КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/669/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні за № 0000052 від 27.05.2022 року за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 289 КК України,

за участю:

представників власника майна ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,

власника майна ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України підполковника поліції ОСОБА_10 , погоджене прокурором першого відділу Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону ОСОБА_11 , та накладено в рамках кримінального провадження за № 0000052 від 27.05.2022 року арешт на майно, із забороною відчуження, розпорядження та користування, а саме на: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106) та квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), які на праві приватної власності належать підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14.11.2024 року щодо арешту квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106) та квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що належать підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з забороною відчуження, розпорядження та користування, та відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України підполковника поліції ОСОБА_10 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000052 від 27.05.2022 року за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник власника майна зазначає, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, не має жодного стосунку до кримінального провадження, крім того, на момент винесення судом оскаржуваної ухвали арештоване майно ОСОБА_6 перебуває у заставі Банку. Зокрема, арештоване майно було набутим задовго до відкриття кримінального провадження, крім того, слідчий не надає жодних посилань та доказів того, що належне ОСОБА_6 майно є набутим з незаконних джерел.

Вказує, що арештоване майно на момент винесення оскаржуваної ухвали перебуває у власності підозрюваного ОСОБА_6 , однак перебуває у заставі банку, ще з 2021 року, тобто є майном на яке накладено обтяження.

Таким чином, мета, якою слідчий мотивує своє клопотання про накладення арешту на нерухоме майно, «збереження для конфіскації для покриття збитків» - не досягається оскаржуваним рішенням суду, так як першочерговим стягувачем в даному випадку є банк, де заставу було оформлено задовго до відкриття кримінального провадження, а саме 2021 року. Термін дії застави - до 2029 року.

Звертає увагу на те, що у своєму клопотанні слідчий просив проводити розгляд клопотання без участі власника майна з метою запобігання приховування та відчуження такого майна.

Однак, розгляд клопотання слідчого було призначено значно пізніше, ніж ОСОБА_6 було передано належне йому нерухоме майно в заставу.

Зазначає, що оскаржувану ухвалу за клопотанням слідчого було винесено після закриття досудового розслідування у справі, про що свідчить повідомлення про закриття, а отже клопотання про накладення арешту на майно було розглянуто в той час, коли слідчий вже не є уповноваженим суб`єктом на звернення до суду з відповідним клопотанням до слідчого судді. Зокрема, станом на дату винесення оскаржуваної ухвали підозрюваному та стороні захисту було повідомлено про відкриття матеріалів досудового розслідування за ст. 290 КПК України.

Посилається на те, що відповідно до повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 01.08.2024 року матеріальні збитки у зазначеному кримінальному провадженні, чи будь-яка інша шкода, відсутні.

Адвокат наголошує, що санкція інкримінованої статті не передбачає обов`язкової конфіскації майна, а тому клопотання про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_6 із забороною навіть користування є безпідставним та необґрунтованим.

При цьому, станом на дату винесення оскаржуваної ухвали повідомлення про підозру ОСОБА_6 перебуває на стадії оскарження, зокрема, засідання суду призначено Печерським районним судом м. Києва на 10.12.2024 року о 13:00 год.

Захисник посилається і на те, що за результатами ознайомлення з матеріалами кримінального провадження 14.10.2024 року, на підставі клопотання захисника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , що було направлено слідчому 14.08.2024 року, стороною захисту було встановлено відсутність фактів та доказів, що обґрунтовують наявність складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_6 .

Сторона захисту вважає, що повідомлення про підозру у вказаному провадженні необґрунтоване та підлягає скасуванню, оскільки слідчим зроблено передчасний висновок щодо наявності в діях ОСОБА_6 умислу на скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК Украіїни, зокрема направленого на привласнення чужого майна в особливо великих розмірах.

Посилається на те, що в оскаржуваному повідомленні про підозру відсутні будь-які дані щодо того, якою була мета вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 .

Також, сторона захисту вважає, що твердження органу досудового розслідування, зважаючи на всі доводи викладені у їх сукупності в оскаржуваному повідомленні про підозру, ґрунтується на суб`єктивних припущеннях щодо умислу, оскільки не підкріплене конкретними доказами у даному кримінальному провадженні, на що вказує сам текст оскаржуваного повідомлення, що, у свою чергу, дозволяє зробити висновок про відсутність підстав вважати, що повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, є обґрунтованим.

