У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року

м. Київ

справа №750/13272/24

провадження № 51-5295ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):

головуюча ОСОБА_1 ,

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року про повернення апеляційної скарги,

встановив:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2024 року затверджено угоду про визнання винуватості від 18 вересня 2024 року, укладену між прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_7 , яку визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 369-2, ч. 1 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено їй узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання: за ч. 3 ст. 332 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України - 4 роки позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та без конфіскації майна; за ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України - 5 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 369-2 КК України - штраф в розмірі 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85000 грн; за ч. 1 ст. 368 КК України - штраф в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 грн з позбавленням права обіймати посади в комісіях лікарів, що здійснюють військово-лікарську експертизу, строком на

1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за ч. 3 ст. 332 КК України, більш суворим покаранням, призначеним за ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України, остаточно призначено

ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та без конфіскації майна.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнена від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо протягом іспитового строку

2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого основного покарання, призначеного за ч. 1 ст. 368 КК України, більш суворим покаранням, призначеним за ч. 2 ст. 369-2 КК України, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85000 грн, з позбавленням права обіймати посади в комісіях лікарів, що здійснюють військово-лікарську експертизу, строком на

1 рік.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 85000 грн, виконувати самостійно.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2024 рокуповернуто на підставі п. 2 ч. 3 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), оскільки скарга подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій виклав вимогу про скасування вказаного судового рішення та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що вироком суду першої інстанції, ухваленим стосовно ОСОБА_7 , порушеніправа, свободи та інтереси ОСОБА_5 .Вважає, що вказаним вироком фактично визнано винуватим ОСОБА_5 у вчиненні перелічених вище кримінальних правопорушень.

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК Україниз огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 березня 2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК України.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19 вказано, що, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди,

суддя-доповідач має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_4 не погодився з вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2024 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_7 , та подав апеляційну скаргу, яку апеляційний суд повернув у зв`язку з тим, що вказаний вирок не стосується прав та законних інтересів ОСОБА_5 .

При постановленні оскаржуваної ухвали суд апеляційної інстанції виходив з того, що вирок стосується виключно ОСОБА_7 , яким вирішено питання тільки щодо її винуватості, призначення покарання, покладення обов`язків, скасування накладеного на грошові кошти арешту.

Крім того, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що у мотивувальній частині вироку (при викладенні формулювання обвинувачення) не можна вирішити питання про винуватість іншої особи, щодо якої немає відповідного висновку в резолютивній частині. Адже саме по собі зазначення даних чи дій іншої особи при викладенні фактичних обставин злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа-сторона угоди, не може свідчити про автоматичне встановлення винуватості іншої особи, питання про винуватість якої не вирішується в даному провадженні. У протилежному випадку неможливо було б викласти фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення декількома особами або вчинених у співучасті та перевіряти правильність кваліфікації злочину.

Як встановив суд апеляційної інстанції, у цьому провадженні суд першої інстанції не досліджував докази та не надавав будь-яку оцінку діям ОСОБА_5 в іншому кримінальному провадженні, а викладення формулювання обвинувачення у вироку є вимогою КПК України. При формулюванні обвинувачення відсутні жодні посилання на персональні дані ОСОБА_5 , адже у вироку йдеться про осіб, дані щодо яких повністю знеособлені, яких з тексту вироку неможливо ідентифікувати без дослідження інших процесуальних документів, складених стороною обвинувачення, чи відповідних доказів.

Отже, вирок не містить даних, які б могли ідентифікувати ОСОБА_5 , а посилання на посаду чи інші дані, які зустрічаються в тексті вироку є лише обов`язковим елементом конкретизації обвинувачення стосовно ОСОБА_7 , без зазначення яких неможливо повно сформулювати їй обвинувачення. Вирок стосується та створює правові наслідки лише щодо ОСОБА_7 та не порушує прав, свобод та інтересів ОСОБА_5 .

Тому суддя апеляційного суду, встановивши, що апеляційна скарга подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу, згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 399 цього Кодексу правомірно повернув апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 .

Суд касаційної інстанції вважає, що ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року про повернення апеляційної скарги.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3