Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/5798/24
Провадження №: 1-кп/332/576/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2024 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого на окрему процесуальну дію адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за №0000291 від 16.04.2024, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.1 ст.301-1 КК України,

встановив:

В провадженні Заводського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.1 ст.301-1 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під ватрою на 60 днів, мотивуючи свою позицію тим, що ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які були враховані слідчим суддею при обранні та судом при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися та продовжують існувати, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не з`явилося, тому продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 необхідне для забезпечення розгляду кримінального провадження.

Малолітня потерпіла ОСОБА_7 , законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 та представник малолітньої потерпілої ОСОБА_7 та законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 в судове засідання не з`явились.

В судовому засіданні обвинувачений заперечував проти задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою, зазначив, що не збирається переховуватись, впливати на потерпілу, в нього вища освіта, він є вихованою людиною, не судимий, має лише штрафи за адміністративні правопорушення. Просить змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що 16.05.2024 року у відділенні поліції Заводського району працівники поліції його били, надягали на голову пакет та вимагали надати визнавальні покази. Один з поліцейських був з бородою, але їх прізвищ він не знає. В нього були зламані ребра, наразі ребра зрослись.

Також, приблизно з кінця літа в різних камерах СІЗО, його постійно б`ють співкамерники, в нього є синець на руці, на обличчі, зламані окуляри.

Захисник, залучений на окрему процесуальну дію, ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, просив обрати інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, наприклад, домашній арешт за місцем реєстрації. Зазначив, що наразі ризики відпали, досудове розслідування завершене, потерпіла вже допитана. Переховуватись обвинувачений не бажає та не зможе, оскільки зараз у військовий час багато блокпостів і виїхати з міста майже не можливо. Обвинувачений запевняє, що не буде впливати на потерпілу, крім того це можна заборонити ухвалою суду. Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення також відсутній, оскільки обвинувачений раніше не судимий, він вже тривалий час під вартою. До того ж до Верховної Ради України внесено законопроект, яким планується декриміналізувати ст.301-1 КК України.

Вислухавши думку учасників провадження, суд приходить до висновку, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому є доцільним, виходячи з наступного.

Частина 2 статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст.ст.177, 178, 183, 199 КПК України.

Згідно зі ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

В судовому засіданні було встановлено, що під час досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.04.2024 року застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який був неодноразово продовжений.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Відтак, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, з наступних підстав.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, суд виходить з того, що останній обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.1 ст.301-1 КК України, які відповідно до ст.12 КК України, є відповідно особливо тяжким та тяжким злочинами. Тому, розуміючи можливі наслідки завершення судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_4 може переховуватися від суду з метою ухилення від можливого покарання у виді позбавлення волі.

У зв`язку з цим суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування». У конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

Ризик незаконного впливу на малолітню потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні є актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст.23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України. Тобто, ризик впливу на малолітню потерпілу та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Суд враховує також те, що ОСОБА_4 знайомий з потерпілою, яка є малолітньою особою, а тому в силу її віку, обвинувачений може вчинити на неї психологічний тиск з метою схилити її не давати правдиві, послідовні показання у ході досудового розслідування та/або змінити свої показання у подальшому, для уникнення або мінімізації кримінальної відповідальності.

Також є обґрунтований і ризик вчинення інших кримінальних правопорушень, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходу, що в сукупності свідчить про наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Також суд враховує, що Указом Президента України № 64/2022 на території України з 24.02.2022 введено воєнний стан. Відповідно до п. 8 роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі від 03.03.2022 р. N 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Під час розгляду клопотання в суді не здобуто відомостей, які би безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, також судом не отримано іншого комплексу обставин, які би переважили над встановленими судом ризиками, передбаченими п.п.1,3,5, ч.1 ст.177 КПК України.

Посилання сторони захисту на наявність вищої освіти чи відсутності у ОСОБА_4 наміру переховуватись від суду, не забезпечують впевненості у подальшій належній процесуальній поведінці обвинуваченого, у випадку застосування щодо нього запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою.

Ураховуючи конкретні обставини інкримінованих ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, рівень їх суспільної небезпеки, та дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що стороною захисту не надано належних даних на підтвердження зменшення існування або відсутності передбачених ст. 177 КПК України ризиків, які стали підставою для застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не може забезпечити уникненню ризиків, передбачених ст.177 КПК України, належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків та рішень суду. Запобіжний захід у виді тримання під вартою буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 . Підстав вважати його завідомо непомірним для обвинуваченого суд не вбачає.

Що стосується скарг обвинуваченого щодо погіршення стану його здоров`я, суд зазначає наступне.

Загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини встановлені ст. 206 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Положеннями ч.6 ст. 206 КПК України визначено, що якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та: 1) забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи; 2) доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи; 3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Згідно з ч.7 ст. 206 КПК України слідчий суддя зобов`язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі.

Відповідно до ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування, в тому числі і особи, які тримаються під вартою. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм, в тому числі і в державних установах Міністерства юстиції, якими є слідчі ізолятори, в яких створюються умови для ефективного доступного для ув`язнених медичного обслуговування.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України «Про попереднє ув`язнення» адміністрація місць попереднього ув`язнення зобов`язана створити особам, взятим під варту, необхідні житлово-побутові умови відповідно до встановлених норм, забезпечити їх харчуванням та медичним обслуговуванням.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України 14.06.2019 року № 1769/5, яким затверджено «Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», передбачено надання медичного обслуговування ув`язненим особам в слідчих ізоляторах.

Надання ув`язненим і засудженим невідкладної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині СІЗО, здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, взятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10.02.2012 року №239/5/104.

Згідно до п. 2.3 вищевказаного Порядку, медичне обстеження осіб, узятих під варту здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування.

Відповідно до п. 2.7 Порядку, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Про необхідність проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Отже для встановлення вказаних ОСОБА_4 фактів про наявність в нього тілесних ушкоджень, або захворювань, пов`язаних з отриманням таких та надання йому необхідної медичної допомоги, суд вважає за необхіднедоручити керівництву Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор», медичної частини Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор», організувати та забезпечити невідкладне проведення медичного обстеження ОСОБА_4 , для встановлення вказаних ним фактів про наявність у нього тілесних ушкоджень або захворювань, пов`язаних з отриманням вказаних тілесних ушкоджень та надання йому необхідної медичної допомоги, з урахуванням його скарг на стан здоров`я.

Щодо заяви обвинуваченого про застосування до підозрюваного фізичного насильства.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини у випадках, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з боку представників держави, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, обов`язком національних органів є проведення «ефективного офіційного розслідування», спроможного встановити факти та виявити і покарати винних. В іншому випадку загальна юридична заборона катувань та нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження та покарання була б, незважаючи на основоположну важливість, неефективною на практиці, та у деяких випадках представникам держави було б можливо фактично безкарно порушувати права тих, хто знаходиться під їхнім контролем (п. 102, рішення ЄСПЛ «Ассенов та інші проти Болгарії» та п. 131, рішення ЄСПЛ «Лабіта проти Італії»).

Відповідно до ч.6, ч.7 ст.206 КПК України, якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та: 1)забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи; 2)доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи; 3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Суд зобов`язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі суду обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі.

Зважаючи на те, що під час судового засідання відсутня можливість достовірно перевірити вказані обвинуваченим обставини, суд вважає за необхідне доручитиЗапорізькій обласній прокуратурі організувати перевірку усної заяви обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо застосування до нього недозволених заходів впливу співробітниками ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області та застосування фізичного насильства з боку осіб, з якими він утримується в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор» та вирішити питання щодо необхідності внесення відповідних відомостей до ЄРДР, відповідно до вимог ст.214 КПК України.

Згідно з ч.3 ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим КПК України, крім випадків, передбачених ч.4 ст.183 КПК України. Разом із тим, ч.4 ст.183 КПК України передбачає, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Таким чином, враховуючи категорію та характер інкримінованих ОСОБА_4 злочинів, обставини їх вчинення, суд вважає, що наразі відсутні підстави визначати обвинуваченому розмір застави.

Керуючись ст.ст.177-178, 181, 194, 314 - 316, 369 - 372 КПК України, суд,

постановив:

Клопотання прокурора Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя ОСОБА_10 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , задовольнити.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити на 60 (шістдесят) днів, тобто до 17 лютого 2025 року включно.

В задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу,- відмовити.

Доручити керівництву Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор», медичної частини Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор», організувати та забезпечити невідкладне проведення медичного обстеження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для встановлення вказаних ОСОБА_4 фактів про наявність в нього тілесних ушкоджень, або захворювань, пов`язаних з отриманням вказаних тілесних ушкоджень та надання йому необхідної медичної допомоги, з урахуванням його скарг на стан здоров`я.

Доручити Запорізькій обласній прокуратурі організувати перевірку усної заяви обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо застосування до нього недозволених заходів впливу співробітниками ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області та застосування фізичного насильства з боку осіб, з якими він утримується в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор» та вирішити питання щодо необхідності внесення відповідних відомостей до ЄРДР, відповідно до вимог ст.214 КПК України.

Повідомити суд про прийняті рішення.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в іншій її частині оскарженню не підлягає.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Копію ухвали направити співробітникам Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» для виконання.

Повний текст ухвали складений 20 грудня 2024 року.

Суддя: ОСОБА_1