Стосовно доводів слідчого на обґрунтування накладення арешту на майно ОСОБА_6 з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, апелянт зазначає, що цивільних позовів не подано, завдану шкоду не встановлено.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, причини неприбуття в судове засідання не повідомив та клопотань про відкладення судового розгляду не подавав.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора, який не прибув в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення власника майна ОСОБА_6 та його представників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, ГСУ НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000052 від 27.05.2022 року за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, ОСОБА_8 - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 289 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 17.03.2022 року у невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_6 знаходився поблизу домоволодіння № 64 по вул. Дачній у м. Гостомель Київської обл., куди прибув для доставки вантажу гуманітарної допомоги для військовослужбовців Збройних Сил України.

Перебуваючи за вказаною адресою, ОСОБА_6 побачив автомобіль «MERCEDES-BENZ MAYBACH S580», 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN - номер - НОМЕР_2 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_12 та був залишений останнім у гаражному приміщенні на території домоволодіння АДРЕСА_3 .

В цей час ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що даний транспортний засіб є чужим майном, не маючи на нього ані дійсного, ані передбачуваного права, вирішив незаконного заволодіти ним. З метою реалізації злочинного умислу, ОСОБА_6 , плануючи обставини незаконного заволодіння вказаним транспортним засобом, залучив до його вчинення свого знайомого ОСОБА_8 , якому запропонував прийняти участь у вчиненні злочину шляхом переховування предмету, здобутого злочинним шляхом, а саме автомобіля «MERCEDES-BENZ MAYBACH S580», тобто вчинити пособництво у незаконному заволодінні транспортним засобом.

В свою чергу ОСОБА_8 , будучи достовірно обізнаним із злочинним планом ОСОБА_6 , спрямованим на незаконне заволодіння транспортним засобом, належним ОСОБА_12 , надав згоду на пособництво у вчиненні злочину - вчиненні дій, спрямованих на переховування предмету, здобутого злочинним шляхом - автомобіля «MERCEDES-BENZ МAYBACH S580».

Цього ж дня ОСОБА_6 незаконно, без дозволу власника, проник до гаражного приміщення, що знаходиться на території домоволодіння АДРЕСА_3 , де перебував вказаний транспортний засіб.

Перебуваючи у гаражному приміщенні, ОСОБА_6 , отримав доступ до вказаного транспортного засобу за допомогою ключа до нього, який був залишений власником у будинку.

Також, ОСОБА_6 , з метою подальшого заволодіння транспортним засобом та передачі його ОСОБА_8 , сфотографував вказаний транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію, а фотознімки засобами мобільного зв`язку надіслав останньому.

Після чого, 18.03.2022 року ОСОБА_6 , під приводом доставки вантажу гуманітарної допомоги, прибув до вул. Дачна у м. Гостомель Київської обл. з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_6 , шляхом вільного доступу, без дозволу власника, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , де у гаражному приміщенні знаходився належний ОСОБА_12 автомобіль «MERCEDES-BENZ MAYBACH S580», д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 5 854 716,94 гривень.

ОСОБА_6 , усвідомлюючи що вказаний транспортний засіб є чужим майном, завів двигун транспортного засобу наявними у нього ключами запалення та, під приводом евакуації транспортного засобу із зони ведення бойових дій, близько 17 години 27 хвилин виїхав ним із м. Гостомель у напрямку м. Київ.

Прибувши до м. Києва, ОСОБА_6 , достовірно знаючи хто є власником вказаного транспортного засобу та маючи можливість передати вказаний транспортний засіб працівникам правоохоронних органів, для забезпечення повернення його законному власнику, вказаних дій не вчинив, а розпорядився автомобілем на власний розсуд.

Цього ж дня, ОСОБА_6 , діючи за попередньою домовленістю із ОСОБА_8 , доставив його на територію за адресою АДРЕСА_4 , де передав транспортний засіб, ключі запалення від нього та свідоцтво про його реєстрацію останньому, який в період часу із 18.03.2022 року до 27.03.2022 року, усвідомлюючи, що автомобіль є чужим майном та здобутий внаслідок незаконного заволодіння ним, переховував вказаний транспортний засіб за адресою АДРЕСА_4 та користувався ним, пересуваючись ним по м. Києву до 12.08.2022 року, коли був викритий працівниками Національної поліції України.

01.08.2024 року ОСОБА_6 повідомлений про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

11.11.2024 року старший слідчий в ОВС ГСУ НП України підполковник поліції ОСОБА_10 за погодженням з прокурором першого відділу Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону ОСОБА_11 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив накласти арешт на майно, із забороною відчуження, розпорядження та користування, а саме на: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106) та квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), які на праві приватної власності належать підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування клопотання слідчий зазначив, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюється в незаконному заволодінні транспортним засобом, вартість якого y двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у приміщення, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, підозрюваний ОСОБА_6 має у приватній власності квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106) та квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Зазначив про те, що санкція ч. 3 ст. 289 КК України передбачає покарання у вигляді конфіскації майна, а тому виникла необхідність у накладенні арешту на вказані об`єкти нерухомого майна, належні підозрюваному ОСОБА_6 .

