Справа № 132/3202/23
Провадження №1-кп/132/166/24
Вирок

Іменем України

17 грудня 2024 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000143 від 30 серпня 2023 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Комунарівка Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, розлученого, працевлаштованого, не судимого в силу ст.89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки села Комсомольське Козятинського району Вінницької області, українки, громадянки України, із середньо-спеціальною освітою, розлученої, працевлаштованої, раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

яка обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілої особи ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 , його захисників адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

обвинуваченої ОСОБА_15 , її захисника адвоката ОСОБА_16 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачені ОСОБА_17 , ОСОБА_18 30.07.2023 року близько 17год.00хв. перебуваючи на дорозі біля житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , побачили свою сусідку ОСОБА_19 , яка проходила по вулиці разом із своїми малолітніми дітьми: ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з якою у них до цього часу вже склались тривалі особисті неприязні відносини на побутовому ґрунті, та під час спілкування з якою, у них виник раптовий умисел на нанесення їй тілесних ушкоджень. Реалізуючи даний умисел, ОСОБА_18 діючи спільно із ОСОБА_17 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_19 , та бажаючи їх настання, підійшовши до ОСОБА_19 зі спини, нанесла їй один удар ногою по нозі, від якого остання впала на землю. Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_18 схопила рукою ОСОБА_19 та потягнула її по дорозі в сторону свого житлового будинку, після чого тримаючи її однією рукою, другою рукою нанесла їй 5-ть ударів по голові. Одночасно із цим, ОСОБА_17 діючи спільно із ОСОБА_18 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_19 , та бажаючи їх настання, наніс їй кулаками рук більше 5-ти ударів по голові та тулубу. В момент, коли ОСОБА_19 намагалась вивільнитись, ОСОБА_17 продовжуючи свої протиправні дії, діючи спільно із ОСОБА_18 , тримаючи своїми руками ОСОБА_19 за руки, наносив їй ногами удари по ногам, в той час, як ОСОБА_18 нанесла їй близько 10 ударів по голову та тулубу, чим завдали потерпілій численні тілесні ушкодження. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 137 від 20.09.2023 року, ОСОБА_19 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: садна (3) та підшкірний крововилив (1) слизової оболонки нижньої губи, садно (1) правого плечового суглоба, садна (2) лівої кисті, садно (1) правої кисті, садно (1) правого передпліччя, садна (2) лівої завушної ділянки, садна (2) правої вушної мушлі, садна (10) лівого стегна, садна (2) правої гомілки. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_19 виникли від травматичної дії (удару, співударяння) тупого твердого предмета (предметів), по давності утворення може відповідати терміну, вказаному в направленні 30.07.2023 року, належать до легких тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6).

Обвинувачені ОСОБА_17 , ОСОБА_18 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні не визнали взагалі, зазначивши, що до нього не причетні.

Так, обвинувачений ОСОБА_17 надаючи покази зазначив, що перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_18 , з якою спільно проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 . По сусідству з ними проживає ОСОБА_19 зі своєю сім`єю, з якою у них склались тривалі особисті неприязні відносини, які виникли на побутовому ґрунті. Так, 30.07.2023 року у вечірній пору доби, вони в своєму домоволодінні, виконувати роботи з вирівнюванні бордюрів під парканом. В цей час, він побачив, як на вулицю вийшла ОСОБА_19 зі своїми малолітніми дітьми. У зв`язку з виниклими потребами, він зайшов до свого будинку, та перебуваючи у його приміщенні, почув з вулиці крики. Вийшовши на вулицю, побачив ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , які зчепились між собою. Підійшовши до останніх, щоб їх розборонити, ОСОБА_19 вкусила його за праву руку та завдала рукою подряпину під оком, після чого конфлікт був вичерпаний, та вони розійшлися.

Обвинувачена ОСОБА_18 надаючи покази суду зазначила, що перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_17 , з яким спільно проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 . По сусідству з ними проживає ОСОБА_19 зі своєю сім`єю, з якою у них склались тривалі особисті неприязні відносини, які виникли на побутовому ґрунті. Так, 30.07.2023 року у вечірній пору доби, вони в своєму домоволодінні, виконувати роботи з вирівнюванні бордюрів під парканом. В цей же час, на вулицю вийшла ОСОБА_19 зі своїми малолітніми дітьми, та її донька ОСОБА_22 почала ходити по бордюрам. Вона зробила ОСОБА_19 зауваження, та попросила, щоб вона забрала свою доньку ОСОБА_22 , однак та не реагувала. Після цього, ОСОБА_19 зухвало сама сіла на бордюр, чим перешкоджала продовження робіт з їх вирівнювання. Зрозумівши, що ОСОБА_19 не збирається поступатися, вона взяла її руками, щоб підняти, однак остання упираючись, вкусила її за передпліччя лівої руки. В цей момент, на вулицю вийшов ОСОБА_23 , який намагався відтягнути ОСОБА_19 від неї, однак остання його вкусила за руку та подряпала йому ліве око. Після цього, вони розійшлися, і конфлікт був вичерпаний.

