ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/349/25 Справа № 208/1363/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000922 стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 червня 2024 року ОСОБА_7 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК та на підставі п. 2 ч. 1, ч. 7 ст. 284 КПК та виправданий за відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

За обставин, викладених в обвинувальному акті ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що близько 07.50 години 18.10.2018 року, керуючи власним, технічно справним автомобілем «FAW СА1011 CARGO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , завантаженого продуктами харчування масою 400 кг, зі швидкістю приблизно 48 км/год, здійснював рух у правій смузі проїзної частини дороги проспекту Аношкіна м. Кам`янське Дніпропетровської області зі сторони проспекту Свободи, в напрямку проспекту Шевченка.

Під час руху, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість завчасно виявити на смузі свого руху перешкоду у вигляді пішохода похилого віку - ОСОБА_9 , який перетинав проїзну частину дороги пр. Аношкіна, у непризначеному для цього місці, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, проявляючи злочинну самовпевненість, але легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, і будучи неуважним до дорожньої обстановки, не зменшив швидкість руху керованого ним автомобіля, аж до зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу, для якого може бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого на правій смузі для руху, по напрямку руху автомобіля марки «FAW СА1011 CARGO» в районі будинку № 9 по проспекту Аношкіна, допустив наїзд передньою правою частиною керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_9 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п. п. 1.3., 15., 1.7., 2.3. б), 12.3. ПДР України. Порушення п. 12.3. ПДР України водієм ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок зазначеної події пішохід ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_9 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим просить призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається на те, що суд першої інстанції, при викладенні у вироку доказів на підтвердження встановлених обставин, допустив при їх оцінці вибірковість, надавши перевагу одним доказам та без належного спростування, не дав правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності.

Аналізуючи докази, суд першої інстанції зазначив що, протокол огляду місця ДТП від 18.10.2018 року складено слідчим СУ ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 . Бланк протоколу містить встановлену загальну ширину дорожнього покриття 10.9 метри.

Прокурор вважає необґрунтованими висновки суду в частині встановлення ширини проїзної частини за 220 метрів від місця наїзду, оскліьки ніяким чином не встановлювали, а з яких причин суд зазначив цю відстань не зрозуміло. Окрім того в протоколі огляду місця ДТП місце наїзду на пішохода не може бути зазначено, так як слідчий який його складав не був очевидцем ДТП.

З вироку незрозуміло, які саме неоднозначні вихідні дані щодо ширини проїжджої частини експерт вибрав на свій розсуд, адже ні ухвала, ні копія клопотання про призначення експертизи, ні сам висновок не містить такого вихідного параметру як «ширина проїзної частини». Експерт не заявляв будь яких клопотань про надання йому додаткових матеріалів.

Так суд першої інстанції зазначає, що 18.01.2019, маючи розпорядженні зазначений висновок експерта, той же слідчий ОСОБА_10 , проводить повторний слідчий експеримент з ОСОБА_7 у якості свідка, яким встановлює місце зупинки пішохода на проїжджій частині на відстані 9 метрів від початку руху, та відстань в 2.3 метри до місця наїзду на Лопатченко, яке умовно розташовано на середині смуги руху автомобіля.

Виходячи з схеми до протоколу слідчої дії, щонайменша математична ширина проїжджої частини в місці наїзду на пішохода повинна становити 13.6 метри.

Таким чином, один і той же слідчий при проведенні трьох слідчих дій, ширини проїжджої відповідними замірами встановив три відмінні величини частини в місці наїзду автомобіля на пішохода.

Даний висновок суду не відповідає дійсності, так як при складанні протоколу огляду місця ДТП та додатків до нього слідчий зазначає ті данні які він може об`єктивно встановити на місці. А при проведенні слідчого експерименту, слідчий зазначає ті вихідні данні на які вказує особа, з якою проводиться слідчий експерименти.

Крім того, неможливо погодитись із висновком суду щодо визнання недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 від 18.01.2019, та в подальшому і визнання недопустимим доказом у справі висновок судово-автотехнічної експертизи від 30.01.2019.

