Справа № 746/41/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/954/24
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

12 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Срібнянського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченому ч.2 ст. 121 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю смт. Срібне Чернігівської області, громадянину України, зареєстрованому в АДРЕСА_1 , продовжений строк тримання під вартою терміном на 60 днів, до 12 січня 2025 року включно.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на те, що кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду. Приймаючи до уваги тяжкість інкримінованого злочину, особу обвинуваченого, його соціальні зв`язки та спосіб життя, суд прийшов до висновку, що обвинувачений може переховуватися від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, суд зауважив, що на день розгляду клопотання не усі свідки допитані, що вказує на наявність високого ступеню ризиків, зокрема тиску на них, а також іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню. Обставини, які були підставою для застосування запобіжного заходу не змінилися та продовжують існувати, а тому жоден із більш м`який запобіжних заходів не забезпечить належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти встановленим ризикам, що і є підставами для продовження тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, як формальну, постановити нову, якою обрати його підзахисному ОСОБА_6 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

При цьому, одночасно просить, у разі наявності підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначити розмір застави в межах, визначених КПК.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що при прийнятті рішення залишені поза увагою доводи сторони захисту та беззаперечно прийнята сторона обвинувачення, що свідчить про необ`єктивність та упередженість суду.

Автор скарги ставить під сумнів висновки суду, оскільки вважає, що усупереч твердженням у судовому рішенні про дослідження особи обвинуваченого, таке не відповідає дійсності через залишення поза увагою ряду обставин.

Крім того, апелянт вказує на те, що жоден ризик, передбачений ст. 177 КПК України не описаний у судовому рішення, а відтак, відсутнє і обґрунтування таких ризиків. Таким чином, переконаний, що судом не надано оцінку обставинам, які мають значення та формально взято до уваги позицію прокурора.

Окремо захисник звертає увагу на порушення прав ОСОБА_6 в розрізі Конвенції про захист прав людини та практики ЄСПЛ. Зокрема, тих, що стосуються питання розумних термінів тримання особи під вартою.

Щодо ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то захисник зазначає, що на даний час ті ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу ОСОБА_6 , є фактично не актуальними, оскільки досудове розслідування завершене, а тому обвинувачений не має реальної можливості впливу на процес доказування та на потерпілих і свідків, оскільки місце перебування єдиного очевидця вчинення злочину невідоме, і саме через неявку свідка ОСОБА_9 або його явку у стані алкогольного сп`яніння, було неодноразово відкладено судове засідання.

Також апелянт звертає увагу, що загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави, при цьому будь-яких дій які б давали об`єктивні сумніви у тому, що ОСОБА_6 буде вчиняти зазначені дії встановлено не було. При цьому адвокат звертає увагу суду апеляційної інстанції на стан здоров`я обвинуваченого, який має ряд захворювань, які неможливо лікувати перебуваючи в умовах слідчого ізолятора, що негативно впливає на стан здоров`я ОСОБА_6 .

Окремо захисник підкреслює, що суд не має права продовжувати розгляд справи після оголошення відводу, а тому оскаржуване рішення постановлене незаконним складом суду.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, прокурора, який з доводами сторони захисту не погодився, вважав ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу цілком обґрунтованою, оскільки підстави для застосування запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі відсутні, а ризики встановлені судом продовжують існувати, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Зокрема, частиною третьою цієї статті передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку його застосування.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та незаконно впливати на свідків.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи, тобто у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання до 10 років позбавлення волі.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд вірно врахував, що обставини, які встановлені на момент застосування запобіжного заходу не змінилися, а ризики, заявлені прокурором при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 не знизились.

Зокрема, колегія суддів поділяючи висновки суду першої інстанції, підкреслює, що на даний час свідки не допитані, що може свідчити про наявність високого ступеню ризиків, що обвинувачений перебуваючи на волі, може чинити на них тиск, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, створюючи докази власної непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 та можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на досить значний строк, існує ризик, що обвинувачений може переховуватися від суду або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Той факт, що ОСОБА_6 до моменту затримання не чинив тиск на потерпілу та свідків з метою зміни останніми своїх показань на його користь, не гарантує того, що у подальшому він цього не робитиме, адже на даному етапі, коли судовий розгляд призначений, а обвинувачений тримається під вартою, він чітко розуміє можливі наслідки в разі визнання його винуватим, чого на початковому етапі досудового розслідування, перебуваючи на волі, міг не розуміти.

Крім того, апеляційний суд виходить з того, що суд враховує виключно ті показання учасників кримінального провадження, які сприймає безпосередньо у судовому засіданні, а тому вказаний ризик є достатньо обґрунтованим.

При цьому тяжкість, характер та обставини кримінального правопорушення свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились, і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Тривалість судового розгляду, обумовлена об`єктивними чинниками, а тому, в даному випадку, не спростовує необхідність продовження обраного запобіжного заходу, а викликана складністю кримінального провадження, обсягом доказів, що належить дослідити та необхідністю забезпечення явки інших учасників процесу, що саме по собі не утворює підстав для звільнення з під варти та не свідчить про неможливість подальшого застосування даного виду запобіжного заходу.

Що стосується твердження апелянта з приводу незадовільного стану здоров`я його підзахисного, то ні в додатках до апеляційної скарги, ні в судовому засіданні не було надано доказів щодо погіршення стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 або будь-якої відмови відповідальної особи слідчого ізолятора у наданні обвинуваченому необхідної медичної допомоги.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу сторони захисту на те, що законодавством чітко визначений порядок обстеження та надання медичної допомоги особам, узятим під варту і забезпечення виконання зазначеного порядку покладено саме на керівництво слідчих ізоляторів або установ виконання покарань.

Питання надання медичної допомоги в місцях попереднього ув`язнення регулюються, зокрема, Законом України «Про попереднє ув`язнення» та Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, що затверджений спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №239/5/104 від 10.02.2012.

Відсутність належних доказів щодо незадовільного стану здоров`я обвинуваченого чи/та відмови у наданні медичної допомоги ОСОБА_6 ставить під сумнів доводи апелянта, а тому вони відхиляються, як безпідставні.

Що стосується заперечення адвокатом доведеності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема загрози втечі чи перешкоджання у будь-який інший спосіб, то слід зауважити, що відсутність, на даний час, фактів втечі обвинуваченого чи впливу на свідків, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Фактично, його належна процесуальна поведінка та відсутність спроб передбачених у ст. 177 КПК України зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

При цьому, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я особи, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , має досить високий ступінь суспільної небезпеки, наявність якої, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого, а тому з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд обґрунтовано зазначив про відсутність підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів.

І хоча у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-406, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Срібнянського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2024 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строків тримання під вартою, без зміни.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12