Справа № 632/626/24
провадження № 1-кп/632/47/25

В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Златопіль

Первомайський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000204 від 02 червня 2023 року щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Первомайський Харківської області, громадянина України, має повну вищу освіту, розлученого, що зареєстрований як фізична особа-підприємець, відповідно до вимог ст. 89 КК України судимості погашені, має на утриманні малолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на військовому обліку, під час мобілізації не призивався, є особою із інвалідністю 3 групи, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

якому висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_4 ,

захисник ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И В:

12 квітня 2024 року до Первомайського міськрайонного суду Харківської області із Первомайського відділу Лозівської окружної прокуратури надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0000204 від 02 червня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Під час судового розгляду прокурором та обвинуваченим було ініційовано питання щодо укладання угоди про визнання винуватості.

11 квітня 2025 року під час судового засідання сторонами кримінального провадження суду було надано угоду про визнання винуватості від 10 квітня 2025 року, у зв`язку з чим, за клопотанням сторін судом прийнято рішення про зупинення проведення процесуальних дій для розгляду угоди.

І. Формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа.

Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення злочин проти власності, а саме самовільне будівництво будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці за таких обставин.

Так, 22 листопада 2005 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу придбав нежитлову будівлю - ресторан «Ласточка», розташовану на 3 мікрорайоні м. Златопіль (раніше м. Первомайський) Харківської області, загальною площею 467,90 квадратних метри.

У подальшому на підставі письмової заяви ОСОБА_4 за рішенням 40 сесії 8 скликання Златопільської (раніше-Первомайської) міської ради Харківської області № 820-40/8 від 29 червня 2023 року «Про надання дозволу на виконання документації із землеустрою ОСОБА_4 », останньому надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код згідно КВЦПЗ 03.07), орієнтовною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: мікрорайон 3, м. Златопіль (раніше - Первомайський) Харківської області за рахунок земель житлової та громадської забудови комунальної власності, не наданих у власність та користування Златопільської (раніше - Первомайської) міської ради Харківської області.

Водночас обвинувачений ОСОБА_4 , без жодних рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу йому у власність або надання у користування земельної ділянки, упродовж 2023 року здійснив будівництво нового об`єкта нерухомості на земельній ділянці.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 упродовж 2023 року, самовільно зайнявши земельну ділянку, а згодом, залучивши найманих працівників, станом на 13 липня 2023 року здійснив самочинне будівництво будівлі з улаштуванням фундаменту на самовільно зайнятій ним земельній ділянці, яка перебуває у власності Златопільської (раніше Первомайської) міської ради Лозівського району Харківської області. Зокрема, шляхом проведення будівельних робіт із реконструкції, обвинувачений змінив геометричні параметри в плані об`єкта нерухомого майна нежитлової будівлі ресторану «Ласточка», побудувавши нові об`єкти нерухомості, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін зазначеної будівлі, розташованої за адресою: 3-й мікрорайон, без номера будинку, м. Первомайський Лозівського району Харківської області.

Факт незаконного зайняття земельної ділянки та будівництва зафіксовано під час огляду місця події від 13 липня 2023 року та 29 вересня 2023 року, в ході яких встановлено, що на вказаній земельній ділянці самовільно збудована будівля із улаштуванням фундаменту, а саме, новозбудований об`єкт нерухомості, розташований впритул до стін ресторану «Ласточка», що в 3 мікрорайоні м. Златопіль (раніше м. Первомайський) Лозівського району Харківської області.

Відповідно до інформації Златопільської (раніше-Первомайської) міської ради № 01-32/1920 від 10 липня 2023 року дозвіл на розміщення новозбудованого об`єкту нерухомості ОСОБА_4 . Первомайською міською радою не надавався, договір оренди земельної ділянки не укладався, паспорт прив`язки тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності не видавався. Власником земельної ділянки, на якій розміщена прибудова до об`єкта нерухомого майна є Златопільська (раніше- Первомайська) міська рада Лозівського району Харківської області. Правовий статус - земельна ділянка комунальної форми власності, категорія - землі житлової та громадської забудови не надані у власність чи користування. Земельна ділянка не сформована, технічна документації із землеустрою на неї органом місцевого самоврядування не затверджувалась.