Суд критично оцінює покази ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які заперечують свою причетність до вчинення даного кримінального правопорушення, оскільки їх пояснення не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів. При цьому, не визнання винуватості ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , суд розцінює, як намагання уникнути відповідальності за скоєне.

Винуватість ОСОБА_17 , ОСОБА_18 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, підтверджується наступними доказами:

Потерпіла ОСОБА_19 в судовому засіданні повністю підтвердила всі обставини, які викладені в обвинувальному акті, та які були наданні нею під час досудового розслідування, зокрема в ході проведеного слідчого експерименту за її участю, а саме те, що вона проживає разом зі своєю сім`єю в будинку АДРЕСА_3 , та по сусідству з ними проживає ОСОБА_17 із своєю цивільною дружиною ОСОБА_18 , з якими у неї склались тривалі особисті неприязні відносини, які виникли на побутовому ґрунті. 30.07.2023 року у вечірню пору доби, вона разом із своїми дітьми: донькою ОСОБА_22 та сином ОСОБА_24 , вийшли на вулицю на прогулянку. Проходячи поміж домоволодіння ОСОБА_17 , останній вийшовши на дорогу, запитав її, чому вона тут ходить, та сказав, що більше вона ходити в цьому місці не буде. В цей момент, на дорогу вийшла ОСОБА_18 , яка долучилась до погроз свого цивільного чоловіка. Намагаючись уникнути конфлікту, вона оминувши останніх, пішла далі, однак ОСОБА_18 її наздогнала, та нанесла їй один удар ногою по нозі, від якого вона впала на землю. В цей момент, ОСОБА_18 схопила її за волосся на голові, та потягнула її по дорозі в сторону їх домоволодіння, та утримуючи, нанесла їй другою рукою приблизно 5 ударів по голові. ОСОБА_17 підбігши до неї, наніс їй кулаками своїх рук понад 5 ударів по голові та тулубу. Намагаючись вивільнитись, ОСОБА_17 тримаючи її своїми руками за руки, наніс їй ногами удари по ногам, в той час, як ОСОБА_18 нанесла їй близько 10 ударів по голову та тулубу. В конфлікт втрутився ОСОБА_25 , який припинив дії ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , після чого вона звернулась до органу поліції та зняла побої.

Свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні повідомив, що він зі своєю сім`єю проживає в будинку АДРЕСА_4 , та по сусідству з ним проживає ОСОБА_26 зі своєю сім`єю, а також ОСОБА_17 зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_18 . Так, 30.07.2023 року у вечірній час, повертаючись додому, він біля домоволодіння ОСОБА_17 , побачив, як останній та ОСОБА_18 наносили численні тілесні ушкодження ОСОБА_19 , яка в цей момент лежала на землі. Після оголошення показів даних під час досудового розслідування, на уточнюючі питання свідок ОСОБА_25 зазначив, що безпосередньо бачив, як ОСОБА_17 прижимав ОСОБА_19 однією рукою до землі, а кулаком іншої руки наносив удари по голові та тулубу. При цьому, ОСОБА_19 намагалась відштовхнути останнього та вирватися, закривалась руками від ударів. В свою чергу, ОСОБА_18 бігаючи навколо ОСОБА_19 , наносила їй удари по ногам та тулубу. Всього він бачив, як ОСОБА_17 наніс біля 5 ударів по голові та тулубу, а ОСОБА_18 нанесла біля 5 ударів по ногам та тулубу. Підбігши до ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , він запитав, чому вони б`ють ОСОБА_19 , на що отримав відповідь, що остання їх спровокувала, після чого вони розійшлися.

Свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні повідомив, що йому, як старості Бережанського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області, відомо про непрості відносини, які склались між сім`єю ОСОБА_19 та сім`єю ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , з приводу яких були звернення до органу місцевого самоврядування, на які було відповідне реагування. Щодо подій, які стались 30.07.2023 року між сторонами конфлікту, йому нічого не відомо, оскільки він їх очевидцем не був.

