У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря: ОСОБА_4 ,

за участю прокурора: ОСОБА_5 ,

за участю захисника: ОСОБА_6 ,

засужденого: ОСОБА_7 ,

при розгляді у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року у відповідність з кримінальним кодексом України, шляхом усунення сумніві та протиріч та звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням встановлених ст.49 КК України строків давності,-

В С Т А Н О В И Л А :

До Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року у відповідність з кримінальним кодексом України, шляхом усунення сумніві та протиріч та звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням встановлених ст..49 КК України строків давності. В обґрунтування клопотання зазначено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року ОСОБА_7 було визнано винним за ч. 2 ст. 86, п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 193, ст. 208 КК України 1960 р. та засуджено до смертної кари - розстрілу. Ухвалою Верховного Суду України від 30.05.2000 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року змінено, покарання у вигляді смертної кари замінено покаранням у вигляді довічного позбавлення волі,в решті вирок залишено без змін. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.112017 року зараховано строк попереднього ув`язнення з 25.03.1999 року по 30.05.2000 року, у строк відбутого покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні відбутого покарання. Сумніви і протиріччя, які виникли під час виконання вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року полягають в тому, що після скоєних кримінальних правопорушень його затримання, проведення органами дізнання його допиту, його було без рішення суду взято під варту й поміщено до Дніпропетровського СІЗО, при цьому посилався на Конституцію України, Конвенцію про захист прав людини, яка на час його затримання (25.093.1999 року), була чинною та ратифікованою Верховною Радою. Однак, в порушення вказаних норм, його було затримано та взято під варту лише на підставі постанови прокурора від 27.03.1999 року, тоді як жодних рішень суду про його тримання під вартою не має, як і його доставлення до суду з приводу його затримання вчинено не було, матеріали його особової справи вказані данні не містять. Вважає, що в порушення вимог Конституції України та Конвенції 25.03.1999 року його було незаконно позбавлено свободи, затримано та заарештовано і поміщено до СІЗО, де в подальшому утримано під вартою весь період досудового та судового слідства. Тобто, жодного рішення суду про його тримання під вартою йому вручено не було і матеріали його особової справи таке рішення не містять, що на його думку, є істотним порушенням прав, свобод людини. Вважає його тримання під вартою без рішення суду є незаконним, як і всі слідчі та процесуальні дії в період його незаконного затримання, а також докази, зібрані у цей період також є незаконними та недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України. Вважає, що суд зобов`язаний усунути, виниклі при виконанні вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року сумніви та протиріччя, привести дане судове рішення у відповідність з КК України шляхом визнання незаконним його тримання під вартою у СІЗО на підставі постанови прокурора від 27.03.1999 року та без рішення суду, що є істотним порушенням прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та ст.5 Конвенції; шляхом визнання всіх процесуальних та слідчих дій, вчинених органми дізнання, слідчими щодо ОСОБА_8 в період часу його незаконного тримання під вартою без рішення суду і відповідно отриманні за результатами таких незаконних дій докази-недопустимим; шляхом скасування обґрунтованого на недопустимих доказах вироку від 14.12.1999 року; шляхом звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням встановлених положеннями ст. 49 КК, строків давності.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав клопотання, посилаючись на обставини, зазначені у клопотанні, просив задовольнити у повному обсязі.

Захисник засудженого в судовому засіданні підтримав клопотання ОСОБА_7 , просив суд задовольнити його в повному обсязі.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання ОСОБА_7 оскільки відсутні законні підстави для задоволення клопотання засудженого.

Суд, дослідивши клопотання засудженого ОСОБА_7 , матеріали справи, вислухавши позиції учасників судового розгляду, дійшов наступних висновків.