Крім того, згідно інформації Златопільської (раніше - Первомайської) міської ради № 01-32/2389 від 29 серпня 2023 року зафіксовано факт самовільного використання вказаної земельної ділянки ОСОБА_4 без правовстановлюючих документів.

Отже, вказана земельна ділянка є комунальною власністю, правовий статус: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, орієнтовною площею 0, 1000 га. Місцем розташування земельної ділянки, а також новозбудованого об`єкту нерухомості, який на ній розташований є 3 мікрорайон, без номеру будинку, м. Златопіль (раніше - м. Первомайський) Лозівського району Харківської області, впритул до стін ресторану «Ласточка».

Зазначений самовільно збудований об`єкт (результат виконання робіт), а саме, будівля, яка розташована за адресою: Харківська область, Лозівський район, м. Златопіль (раніше - м. Первомайський), 3 мікрорайон, без номеру будинку є нерухомим майном, будівлею із улаштуванням фундаменту, із загальною площею 135,5 квадратних метри, з перемінною висотою від 4,64 м до 4,96 м. З точки зору об`ємно планувальних рішень об`єкт дослідження є прибудовою до об`єкту нерухомості колишнього кафе «Ласточка», розташованого за вищевказаною адресою.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 станом на 13 липня 2023 року, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 96, ч. 1 ст. 116, ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України; ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», ч. 5 ст. 26, п. 1 ч. 1 ст. 34, ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; п. 5 «Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, не маючи жодних рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу йому у власність або надання у користування земельної ділянки, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на самовільне будівництво на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка перебуває у власності Златопільської (раніше - Первомайської) міської ради Лозівського району Харківської області, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, самовільно, без належного оформлення права власності, користування чи оренди, без державної реєстрації таких прав, а також без відповідних документів, що дають право на виконання будівельних робіт, шляхом залучення найманих працівників, яких не ставив до відома про свої злочинні наміри, діючи умисно, з корисливих мотивів, упродовж 2023 року здійснив самочинне будівництво будівлі з улаштуванням фундаменту на самовільно зайнятій ним земельній ділянці без кадастрового номера, впритул до стін нежитлової будівлі ресторану «Ласточка», розташованого за адресою: 3-й мікрорайон, без номера будинку, м. Златопіль (раніше - м. Первомайський) Лозівського району Харківської області.

Цими діями обвинувачений ОСОБА_4 завдав власникові Златопільській (раніше Первомайській) міській територіальній громаді Лозівського району Харківської області матеріальної шкоди на загальну суму 229 грн. 34 коп..

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями, що полягали у самовільному будівництві будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці, вчинив кримінальне правопорушення злочин, передбачений ч. 3 ст. 197-1 КК України.

ІІ. Відомості про укладену угоду про визнання винуватості, її реквізити, зміст та визначена міра покарання.

10 квітня 2025 року між прокурором Первомайського відділу Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні, та обвинуваченим ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. 472 КПК України, за участю захисника ОСОБА_6 , укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно з цією угодою прокурор та обвинувачений, представлений захисником ОСОБА_6 дійшли згоди щодо всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Зокрема, в угоді про визнання винуватості визначено, що обвинувачений ОСОБА_4 повністю та беззастережно визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті та в угоді про визнання винуватості, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв проведенню досудового розслідування, а також повністю відшкодував збитки Златопільській (раніше Первомайській) міській територіальній громаді Лозівського району Харківської області, внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення.

Враховуючи вищенаведені обставини, а також дані, що характеризують обвинуваченого ОСОБА_4 , зокрема, беззастережне визнання ним вини в обсязі пред`явленого обвинувачення, добровільне відшкодування завданих збитків, а також відсутність будь-яких вимог з боку потерпілої сторони, сторонами узгоджено призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за ч. 3 ст. 197-1 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.

Сторонами узгоджені наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України.

Під час судового розгляду прокурор ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_6 , просили суд прийняти рішення про затвердження угоди про визнання винуватості від 10 квітня 2025 року.

ІІІ. Мотиви, з яких суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам КПК України та закону і ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 474 КПК України, при вирішенні питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, суд має перевірити угоду на відповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України та/або закону.

Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості.

Статтею 469 КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією). Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Укладення угоди про визнання винуватості може бути ініційовано в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку (ч. 5 ст. 469 КК України).