При викладені показів потерпілої особи та свідків суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілої особи та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).

З урахуванням цього, покази потерпілої особи та свідків відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову.

Окрім цього, КПК України допускає використання позасудових показань для з`ясування достовірності свідчень, наданих в судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01.11.2022 року у справі № 344/2995/15-к (провадження № 51-8361км18).

Керуючись даними правовими висновками, під час розгляду кримінального провадження були дослідження покази потерпілої ОСОБА_19 , які зафіксовані у протоколі слідчого експерименту від 13.09.2023 року, та покази свідка ОСОБА_25 , які зафіксовані у висновку експерта № 137 від 20.09.2023 року, в яких були викладені пояснення потерпілої та свідка щодо розвитку подій, які відбувались 30.07.2023 року між сторонами конфлікту, із конкретизацію конкретних дій їх учасників та заподіяних наслідків.

Свої позасудові показання потерпіла ОСОБА_19 та свідок ОСОБА_25 підтвердили під час розгляду даного кримінального провадження у повному об`ємі.

Характер та локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_19 за механізмом утворення не суперечать обставинам, наведеним потерпілою ОСОБА_19 та свідком ОСОБА_25 , що встановлено висновком експерта № 137 від 20.09.2023 року.

Крім показань потерпілої особи та свідків, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина ОСОБА_17 , ОСОБА_18 також підтверджується наступними доказами:

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, складеним 30.07.2023 року поліцейським СРПП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим сержантом поліції ОСОБА_28 , згідно якого ОСОБА_19 звернулась до відповідного органу Національної поліції із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, в якій повідомила, що ОСОБА_17 , ОСОБА_18 нанесли їй тілесні ушкодження;

- матеріалами справи відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, зібраними в ході розгляду звернень ОСОБА_19 щодо неправомірних дій ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , згідно яких встановлено факт тривалих особистих неприязних відносин між ОСОБА_19 та ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які виникли на побутовому рівні, та існували до вчинення останніми даного кримінального правопорушення;

- актом судово-медичного дослідження (обстеження) № 110, складеним 04.08.2023 року судово-медичним експертом Калинівського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_29 , згідно якого, при судово-медичному огляді ОСОБА_19 мали місце тілесні ушкодження: садна (3) та підшкірний крововилив (1) слизової оболонки нижньої губи, садно (1) правого плечового суглоба, садна (2) лівої кисті, садно (1) правої кисті, садно (1) правого передпліччя, садна (2) лівої завушної ділянки, садна (2) правої вушної мушлі, садна (10) лівого стегна, садна (2) правої гомілки. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_19 виникли від травматичної дії (удару, співударяння) тупого твердого предмета (предметів), по давності утворення може відповідати терміну, вказаному в направленні 30.07.2023 року, належать до легких тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6);

- актами судово-медичного дослідження (обстеження) №№ 108, 109 від 04.08.2023 року, згідно яких у ОСОБА_17 , ОСОБА_18 виявлені тілесні ушкодження, які вони отримали під час утримування ОСОБА_19 , яка під час нанесення їй тілесних ушкоджень, намагалась вивільнитись та уберегтися від завдання побоїв зі сторони ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ;

- протоколом слідчого експерименту, проведеного за участі потерпілої ОСОБА_19 , який був складений 13.09.2023 року старшим дізнавачем відділення поліції №1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області підполковником поліції ОСОБА_30 , згідно якого, ОСОБА_19 розказала та показала, за яких обставин виник конфлікт, які дії відносно неї вчиняли ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , зокрема про механізм та локалізацію нанесення тілесних ушкоджень;

- висновком експерта № 137, складеним 20.09.2023 року судово-медичним експертом Калинівського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_29 , згідно якого, при судово-медичному огляді ОСОБА_19 мали місце тілесні ушкодження: садна (3) та підшкірний крововилив (1) слизової оболонки нижньої губи, садно (1) правого плечового суглоба, садна (2) лівої кисті, садно (1) правої кисті, садно (1) правого передпліччя, садна (2) лівої завушної ділянки, садна (2) правої вушної мушлі, садна (10) лівого стегна, садна (2) правої гомілки. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_19 виникли від травматичної дії (удару, співударяння) тупого твердого предмета (предметів), по давності утворення може відповідати терміну, вказаному в направленні 30.07.2023 року, належать до легких тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6). Характер та локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_19 за механізмом утворення не суперечать обставинам, вказаним у протоколі допиту потерпілої ОСОБА_19 від 11.09.2023 року, протоколі допиту свідка ОСОБА_25 від 11.09.2023 року, та протоколі проведення слідчого експерименту від 13.09.2023 року з потерпілою ОСОБА_19 .