Слідчий проводив слідчий експеримент для встановлення додаткових вихідних даних, які в подальшому були вказані при проведенні експертизи, і лише висновком автотехнічного експерта встановлено порушення правил дорожнього руху ОСОБА_7 , окрім цього при проведенні слідчого експерименту був присутній захисник.

На підставі вищевикладеного прокурор вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що судом не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що вплинуло на вирішення питання про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_7 .

Зазначає, що у вироку суду містяться істотні суперечності, але суд не зазначив у рішенні чому він взяв до уваги одні докази і відкинув інші, а висновки суду не ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. #имент з ОСОБА_7 у якості свідка, яким встановлює місце зупинки пішохода на проїжджій частині на відстані 9 метрів від початку руху, та відстань в 2.3 метри до місця наїзду на Лопатченко, яке умовно розташовано на середині смуги руху автомобіля.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення скарги прокурора та просили відмовити в її задоволенні, а вирок суду просили залишити без змін.

Потерпілий про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, що не перешкоджає проведенню апеляційного провадження без його участі, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження та ін.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ст. 91 КПК).

За змістом ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого (ч. 1 ст. 92).

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, перевіривши висновки суду першої інстанції, частково дослідивши докази кримінального провадження та допитавши експертів докази, апеляційний суд доходить висновків про їх часткову обґрунтованість, виходячи з наступного.

Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження (п. 1, 2 ч. 1 ст. 409 КПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 411 КПК cудове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення (ч. 1 ст. 410 КПК).

Суд першої інстанції, при викладенні у вироку доказів на підтвердження встановлених обставин, допустив при їх оцінці вибірковість, надавши перевагу одним доказам та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

У вироку суд зазначив, що порівняльним аналізом зазначеної схеми, зі схемою проведення слідчого експерименту від 18.01.2019 року по розташуванню нерухомого об`єкту електроопори 10, можна передбачувано дійти висновку про встановлення ширини проїзної частини в схемі до протоколу огляду місця ДТП в 10.9 метри, за 220 метрів від місця наїзду. Саме місце наїзду на пішохода протоколом огляду та схемою до нього не встановлено.

Проте, такі висновки не відповідають дійсності, так як ширина проїзної частини за 220 метрів від місця наїзду не встановлювалась, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду в ході останнього слідчого експерименту.

Відповідно до матеріалів справи (протоколу слідчого експерименту від 18.01.2019) єдиною величиною, яка є більшою за 200 метрів (270,6 м) це відстань, на якій водій міг побачити пішохода (оглядовість), а не відстань, на якій встановлювали ширину проїзної частини.

Суд першої інстанції поклав в основу вироку висновок додаткової судової автотехнічної експертизи № 6325-22 від 20.02.2023 і визнав недостовірними та недопустимими висновки автотехнічної експертизи № 5/10.1/927 від 20.11.2018, № 11/10.1/84 від 31.01.2019.

Суд зазначив, що в порушення «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», експерт ОСОБА_11 провів розрахунки вибираючи неоднозначні вихідні дані щодо ширини проїжджої частини в місці наїзду на власний розсуд, не вказав на альтернативно можливі висновки при іншій ширині дорожнього полотна, що є недопустимим і ставить під обґрунтований сумнів висновки авто технічної експертизи від 30.01.2019.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора, що з вироку незрозуміло, які саме неоднозначні вихідні дані щодо ширини проїжджої частини експерт ОСОБА_11 вибрав на свій розсуд, адже ні ухвала, ні копія клопотання про призначення експертизи, ні сам висновок не містить такого вихідного параметру як «ширина проїзної частини». Експерт не заявляв будь-яких клопотань про надання йому додаткових матеріалів.

Допитаний в суді апеляційної інстанції експерт ОСОБА_11 пояснив, що ширина проїзної частини не вплинула б на його висновки.

Суд першої інстанції у вироку вказав, що 18.01.2019, маючи у розпорядженні висновок експерта від 20.11.2018, той же слідчий ОСОБА_10 , провів повторний слідчий експеримент з ОСОБА_7 у якості свідка, яким встановив місце зупинки пішохода на проїжджій частині на відстані 9 метрів від початку руху, та відстань в 2.3 метри до місця наїзду на Лопатченко, яке умовно розташовано на середині смуги руху автомобіля.