У разі укладення угоди між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості участь захисника є обов`язковою та забезпечується з моменту ініціювання укладення угоди (п. 9 ч. 2 ст. 52 КПК України).

Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні потерпілим у цьому кримінальному провадженні є Златопільська (раніше Первомайська) міська територіальна громада Лозівського району Харківської області. Відповідно до ст. 58 КПК України представником потерпілого від Первомайської міської територіальної громади Лозівського району Харківської області визнано ОСОБА_7 .

При цьому прокурор підтвердив, що зазначену угоду укладено за письмовою згодою потерпілої сторони.

Судом встановлено, що угода про визнання винуватості відповідає вимогам ст. 472 КПК України, оскільки містить усі необхідні реквізити та обставини, що передбачені означеною нормою.

Так, угода про визнання винуватості, укладена між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_6 , містить формулювання обвинувачення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Сформульоване в угоді обвинувачення відображає істотні фактичні обставини, які є тотожними викладу обставин в обвинувальному акті.

Прокурор під час судового розгляду зазначив, що ця угода, ініційована між прокурором та обвинуваченим у присутності захисника, укладена за письмовою згодою потерпілого та на добровільній домовленості між сторонами.

Також прокурор наголосив, що при укладенні цієї угоди дотримано вимоги КПК та КК України. Крім того, він зазначив, що діям обвинуваченого ОСОБА_4 надано правильну правову кваліфікацію за ч. 3 ст. 197-1 КК України, а узгоджене сторонами покарання у вигляді штрафу відповідає загальним засадам призначення покарання. При визначенні покарання враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, який працює фізичною особою-підприємцем та має дохід, має неповнолітню доньку, відповідно до вимог ст. 89 КК України судимості погашені, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку в сумі 229 грн. 34 коп. та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Як зазначено в угоді про визнання винуватості, її умови повністю відповідають інтересам суспільства, не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб.

З огляду на зазначене прокурор наполягав на затвердженні угоди про визнання винуватості та призначенні обвинуваченому узгодженої сторонами в угоді міри покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_6 під час судового розгляду також просили затвердити зазначену угоду з прокурором і призначити узгоджену в ній міру покарання.

При цьому обвинувачений беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, яке йому інкримінується. Він зазначив, що щиро розкаюється у вчиненому, підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення, які повністю відповідають обставинам, встановленим органом досудового розслідування та викладеним в обвинувальному акті та в угоді про визнання винуватості.

Зокрема, обвинувачений підтвердив, що дійсно, він за наведених вище обставин місця і часу, не маючи жодних рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу йому у власність або надання у користування земельної ділянки, самовільно зайняв земельну ділянку, яка перебуває у власності Златопільської (раніше Первомайської) міської ради Лозівського району Харківської області, а згодом, упродовж 2023 року, шляхом залучення найманих працівників, яких не ставив до відома, здійснив самочинне будівництво будівлі з улаштуванням фундаменту на самовільно зайнятій ним земельній ділянці, а саме шляхом реконструкції зі зміною геометричних параметрів у плані об`єкта нерухомого майна ресторану «Ласточка» (який він придбав за договором купівлі-продажу за адресою: Харківська область, місто Златопіль, 3-й мікрорайон, загальна площа 467,90 кв. м.), прибудував з улаштуванням фундаменту новий об`єкт, який безпосередньо прилягає до зовнішніх стін зазначеної будівлі. Обвинувачений висловив жаль щодо вчиненого, засудив свої дії та розкаявся, повністю відшкодував завдані збитки Златопільській (раніше Первомайська) міській територіальній громаді Лозівського району Харківської області. Він запевнив, що зробив відповідні висновки та більше ніколи не вчинить подібних дій.

Також обвинувачений заявив, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, зокрема сплати штраф. Надав згоду на призначення узгодженої міри покарання.

Захисник ОСОБА_6 наполягав на відсутності підстав для відмови у затвердженні угоди, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України, зазначивши, що ним були роз`ясненні підзахисному усі умови угоди та характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим.

Судом встановлено, що правова кваліфікація діяння обвинуваченого ОСОБА_4 є правильною. Зокрема, кримінально-правова оцінка суспільно небезпечних дій обвинуваченого, викладена в угоді, загалом відповідає ознакам, встановленим нормами кримінального закону.