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_17 , ОСОБА_18 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Так, вина обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 підтверджується показами потерпілої ОСОБА_19 та свідка ОСОБА_25 ; дослідженими судом протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 30.07.2023 року; матеріалами справи відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, зібраними в ході розгляду звернень ОСОБА_19 щодо неправомірних дій ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ; актом судово-медичного дослідження (обстеження) № 110 від 04.08.2023 року; протоколом проведеного слідчого експерименту від 13.09.2023 року; висновком експерта № 137 від 20.09.2023 року, та іншими доказами, що містяться в матеріалах даного кримінального провадження, які узгоджуються між собою та відображають реальний перебіг дослідженої судом події.

Покази обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 про їх непричетність до вчинення даного кримінального правопорушення, суперечать встановленим обставинам та вищевказаним доказам.

Твердження обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 про те, що вони не наносили тілесних ушкоджень ОСОБА_19 , спростовані показами самої потерпілої ОСОБА_19 , та свідка ОСОБА_25 , які були прямими очевидцями вчиненого кримінального правопорушення, які повністю узгоджуються із зібраними у справі доказами, зокрема матеріалами справи відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, зібраними в ході розгляду звернень ОСОБА_19 щодо неправомірних дій ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ; актом судово-медичного дослідження (обстеження) № 110 від 04.08.2023 року; протоколом проведеного слідчого експерименту від 13.09.2023 року; висновком експерта № 137 від 20.09.2023 року.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

В рамках цього кримінального провадження № 0000143 від 30 серпня 2023 року, судом безпосередньо були досліджені надані стороною обвинувачення докази, зокрема покази потерпілої особи ОСОБА_19 та свідка ОСОБА_25 , які були безпосередніми очевидцями даного кримінального правопорушення.

Ці покази є процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 КПК України.

Даних передбачених частиною другою статті 96 КПК України, обвинуваченими ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та їх захисниками, для доведення недостовірності показань потерпілої ОСОБА_19 та свідка ОСОБА_25 , як-то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження їх за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

Потерпіла ОСОБА_19 та свідок ОСОБА_25 , перед їх допитом в суді, були поінформовані про їх права та обов`язки, попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, склали присягу, згідно якої зобов`язалися говорити суду правду і лише правду, з огляд на що, при відсутності обставин, передбачених статтею 87 КПК України, та даних, визначених частиною другою статті 96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання їх показів неналежними та недопустимими щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які вони повідомили у суді так, як сприймали і розуміли їх.

Також, суд ураховує той факт, що відповідно до статті 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду. Свідок зобов`язаний давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду, а експерт - слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.

Потерпіла ОСОБА_19 та свідок ОСОБА_25 в своїх показах вказали на ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , як на осіб, які вчинили дане кримінальне правопорушення.

Даючи дані покази у судовому засіданні, потерпіла та свідок повідомили суду виключно ті факти та обставини, очевидцями яких вони були безпосередньо. Тому, через призму кримінального процесуального закону, їх показання не є показаннями з чужих слів.

Дані покази потерпілої ОСОБА_19 , свідка ОСОБА_25 узгоджуються між собою, та не суперечать іншим доказам, наведеним у цьому вироці.

Тому у суду відсутні підстави визнавати такі свідчення недопустимими доказами.

За приписами статті 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Метою слідчого експерименту відповідно до частини 1 статті 240 КПК України, є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Суд, дослідивши протокол слідчого експерименту, встановив, що слідчий експеримент містить як показання потерпілої ОСОБА_19 , так і елементи, які відповідають критерія відтворення обставин події.

З урахуванням наведеного, матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протокол слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_19 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими статтею 240 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 242 КПК України, експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Згідно частини першої статті 101 КПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

На підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні даного кримінального провадження стороною обвинувачення у якості доказу надано висновок експерта № 137 від 20.09.2023 року.

Як вбачається зі змісту висновку судово-медичної експертизи, він зроблений компетентним спеціалістом, є повним, у ньому надано чіткі відповіді на поставлені запитання, є науково-обґрунтованим та таким, що за своїм змістом узгоджується з обставинами цього кримінального провадження й іншими доказами.