Враховуючи вищевикладене, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106), та квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), з метою запобігання можливості приховування, псування, втрати, знищення, використання, перетворення, передачі, відчуження майна.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України підполковника поліції ОСОБА_10 , погоджене прокурором першого відділу Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону ОСОБА_11 , та накладено в рамках кримінального провадження за № 0000052 від 27.05.2022 року арешт на майно, із забороною відчуження, розпорядження та користування, а саме на: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106) та квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), які на праві приватної власності належать підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погоджується частково, виходячи з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на належні підозрюваному ОСОБА_6 на праві власності квартири, оскільки санкція ч. 3 ст. 289 КК України, за якою підозрюється ОСОБА_6 , передбачає позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

При цьому, майно, яке належить підозрюваному ОСОБА_6 , може бути джерелом для забезпечення можливої конфіскації майна, забезпечення цивільного позову, а також вказане майно є таким, що відповідає вимогам для застосування конфіскації, у випадку визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, у зв`язку із чим виникла необхідність у накладенні арешту на таке майно.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обгрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, посилання апелянта на недоведеність наявності у діях ОСОБА_6 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, є передчасними.

На переконання колегії суддів, сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а питання наявності події та складу кримінального правопорушення підлягає вирішенню під час судового розгляду справи по суті.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що майно (квартири), на яке слідчий просив накласти арешт, не мають жодного відношення до кримінального провадження, крім того, на момент винесення судом оскаржуваної ухвали арештоване майно ОСОБА_6 перебуває у заставі Банку, колегія суддів вважає такими, що не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки не спростовують висновків слідчого судді про те, що вказане нерухоме майно може бути джерелом для забезпечення можливої конфіскації майна, як виду покарання, за умови доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КПК України, та не є перешкодою для накладення арешту в межах кримінального провадження за правилами, встановленими кримінальним процесуальним законодавством.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на належне підозрюваному ОСОБА_6 нерухоме майно (квартири), з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, втрачене, знищене чи відчужене.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на належне ОСОБА_6 нерухоме майно, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, та призначення йому покарання у виді конфіскації майна, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для відмови у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на належне підозрюваному ОСОБА_6 нерухоме майно.

Разом з тим, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги представника власника майна про те, що слідчим у клопотанні не доведено наявності підстав для застосування найбільш обтяжливого способу арешту майна в частині заборони користуватись ним.

Так, згідно ч. 4 ст. 173 КПК, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Як встановлено колегією суддів, у поданому слідчим клопотанні порушувалось питання про накладення арешту на вищевказані квартири шляхом позбавлення права власника майна та інших осіб на відчуження, розпорядження та користування вказаним нерухомим майном, із посиланням на необхідність запобігання можливості приховування, псування, втрати, знищення, використання, перетворення, передачі та відчуження цього нерухомого майна.

Розглядаючи вказане клопотання, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі не надав оцінку доводам слідчого про накладення арешту на майно у такий спосіб, та не обгрунтував висновку щодо клопотання слідчого у частині необхідності накладення забороникористуватися об`єктами нерухомого майна.

При цьому, колегія суддів не убачає підстав у даному кримінальному провадженні для накладення заборони користування належними ОСОБА_6 квартирами.

Як убачається зі змісту ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Згідно положень ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Разом з тим, клопотання слідчого не містить обґрунтування існування передбачених ч. 11 ст. 170 КПК України обставин для накладення заборони користування належними ОСОБА_6 об`єктами нерухомого майна - квартирами: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106) та № 275 в будинку АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Крім того, слідчий при зверненні із клопотанням та слідчий суддя при розгляді даного клопотання залишили поза увагою, що відповідно до вимог ч. 12 ст. 170 КПК України, заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у виді заборони права користування належними ОСОБА_6 квартирами, у даному випадку не відповідає вимогам закону, а відтак клопотання слідчого у частині накладення вказаної заборони щодо нерухомого майна ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, виходячи з положень ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року - скасуванню із постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на належні ОСОБА_6 квартири із забороною їх відчуження та розпорядження.

Керуючись ст.ст.170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року -скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України підполковника поліції ОСОБА_10 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000052 від 27.05.2022 року за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 289 КК України - задовольнити частково.

Накласти в рамках кримінального провадження за № 0000052 від 27.05.2022 року арешт на майно, із забороною відчуження та розпорядження на:

- квартиру № 54 в будинку АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106) та квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), які на праві приватної власності належать підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні іншої частини клопотання слідчого - відмовити.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4