Відповідно до вимог статті 14 Конституції України земля є національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України - громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки (ч. 1 ст. 96 ЗК України).

Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України - громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ст. 125 Земельного кодексу України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).

Частиною 1 статті 211 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи несуть, в тому числі, кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо земельної ділянки.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 Цивільного Кодексу України (самочинне будівництво) - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» (будівництво об`єкта архітектури) - будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Архітектор - автор проекту або уповноважена ним особа бере участь у прийнятті в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта архітектури та підписує відповідний акт. Без підпису архітектора - автора проекту або уповноваженої ним особи такий акт є недійсним.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом;

4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування);

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Також, п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (право на виконання будівельних робіт) передбачено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після:

1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 статті ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (повідомлення про початок виконання будівельних робіт) передбачено, що виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється.

Згідно із п. 5 «Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 - будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та:

- подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК Україні, полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки, а кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 цієї статті, - у самовільному будівництві будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці. Юридичними ознаками самовільного зайняття земельних ділянок є: вчинення будь-яких дій, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки (активна поведінка); відсутність відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду); відсутність вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки; не визнання дій щодо земельної ділянки правомірними жодним нормативним актом. При цьому земельна ділянка для винуватої особи є чужою, вона не має необхідних і достатніх прав на володіння, користування чи розпорядження ділянкою як власник чи як особа, якій надано право постійно чи тимчасово володіти і користуватися нею. Самовільне зайняття земельної ділянки має місце і у випадку, коли власник або законний володілець земельної ділянки самовільно змінює її межі, приєднуючи частину суміжних земельних ділянок до своєї ділянки.

Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду (постанови від 24 січня 2023 року у справі № 743/2194/19, від 05 вересня 2023 року у справі № 755/7551/18).

Водночас, згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № 359/885/20 (провадження № 51-1986км22), ч. 3 ст. 197-1 КК містить самостійний склад кримінального правопорушення, а тому для кваліфікації самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці настання суспільно небезпечних наслідків у виді значної шкоди не є обов`язковим.

Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, а саме: самовільне будівництво будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці.

Вчинене обвинуваченим діяння за ч. 3 ст. 197-1 КК України є нетяжким злочином, що не забороняє укладення угоди про визнання винуватості відповідно до вимог п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України.

Під час судового розгляду, обвинувачений підтвердив обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого йому висунуто обвинувачення та яке викладені в угоді та обвинувальному акті. У присутності захисника визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочині.

Отже, формулювання обвинувачення, зазначене в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості, а також підтвердження цих обставин обвинуваченим у присутності захисника дають суду підстави для висновку про наявність фактичних підстав для визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

В угоді зазначено про повне відшкодування збитків внаслідок вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Також, в угоді зазначено узгоджене між сторонами покарання, а також щодо надання обвинуваченим згоди на призначення покарання у виді штрафу, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК України, наслідки невиконання угоди. В угоді зазначена дата її укладення, угода містить підписи сторін.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги ч. 4, ч. 5 ст. 469, ст. 472 КПК України при укладенні угоди сторонами дотримано, а відтак, підстави для відмови у затвердженні угоди згідно п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК України відсутні.

Щодо відповідності умов угоди інтересам суспільства.

У разі, якщо умови угоди не відповідають інтересам суспільства, суд має відмовити у її затвердженні (п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України).

За своєю правовою природою угода про визнання винуватості є ключовим інструментом узгодження інтересів: з одного боку держави (публічний або суспільний інтерес), з іншого підозрюваного або обвинуваченого.

Кримінальний процесуальний кодекс України не містить визначення суспільного інтересу. В узагальненому вигляді суспільний інтерес означає інтерес суспільства або його усередненого представника, пов`язаний із забезпеченням благополуччя, стабільності, безпеки та сталого розвитку.

В угоді суспільний інтерес не зазначається, проте під час її укладення прокурор зобов`язаний враховувати його наявність у забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень, а також у запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших, більш тяжких, кримінальних правопорушень (п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 470 КПК України).

Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, наявні матеріали кримінального провадження, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку, що умови угоди, укладеної між прокурором та обвинуваченим, у присутності захисника, відповідають суспільним інтересам з огляду на таке.