Даний висновок експерта є беззаперечним та не викликає сумніву, отриманий з дотриманням встановленого порядку, має значення для кримінального провадження, що в цілому вказує на відповідність висновку вимогам статей 101, 102 КПК України, та його допустимість, як доказу.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення в стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження.

Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачені та їх захисники мали можливість для з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази.

Однак будь-яких клопотань щодо виклику і допиту свідків захисту, та необхідності отримання нових доказів, зокрема шляхом проведення інших експертних досліджень у кримінальному провадженні, обвинуваченими та захисниками не заявлялось.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_17 , ОСОБА_18 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а їх дії за ч.1 ст.125 КК України, а саме заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, особу винних, обставини, що пом`якшують і обтяжують їх покарання.

Обвинувачені ОСОБА_17 , ОСОБА_18 вчинили кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесене до кримінального проступку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0000143 від 30 серпня 2023 року, обвинувачений ОСОБА_17 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Комунарівка Калинівського району Вінницької області, є громадянином України, має середньо-спеціальну освіту, розлучений, працевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Обвинувачена ОСОБА_18 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 в селі Комсомольське Козятинського району Вінницької області, є громадянкою України, має середньо-спеціальну освіту, розлучена, працевлаштована, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України:

обвинувачений ОСОБА_17 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, був судимий 10.06.2020 року Калинівським районним судом Вінницької області, за ч.1 ст.185 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 850грн.00коп. На даний час є особою, яка не має судимостей в силу ст.89 КК України;

обвинувачена ОСОБА_18 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, судимостей не має.

Відповідно до довідок-характеристик Бережанського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області, обвинувачені ОСОБА_17 та ОСОБА_18 характеризуються з позитивної сторони, матеріалами компрометуючого характеру відносно останніх старостинський округ не володіє.

Як слідує з консультативних висновків спеціалістів КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради, обвинувачені ОСОБА_17 та ОСОБА_18 на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебувають.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 органом досудового розслідування та судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , є вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Санкція частини 1 статті 125 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2020 по справі №290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

Суд призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_17 , ОСОБА_18 за ч.1 ст.125 КК України, приймає до уваги ступень тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, характер діяння, обстановку, спосіб, місце і час його вчинення, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, наявність обставини, яка обтяжує покарання, особу обвинувачених, позицію потерпілої особи, яка наполягала на призначенні суворого покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_17 , ОСОБА_18 покарання в межах санкції ч.1 ст.125 України, у вигляді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин.

При визначенні даного виду та розміру покарання, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004, в якому зазначено, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року, заява № 10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26.01.2011 року за № 1-рп/2011).

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням вищенаведеного, визначений захід примусу до ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , відповідає вимогам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність злочину та кари, та здатний внести корективи в їх соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови та змусити їх додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.

Призначення покарання ОСОБА_17 , ОСОБА_18 у виді штрафу або громадських робіт на менший строк, на переконання суду, не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім цього, таке покарання не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинувачених та запобігання новим злочинам, а також не буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинувачених через його м`якість.

Судом також враховувано, що з моменту вчинення кримінального правопорушення і внесення відомостей про нього до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та до завершення судового розгляду і ухвалення даного судового рішення, минуло вже понад рік.

За цей період часу, ОСОБА_17 , ОСОБА_18 жодних вибачень потерпілій в справі особі не принесли, їй жодної матеріальної допомоги на лікування не надали, завданої кримінальним правопорушенням шкоди не відшкодували, у вчиненому фактично не розкаялися, своєї вини у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України не визнали, не дивлячись на беззаперечні докази, які зібрані стороною обвинувачення, та які вказували на їх причетність до його вчинення, що може свідчить про те, що в їх свідомості не змінилися ціннісні орієнтири та не усунулися ті її негативні риси, які призвели до вчинення даного кримінального правопорушення.

З урахуванням вищенаведеного, призначене даним вироком покарання у виді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин, на переконання суду відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Саме таке покарання, на думку суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як ними, так і іншими особами.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Визначене судом покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Речові докази та витрати на залучення експерта, відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження (запобіжні заходи), не застосовувалися.

Цивільний позов потерплою особою, не заявлявся.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у вигляді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_17 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

ОСОБА_31 визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити їй покарання у вигляді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин.

Початок строку відбування покарання засудженій ОСОБА_18 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженим, що вони мають право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженим та прокурору.

Суддя