Виходячи зі схеми до протоколу слідчої дії, щонайменша математична ширина проїжджої частини в місці наїзду на пішохода повинна становити 13.6 метри.

Таким чином, один і той же слідчий при проведенні трьох слідчих дій, ширини проїжджої відповідними замірами встановив три відмінні величини частини в місці наїзду автомобіля на пішохода.

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що такий висновок суду не відповідає дійсності, так як при складанні протоколу огляду місця ДТП та додатків до нього слідчий зазначає лише ті дані, які він може об`єктивно встановити на місці. А при проведенні слідчого експерименту, слідчий зазначає ті вихідні дані, на які вказує особа, з якою проводиться слідчий експерименти.

Крім того, як підставу для визнання висновку експерта від 30.01.2019 недопустимим доказом, суд також вказав про те, що повторний слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_7 проведений 18.01.2019 року. Однак, у слідчого при проведенні з ОСОБА_7 у якості свідка слідчого експерименту 18.01.2019 року, були достатні підстави вважати, що останнього надалі буде визнано підозрюваним.

Суд дійшов висновку, що слідчий експеримент від 18.01.2019 є недопустимим доказом по справі, застосував доктрину «плодів отруйного дерева» та визнав недопустимим доказом у справі висновок судово-автотехнічної експертизи від 30.01.2019.

Проте з такими висновками суду першої інстанції, апеляційний суд не може погодитись, з огляду на наступне.

В постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 (провадження № 51-2753км20), суд зробив висновок, що відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Стосовно порушення прав обвинуваченого ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту від 18.01.2019 як зі свідком, тоді, як слідчий вже мав у розпорядженні висновок експерта від 20.11.2018, відповідно до якого встановлено порушення ОСОБА_7 вимог ПДР, які призвели до настання ДТП, апеляційний суд зауважує, що суд не конкретизував яке саме з прав ОСОБА_7 було порушено та як таке порушення вплинуло на достовірність та допустимість результатів слідчого цього експерименту.

Так, під час проведення цього слідчого експерименту ОСОБА_7 , хоча і мав статус свідка, проте брав участь у слідчій дії разом із захисником, на початку слідчої дії йому були роз`ясненні його права, в тому числі і не давати показання проти себе і за це він не понесе кримінальної відповідальності. Вказані обставини зафіксовані відеозаписом слідчого експерименту, тому відповідні висновки суду про визнання недопустимими як доказ слідчий експеримент від 18.01.2019 та експертизу від 31.01.2019, є необґрунтованими.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції поклав в основу вироку автотехнічну експертизу № 6325-22 від 20.02.2023, проведену під час судового розгляду справи. Суд зазначив, що систематизовані в експертизі дані, містять ситуаційний експертний підхід, який поєднує у собі вимоги ПДР і можливість розпізнавання ознак виникнення небезпеки при події, яка розглядається.

Методичний підхід з визначенням моменту виникнення для водія ОСОБА_7 небезпеки, запропонований експертом ОСОБА_12 , є актуальним та повністю обґрунтованим в дослідницькій частині, на відміну відсутності такого обґрунтування в дослідницьких частинах автотехнічних експертиз від 20.11.2018, від 31.01.2019, визнаних судом недопустимим доказами у справі.

Виправдувальний вирок переважно ґрунтується на твердженні про не встановлення з достатньою достовірністю ширини проїзної частини в місці, де відбувся наїзд на пішохода, проте такі дані враховував для розрахунку тільки експерт ОСОБА_12 .

Альтернативні висновки експерта ОСОБА_12 у висновку № 6325-22 від 20.02.2023 зроблені в залежності від ширини проїзної частини та, виходячи з цих даних, він визначав момент виникнення небезпеки для водія ОСОБА_7 або з моменту початку руху пішохода, або з моменту зупинки пішохода в межах смуги руху водія ОСОБА_7 .

Якщо ширина проїжджої частини в місці наїзду складала 14.3 метри (згідно до схеми протоколу слідчого експерименту від 02.11.2018 року), в даній дорожній обстановці та при заданих вихідних даних, водій автомобіля FAW-CA1011-CARGO державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_7 в момент виникнення небезпеки для руху (в момент поновлення руху пішоходом), повинен був вжити заходи до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу, тобто він повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3. ПДР України.