Затвердження угоди про визнання винуватості матиме вплив на усвідомлення іншими особами караності злочинних діянь, сприятиме прагненню суспільства до правослухняної поведінки, гарантуватиме невідворотність покарання, а також забезпечить справедливе та своєчасне вирішення кримінального провадження, досягнення його цілей і завдань за мінімальних витрат державних ресурсів, особистих ресурсів учасників процесу, а також зменшить навантаження на прокуратуру, адвокатів і суд.

Затвердження угоди свідчитиме про ефективне здійснення судового провадження, що забезпечить притягнення обвинуваченого ОСОБА_4 до відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення з метою його виправлення. Це також сприятиме формуванню у суспільства правосвідомості та усвідомлення невідворотності покарання за вчинені правопорушення.

Крім того, затвердження угоди про визнання винуватості сприятиме запобіганню повторному вчиненню кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

З огляду на повне та беззастережне визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення - злочину в обсязі висунутого йому обвинувачення, щире каяття у вчиненому, відшкодування збитків було б недоцільним застосовувати загальний порядок кримінального провадження по відношенню до обвинуваченого.

На переконання суду, характер та тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення - злочину, особи винного, його ставлення до вчиненого, щире каяття вказує на його бажання виправитися.

Щодо порушення умовами угоди прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 7 ст. 474 КПК України під час перевірки угоди на відповідність вимогам КПК України та/або закону суд також перевіряє чи не порушують умови угоди права, свободи чи інтереси сторін або інших сторін.

Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, заслухавши пояснення сторін судового провадження, суд встановив, що умови угоди не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб з огляду на таке.

При укладенні угоди про визнання винуватості забезпечено участь захисника відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 52 КПК України. Умови угоди не є невиправдано обтяжливими для жодної із сторін кримінального провадження.

Згідно з обвинувальним актом та угодою у кримінальному провадженні встановлено, що обвинувачений повністю відшкодував збитки Златопільській (раніше Первомайський) міський територіальний громаді Лозівського району Харківської області у сумі 229 грн. 34 коп.

Обставини висунутого обвинувачення, відповідно до статті 17 КПК України не можуть бути використані на підтвердження винуватості будь-яких інших осіб, крім обвинуваченого, із якими укладено угоду про визнання винуватості у цьому кримінальному провадженні. Укладені угоди не мають преюдиційного значення для кримінального провадження щодо будь-яких інших осіб.

Угодою не вирішується питання щодо майна третіх осіб.

Усі істотні умови, в тому числі узгоджене покарання, відповідають вимогам кримінального процесуального закону.

Суд, шляхом заслуховування пояснень сторін угоди, переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним.

Для з`ясування добровільності укладення угоди судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 повністю усвідомлює зміст укладеної угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, вид покарання, підтвердив добровільність укладення угоди та спільну узгодженість усіх викладених в угоді умов, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом. Крім того, обвинувачений зазначив про відсутність будь-яких скарг на дії сторони обвинувачення. Зазначені обставини також були підтверджені захисником.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє свої права, визначені ч. 5 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Прокурор також вказав на спільну узгодженість усіх викладених в угоді умов, підтвердивши добровільність її укладення як з боку прокурора, так і з боку обвинуваченого.

Щодо можливості виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань.

За змістом угоди про визнання винуватості обвинувачений ОСОБА_4 зобов`язується: беззастережно визнати свою винуватість в обсязі сформульованого прокурором обвинувачення під час розгляду судом угоди.

Під час досудового розслідування не мали місце домовленості із обвинуваченим про обов`язок щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив обставини, викладені у формулюванні обвинувачення, визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, добровільно відшкодував завдані збитки.

Наведене свідчить про можливість виконання обвинуваченим ОСОБА_4 взятих за угодою зобов`язань.

Щодо відповідності умов угоди вимогам закону в частині призначення покарання.

За загальним правилом домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність.

Суд вважає, що при узгодженні покарання сторони дотрималися цих вимог закону.