Пунктом 14 ч.1 ст. 537 КПК України, зокрема передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 п.1 ст. 539 цього Кодексу, в даному випадку суд, за місцем виконання вироку, має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно п.4 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.90 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків" у порядку, передбаченому ст.411 КПК України (1003-05), суди вправі вирішувати такі питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків: про застосування акта амністії, якщо його застосування є обов`язковим і суд при постановленні вироку не обговорював цього питання;про звільнення з-під варти особи, засудженої умовно чи до покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або із застосуванням до неї ст.46-1 КК України (2001-05), якщо підсудний був під вартою і суд не вирішив питання про зміну запобіжного заходу; про скасування запобіжного заходу, якщо при виправданні підсудного чи засудженні його зі звільненням від покарання суд у вироку не вказав про його скасування;про зарахування попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання, якщо таке зарахування не проведено судом або допущено неточність при його обчисленні;про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмові у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані; про застосування відстрочки виконання вироку не тільки щодо основного, але й щодо додаткового покарання, якщо рішення суду про застосування ст.46-1 КК України неконкретизоване; про виключення з акта опису майна, на яке за законом не допускається звернення стягнення, якщо у вироку не вирішено питання про це майно; про долю речових доказів, якщо її не вирішено вироком суду;про визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань; про оплату праці захисника; про долю неповнолітніх дітей засудженого, які залишилися без догляду, і передачу їх для піклування установам, родичам або іншим особам, якщо у вироку нема такого рішення;про уточнення посади чи виду діяльності, якщо при призначенні покарання (основного або додаткового) у вигляді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю допущено неточні, неконкретні формулювання;про призначення громадського вихователя неповнолітньому в разі його умовного засудження або застосування до нього міри покарання, не пов`язаної з позбавленням волі, або відстрочки виконання вироку відповідно до ст.46-1 КК України;про усунення неточностей, допущених у вироку при написанні прізвища, імені, по батькові чи інших біографічних даних засудженого, а також описок та арифметичних помилок, коли вони очевидні і виправлення їх не стосується суті вироку і не тягне погіршення становища засудженого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року ОСОБА_7 засуджений за ст. ст. 93 п.п. «а», «г», «е», «з», «і», 86 ч. 2, 140 ч. 2, 193 ч. 3, 142 ч. 3, 208 КК України до виключної міри покарання - розстрілу. Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2000 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року змінено, призначене ОСОБА_7 покарання за п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України у вигляді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є особистою власністю. Вважати ОСОБА_7 засудженим за сукупністю злочинів засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 93 п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і», 86 ч. 2, 140 ч. 2, 193 ч. 3, 142 ч. 3, 208 КК України до довічного позбавлення волі з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Згідно ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року, підставою для зміни покарання ОСОБА_7 стало, те що відповідно до Закону України від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно - трудового кодексів України», яким до Кримінального кодексу України внесено зміни і доповнення - виключено статтю 24 і доповнено кодекс статтею 25-2, якою передбачено довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину. Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року набрав законної сили 30 травня 2000 року. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2017 року, засудженому ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 19 грудня 1999 року покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення у межах даного провадження за період з 25 березня 1999 року по 30 травня 2000 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року.

Слід зазначити, що досудове розслідування вказаного кримінального провадження відносно ОСОБА_7 та судовий розгляд за даним кримінальним провадженням було проведено з урахуванням кримінального законодавства, яке діяло на час розгляду кримінального провадження. Обґрунтованих доводів щодо наявності питань про дійсні сумніви і протиріччя, які виникають при виконанні вироку Дніпровського обласного суду від 14.12.1999 року у поданому клопотанні не наведено та у судовому засіданні не встановлено. Крім того в клопотанні мова йде фактично про перегляд судового рішення, а це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Згідно з ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.

Згідно з ч.1 ст.533 КПК України, вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Так, Європейський суд з прав людини вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року). Вказаний принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду.

Таке правозастосування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Враховуючи викладене, вимоги клопотання ОСОБА_7 щодо визнання незаконним його тримання під вартою, визнання всіх процесуальних та слідчих дій, вчинених в період його тримання під вартою, визнання доказів недопустимим, скасування вироку суду є незаконними, необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Що стосується вимог клопотання ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням встановлених ст.49 КК України строків давності, то суд зазначає наступне.

В ч.1 ст.49 КК України зазначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Згідно ч.4 ст.49 КК України, питання про застосування давності до особи, що вчинила особливо тяжкий злочин, за який згідно із законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк.

Як встановлено судом, вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року набрав законної сили 30 травня 2000 року і знаходиться на стадії виконання.

Таким чином, вирок набрав законної сили і звернутий до виконання у встановлений кримінальним процесуальним законом строк, а тому вказана вище норма закону, на яку посилається засуджений не може бути застосована і, тому в цій частині клопотання засудженого задоволенню не підлягає оскільки є необґрунтованим і не знайшло свого підтвердження під час судового засідання.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року у відповідність з кримінальним кодексом України, шляхом усунення сумніві і протиріч та звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням встановлених ст. 49 КК України строків давності, слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.49 КК України, ст. ст.110, 369-372, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

У задоволені клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року у відповідність з кримінальним кодексом України, шляхом усунення сумніві і протиріч та звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням встановлених ст. 49 КК України строків давності - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з моменту її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3