В даній дорожньо-транспортній ситуації та при заданих вихідних даних, в діях водія ОСОБА_7 , невідповідності вимогам ПДР України не вбачається, і його дії, з технічної точки зору у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди не знаходилися.

В даній дорожній обстановці та при заданих вихідних даних, водій ОСОБА_7 не мав технічної можливості запобігти наїзду своєчасним гальмуванням з зупинкою транспортного засобу до місця наїзду, тобто шляхом виконання вимог п.12.3. ПДР України.

Якщо ширина проїжджої частини дороги у місці наїзду складала 10.9 м (згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схеми до протоколу огляду місця ДТП від 18.10.2018), в даній дорожній обстановці та при заданих вихідних даних, водій автомобіля FAW-CA1011-CARGO державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_7 в момент виникнення небезпеки для руху (в момент зупинки пішохода на проїжджій частині дороги) повинен був вжити заходи до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу, тобто він повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3. ПДР України.

В даній дорожньо-транспортній ситуації та при заданих вихідних даних, дії водія ОСОБА_7 , не відповідали вимогам п.12.3 ПДР України, та, з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

В даній дорожній обстановці та при заданих вихідних даних водій ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду своєчасним гальмуванням з зупинкою транспортного засобу до місця наїзду, тобто шляхом виконання вимог п.12.3. ПДР України.

Допитаний в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції експерт ОСОБА_12 пояснив, що небезпеку для руху він встановив за двома варіантами: при ширині проїзної частини 14.3 м виникнення небезпеки з моменту поновлення руху; при ширині 10.9 м з моменту зупинки пішохода в межах смуги руху водія.

Експерт ОСОБА_12 пояснив, що вихідні дані про особу потерпілого похилого віку йому не ставились в ухвалі про призначення експертизи. Зазначив, що в методичних рекомендаціях з виробництва автотехнічної експертизи під редакцією ОСОБА_13 , дійсно рекомендується враховувати особу похилого віку, яка впливає на момент виникнення небезпеки для руху, яка визначається з моменту виходу такого пішохода на проїзну частину. Проте в ухвалі суд зазначив у вихідних даних особа середнього віку.

Проте місце, де зупинився пішохід на проїзній частині, вказував ОСОБА_7 і його показання в цій частині були незмінними з самого початку досудового розслідування.

За варіантом ширини проїзної частини в 10.9 метрів експерт ОСОБА_12 робить висновок, що момент виникнення небезпеки для водія ОСОБА_7 є момент зупинки пішохода в межах смуги руху водія ОСОБА_7 , а місце наїзду на пішохода знаходиться за межами проїзної частини, що спростовується іншими доказами кримінального провадження, зокрема протоколом огляду місця ДТП, показаннями ОСОБА_7 та слідчими експериментами.

Експерт ОСОБА_11 пояснив, що різниця в його висновках обумовлена різними вихідними даними в процесуальних документах, які йому надавав слідчий в тому числі в першому документі момент визначення небезпеки був встановлений слідчим, а в другому слідчий поставив питання про встановлення виникнення небезпеки експертним шляхом з урахуванням особи потерпілого, як особи похилого віку.

Отже в трьох проведених експертизах містяться різні вихідні дані, що потягло різні висновки автотехнічних експертиз по суті.

При цьому, суд першої інстанції, беручи до уваги автотехнічну експертизу № 6325-22 від 20.02.2023, не навів мотивів та обґрунтування, який же з варіантів висновку він приймає як достовірний та належний доказ та підставі якого з варіантів подій суд ґрунтує свій висновок.

Визнання недопустимими та недостовірними доказами попередніх висновків експерта ОСОБА_11 з тих мотивів, які навів суд у вироку, апеляційний суд вважає необґрунтованими.

За змістом ст. 370 КПК обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині виправдувального вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

У мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.

Висновки у судовому рішенні повинні прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного тлумачення. Також важливо враховувати, що недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон з фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку.

Вказані вимоги процесуального закону судом першої інстанції не виконано належним чином.