Так, аналізуючи зміст угоди в частині обраного покарання, суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Основним критерієм градації видів покарань, які можуть бути застосовані судом до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, є місце прав людини втручання в які передбачає кожен із заходів примусу у загальновизнаній ієрархії людських цінностей. У цій ієрархії право особи на свободу й особисту недоторканність має вищу цінність порівняно з правом власності й іншими речовими правами. Виходячи із зазначеного ціннісного орієнтира, законодавчий перелік видів покарань, встановлений у ст. 51 КК України, побудований за принципом «сходів», де кожному виду покарання відведено відповідний щабель на шляху від менш суворого до більш суворого. Зокрема, в ієрархії видів покарань штраф є найм`якішим серед інших видів покарань, зокрема таких, як обмеження чи позбавлення волі.

Санкція ч. 3 ст. 197-1 КК України передбачає призначення покарання у виді штрафу від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційний нагляд на строк до трьох років, або обмеженням волі на той самий строк.

Прокурор під час судового розгляду підтвердив, що під час укладання угоди було узгоджено покарання у вигляді штрафу, оскільки обвинувачений має заробіток, водночас має ряд захворювань та йому встановлена інвалідність, а відтак узгоджено покарання у мінімальних межах санкції статті.

Отже, на думку суду, узгоджене покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, є співмірною та достатньою реакцією держави на вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення злочин, а відтак у конкретному випадку мети покарання можливо досягти шляхом застосування до обвинуваченого одного із заходів примусу, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 197-1 Кримінального кодексу України, який не пов`язаний з обмеженням волі.

У контексті узгодженого сторонами покарання, суд також враховує особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що останній має вищу освіту, зареєстрований та працює, як фізична особа-підприємець, не перебуває на обліку у лікарів-психіатра та нарколога, не потребує примусових заходів медичного характеру, попередні судимості відповідно до вимог ст. 89 КК України погашені, розлучений, має неповнолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , має постійне місце проживання, за яким скарг та нарікань від сусідів не надходило, є особою із інвалідністю 3 групи (загальне захворювання), перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних запасу ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час мобілізації не призивався.

Відповідно до висновку органу пробації ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства - середній. Дослідження інформація, що характеризує особу обвинуваченого ОСОБА_4 за місцем проживання та роботи, умов його життєдіяльності, а також результати оцінки ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення та середня імовірність небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.

Суд погоджується, що згідно зі ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , є щире каяття обвинуваченого та добровільне відшкодування завданого збитку. Згідно ст. 67 КК України, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , не встановлено.

Отже, узгоджене сторонами покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 197-1 КК України у вигляді штрафу, не суперечить положенням Загальної та Особливої частини КК України.

Таким чином, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами та оцінених судом відповідно до ст. 94 КПК України, суд дійшов висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, а умови угоди про визнання винуватості відповідають вимогам КПК та КК України. Укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи будь-яких інших дій, окрім передбачених угодою.

Отже, наявні всі правові підстави для затвердження цієї угоди та призначення обвинуваченому узгодженого сторонами покарання.

Суд не встановив наявність передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України підстав для відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості.

IV. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку на підставі угоди.

Цивільний позов у цьому кримінальному провадженні не заявлявся, оскільки обвинувачений повністю відшкодував завдані збитки Златопільській (раніше Первомайській) міській територіальній громаді Лозівського району Харківської області.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерту, в сумі 18932 грн. 00 коп., відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 118, ч. 2 ст. 124 КПК України необхідно стягнути з ОСОБА_4 на користь держави.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався та підстав для його обрання не має.

Відповідно до п. 4 ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким завершується кримінальне провадження.

Водночас суду не надано стороною обвинувачення даних щодо грошей, цінностей та іншого майна, яке підлягає спеціальній конфіскації. Речові докази по справі відсутні. У даному кримінальному провадженні арешт на будь яке майно не накладався.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 373, 374, 376, 394, 474-475 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Угоду про визнання винуватості, укладену 10 квітня 2025 року між прокурором Первомайського відділу Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні, та обвинуваченим ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. 472 КПК України, за участю захисника ОСОБА_6 , затвердити.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, та призначити йому узгоджену сторонами міру покарання у виді штрафу у розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 (сімнадцять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експерта в сумі 18932 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дві) грн.

Відповідно до вимог статті 476 КПК України, у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку.

Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення, а для особи, яка тримається під вартою - з моменту вручення копії судового рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1