-компресорного обладнання.

За встановленими в ході досудового розслідування даними посадові особи АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» у межах вищезазначених договорів, з метою отримання неправомірної винагороди від посадових осіб ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА», зловживаючи своїм службовим становищем, підписували акти виконаних робіт інженерними бригадами ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА», які фактично не виконувались.

Зокрема, встановлено, що 06.11.2023 між ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» та АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» укладено договір № УГВ 510/13-23. У межах даної угоди посадовими особами АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» в інтересах ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» підписано акти за використання додаткової спецтехніки, яка фактично не використовувалася.

Крім цього встановлено, що 11.03.2024 між ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» та ПАТ «УКРНАФТА» укладено договір № 13/814-Р «Послуги з проведення ГРП в нафтових і газових свердловинах» на загальну суму 240 млн. гривень. За сприяння у виконанні зазначеного договору посадові особи ПАТ «УКРНАФТА» отримують від посадових осіб ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» винагороду у розмірі 50% чистого прибутку (у випадку низької маржинальності свердловин) або 7% від платежів (при значній маржинальності виконаних робіт).

Також між ПАТ «УКРНАФТА» та ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» укладено договір про надання послуг з ГРП № 13/5514-р від 20.12.2024 року на загальну суму 226 млн. гривень. У свою чергу, посадові особи ПАТ «УКРНАФТА» за сприяння в укладенні вказаного договору та безперешкодному виконанні договору планують отримувати 3% від вартості договору.

Учасники злочинного механізму заволодіння коштами домовилися здійснювати передачу коштів після отримання оплат за виконання робіт на 5 свердловинах.

Обготівковування грошових коштів для надання винагороди посадовим особам ПАТ «УКРНАФТА» та АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» здійснюється посадовими особами ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА», шляхом проведення фіктивних фінансових операцій із підконтрольними суб`єктами господарської діяльності.

Таким чином, відбувається незаконне заволодіння грошовими коштами ПАТ «УКРНАФТА» та АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» шляхом зловживання посадовими особами ТОВ «ТАКРОМ Україна», ПАТ «УКРНАФТА» та АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» своїм службовим становищем, в умовах воєнного стану.

В ході досудового розслідування встановлена причетність бухгалтера ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» ОСОБА_7 , до вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення.

26 лютого 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2025 проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за наслідками якого виявлено та вилучено документи, перелік яких вказаний у протоколі обшуку (акти, розрахунки, видаткові накладні, договори тощо), мобільний телефон та ноутбук.

Постановою слідчого СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 від 26.02.2025 вилучені документи та майно визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000205 від 06.05.2024.

04.03.2025 ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва накладено арешт на майно із забороною користування та розпорядження ним, яке вилучено 26.02.2025 під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , повний перелік якого зазначено в резолютивній частині ухвали, серед іншого:

- мобільний телефон моделі Galaxy A55 5G, назва моделі SM-А556В/DS, IMEI 1 НОМЕР_1 , IMEI 2 НОМЕР_2 , із сім-карткой ПрАТ «Водафон» НОМЕР_3 , який НОМЕР_4, пін-код до входу до телефону 2890. Ноутбук «HP» Laptop 17-cp0035ua SN 5CG3362KDM.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Згідно положенням ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на мобільний телефон моделі Galaxy A55 5G, назва моделі SM-А556В/DS, IMEI 1 НОМЕР_1 , IMEI 2 НОМЕР_2 , із сім-карткой ПрАТ «Водафон» НОМЕР_3 , який НОМЕР_4, пін-код до входу до телефону 2890 та ноутбук «HP» Laptop 17-cp0035ua SN 5CG3362KDM, які вилучено 26.02.2025 під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вищевказане майно, зважаючи на необхідність додаткового дослідження вилученого мобільного телефон та ноутбуку, враховуючи існування ризиків знищення, приховування або втрати майна, у тому числі відомостей, що вони містять/можуть містити, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги вказаного не спростовують та не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку.

У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею прийнято рішення у відповідності до вимог закону, при цьому, слідчий суддя з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому, ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт із забороною користування та розпорядження мобільним телефоном моделі Galaxy A55 5G, назва моделі SM-А556В/DS, IMEI 1 НОМЕР_1 , IMEI 2 НОМЕР_2 , із сім-карткой ПрАТ «Водафон» НОМЕР_3 , який НОМЕР_4, та ноутбуком «HP» Laptop 17-cp0035ua SN 5CG3362KDM, які вилучено 26.02.2025 під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року в оскаржуваній частині - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_10

Судді:

ОСОБА_11 ____________