Водночас, апеляційний суд погоджується із застереженням суду, що в протоколі слідчого експерименту від 18.01.2019 слідчий не вніс в протокол зауваження ОСОБА_7 про те, на якій відстані фактично з`явився потерпілий біля проїзної частини, адже вимір 270,6 м є загальною відстанню, на якій можна було побачити піщохода у ситуації, якщо пішохід вже там знаходився.

При цьому слідчий під час слідчого експерименту від 18.01.2019 не виміряв відстань, на якій ОСОБА_7 побачив пішохода, хоча останній про цю обставину пояснював і відповідно не перевірялась спроможність таких його показань з технічної точки зору.

Також, апеляційний суд враховує посилання експерта ОСОБА_11 , що дані про пішохода похилого віку впливають на момент визначення небезпеки для руху водія відповідно до методичних рекомендацій і ця обставина у даній справі має ключове значення для висновку про винуватість або не винуватість водія, проте експертним шляхом не визначалось, з якої відстані водій міг об`єктивно встановити вік пішохода та відповідно дати оцінку чи створює це для нього небезпеку для руху чи ні.

За таких обставин, вагомі докази у справах про ДТП висновки автотехнічних експертиз є неповними, суперечать один одному та іншим доказами кримінального провадження, а у вироку суду не наведено належних мотивів чому за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, що відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 410, п. 3 ч. 1 ст. 411 КПК є підставою для скасування вироку суду.

Висновок експерта прямо стосується обставин, які підлягають доказуванню відповідно до статті 91 КПК, і, таким чином, відповідає визначенню належного доказу у статті 85 КПК.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 332 КПК суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, зокрема, порушень, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.

При дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

За клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку. Висновок експерта надається в письмовій формі, але кожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновку (ст. 101, 356 КПК).

У разі, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії (ч. 3 ст. 333 КПК).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Ураховуючи, що чинним КПК з одного боку, чітко визначені повноваження апеляційного суду, до яких не входить дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, що покладено кримінальним процесуальним законом на суд першої інстанції, з другого боку, в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК не входять зазначені порушення вимог чинного законодавства, однак, виходячи з вимог ст. 7 КПК, суд апеляційної інстанції в даному випадку позбавлений можливості винести остаточне рішення у кримінальному провадженні, а тому вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 415 КПК суд апеляційної інстанції може зробити висновок, що суд першої інстанції: 1) не надав належної оцінки тим чи іншим доказам або їх сукупності; 2) здійснив неправильне тлумачення норм матеріального чи процесуального права; 3) не дослідив ті чи інші обставини, що мають значення для вирішення тих чи інших питань в межах кримінального провадження тощо. У зв`язку з цим апеляційний суд вправі дати вказівку перевірити при новому розгляді ті чи інші обставини, дати оцінку певним доказам, належним чином розглянути питання щодо кваліфікації дії обвинуваченого тощо, проте він не може наперед категорично визначати, які висновки суд першої інстанції повинен зробити щодо питань, указаних у ч. 2 ст. 415 КПК.

При новому судовому розгляді суду необхідно усунути вищенаведену неповноту судового розгляду та суперечності в оцінці доказів кримінального провадження, зазначені у цій ухвалі, в залежності від клопотань сторін дати доручення органу досудового розслідування провести повторний огляд місця події з метою встановлення детальної дорожньої обстановки на ділянці місцевості, де стався наїзд на пішохода, за необхідності провести повторний слідчий експеримент з метою уточнити на якій відстані водій побачив пішохода та якій відстані можливо встановити вік пішохода, поставити перед експертами питання про встановлення місця наїзду на пішохода експертним шляхом враховуючи слідову інформацію, зафіксовану в протоколі огляду місця ДТП, яка має прив`язку до сталого орієнтиру електроопори № 10, дослідити отримані відомості і в залежності від результатів додаткового огляду місця події та їх оцінки вирішити питання про призначення комісійної автотехнічної експертизи задавши експерту відповідні вихідні дані та поставивши відповідні питання.

Під час нового судового розгляду, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, дослідити докази та дати їм належну правову оцінку з точки зору їх допустимості та достовірності за результатами якої ухвалити рішення, яке буде відповідати вимогам обґрунтованості та вмотивованості.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими та підлягають задоволенню, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 червня 2024 року стосовно ОСОБА_7 за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4