справа № 753/5714/25
провадження № 1-кс/753/826/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2025 р. слідчий суддя Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі прокурура ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_3 про арешт майна за матеріалами кримінального провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003386 від 30.08.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Дарницької окружної прокуратури м.Києва 24.03.2025 року звернувся до слідчого судді із клопотанням арешт майна за матеріалами кримінального провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003386 від 30.08.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190 КК України.

В обґрунтування поданого клопотання зазначає про таке.

У провадженні СВ Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві перебуває вказане кримінальне за фактом шахрайських дій, вчинених групою осіб за попередньою змовою, що призвели до незаконного заволодіння майном потерпілої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Вказує, що у ході досудового розслідування встановлено, що 20 липня 1997 року потерпіла зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом спільного життя між подружжям склалися довірливі стосунки, на підставі чого потерпіла не мала жодних підстав сумніватися у добросовісності дій чоловіка та його матері ОСОБА_6 .

Так, 01 лютого 2002 року, після смерті свого батька ОСОБА_7 , ОСОБА_4 успадкувала незавершене будівництвом житлове приміщення (готовністю 66%), розташоване у АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку площею 0,15 га у межах Демнянської сільської ради. Окрім цього, потерпіла отримала квартиру у АДРЕСА_2 та грошові вклади.

З метою покращення житлових умов потерпіла реалізувала успадковану нерухомість, а виручені кошти використала для придбання нової квартири.

17 травня 2003 року вона уклала договір купівлі-продажу, відповідно до якого стала власницею квартири АДРЕСА_3 .

28 квітня 2012 року потерпіла здійснила відчуження цієї квартири та отримала відповідні грошові кошти, які згодом використала для купівлі нерухомості у місті Києві.

04 квітня 2003 року нею було придбано квартиру АДРЕСА_4 , однак право власності на житло зареєстроване не на неї, а на ОСОБА_6 (матір її чоловіка).

Фактично придбання цього майна здійснювалося винятково за кошти потерпілої, проте її чоловік ОСОБА_5 запевнив, що таке оформлення є лише формальністю, оскільки подружжя перебувало на квартирному обліку та могло отримати службове житло.

Після придбання нерухомості у квартирі мешкала виключно сім`я потерпілої, тоді як ОСОБА_6 не несла жодних витрат на її утримання та не брала участі у розрахунках за придбання.

27 грудня 2012 року зазначена квартира була продана, а отримані кошти використані для купівлі нового житла.

Цього ж дня потерпіла уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , однак, аналогічно попередньому випадку, право власності знову було оформлено на ОСОБА_6 .

ОСОБА_5 , проходячи військову службу, наполягав на тому, що оформлення права власності на квартиру на ім`я потерпілої може позбавити їхню родину можливості отримання службового житла, оскільки сім`я перебуває у відповідній черзі на поліпшення житлових умов. З огляду на це, він переконав потерпілу оформити право власності на квартиру на свою матір, ОСОБА_6 , запевняючи, що у разі потреби нерухомість буде переоформлена на неї. Однак після реєстрації права власності на житло ОСОБА_5 звільнився з військової служби, внаслідок чого родина втратила можливість отримати службове житло, а передача квартири потерпілій так і не відбулася.

Фактично у квартирі АДРЕСА_1 постійно проживає ОСОБА_4 разом із малолітньою донькою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та матір`ю ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є особою з інвалідністю I групи. Витрати на утримання житла, включаючи оплату комунальних послуг, ремонти та інші витрати, несли потерпіла та її родина.

Згодом, коли потерпіла звернулася до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з вимогою передати їй право власності на житло, вони висунули вимогу про сплату їм 10 000 доларів США та відмову від стягнення аліментів. У подальшому сума неправомірної вимоги була збільшена до 23 000 доларів США.

Враховуючи встановлені досудовим слідством обставини скоєного кримінального правопорушення, у органу досудового розслідування є достатньо підстав вважати, що право власності на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , було отримано шляхом обману (шахрайство).

17.03.2025 року постановою слідчого слідчого відділу Дарницького УП ГУНП у місті Києві квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 570680000) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0003386 від 30.08.2023.

Прокурор вважає, що наявні усі підстави для накладення арешту на майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 570680000) з метою запобігання його відчуження третім особам та попередження настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, із забороною відчуження та розпорядження вказаним майном до постановлення у даному кримінальному провадженні кінцевого судового рішення.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав з підстав, викладених у ньому, та просив його задовольнити.

Положенням ч.1 ст. 172 КПК України визначено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Розгляд клопотання здійснювався без виклику власник майна за клопотанням прокурора, що узгоджується із положенням ч.2 ст.172 КПК України.

Так, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Вислухавши прокурора, вивчивши клопотання, його обґрунтування, матеріали, які додані до такого клопотання, слідчий суддя приходить до висновку про відмову у його задоволенні з огляду на таке.

Як встановлено слідчим суддею Дарницьким УП ГУ НП у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003386 від 30.08.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190 КК України.

Постановою слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у місті Києві від 17.03.2025 року квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 570680000) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0003386 від 30.08.2023 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 02.01.2023 року зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , на підставі до договору купівлі-продажу від 27.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 .

Підозра в даному кримінальному провадженні жодній особі не пред`явлена.

За загальним правилом встановленим статтею 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як підставу арешту майна прокурор посилається, зокрема, на необхідність забезпечення збереження речових доказів, а відтак згідно з приписом ч. 3 ст. 170 КПК України таке майно повинно відповідати критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Стаття 98 КПК України дає визначення речових доказів як матеріальних об`єктів, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Належних даних, якому з критеріїв відповідає об`єкт нерухомого майна як матеріальний об`єкт в розумінні ст.98 КПК України, зокрема, чи то є він об`єктом кримінально протиправних дій, чи то зберіг на собі сліди кримінального правопорушення і таке інше, у клопотанні не наведено, а також не зазначено яким чином дане майно можна використати в якості доказу у кримінальному проваджені, відповідно до вимог п.2 ч.2 ст. 173 КПК України.

Важливим є те, що прокурором не доведено існування жодного з ризиків, визначених ч.11 ст. 170 КПК України, що є визначальними для вирішення слідчим суддею згідно ч.1, ч.2 ст. 173 КПК України поданого клопотання, доцільності застосування, а також будь-яких негативних наслідків для досудового розслідування кримінального провадження у разі користування власником вказаним майном та нагальної потреби (після спливу понад 1,5 років, а саме з 30.08.2023 року) в застосуванні такого заходу забезпечення як накладення арешту на майно, який виправдовує такий ступінь втручання в право власності й відповідне обмеження власника на користуванням своїм майном.

Також слідчий суддя звертає увагу, що на даному етапі досудового розслідування не встановлено переконливих доказів причетності певних осіб до протиправних дій (ч.2 ст.190 КК України), що досліджується в рамках кримінального провадження, підозра в даному кримінальному провадженні жодній особі не пред`явлена.

Отже, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для того, щоб відносити майно, яке визнано речовим доказом відповідно до постанови слідчого від 17.03.2025 року, до такого, що відповідає ознакам, передбаченим у ст.98 КПК України, а тому існує розумний сумнів щодо необхідності арешту такого майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24.03.2005 по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів.

Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

На підставі викладеного, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання прокурора про арешт майна.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3, 131, 170, 171, 172, 173, 309, 310 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

У клопотанніпрокурора Дарницької окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_3 про арешт майна за матеріалами кримінального провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003386 від 30.08.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190КК України,- відмовити.

Оскарження ухвал слідчого судді здійснюється в апеляційному порядку.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів дня проголошення, а особами, без виклику яких постановлено ухвалу - протягом того ж строку з дня отримання її копії.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ: