Номер провадження: 11-кп/813/1216/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 109, ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 161 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000317 від 14 серпня 2023 року, -

установив

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2024 року було задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» на на 60 (шістдесят) діб, тобто до 27.02.2025 року, включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що прокурором доведена наявність ризиків передбачених ст.177 КПК України та жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити належної поведінки обвинуваченого.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеною ухвалою обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора і негайно звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 з-під варти.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що ухвала є незаконною і підлягає скасуванню з огляду на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Судом першої інстанції порушені вимоги ст.3, 5, 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також незастосований закон (п.1 ч.1 ст.413 КПК України, який підлягає застосуванню.

Звертає увагу на те, що він утримується під вартою понад рік, що є порушенням ст.197 КПК України, яка передбачає, що загальний строк тримання обвинуваченого під вартою не може перевищувати 12 місяців.

Судове рішення ухвалене незаконним складом суду, оскільки 30.12.2024 року обвинуваченим ОСОБА_6 та захисником ОСОБА_7 був заявлений відвід судді ОСОБА_1 , однак останнім проігноровано вимоги ч.ч. 1,2,3 ст.81 КК України, відповідно до яких заявлений відвід розглядає інший суддя цього ж суду.

Судове засідання здійснено за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 , участь якого є обов`язковою, а висновки суду не підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Ухвалою судді-доповідача від 14.01.2025 року було розглянуто клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про забезпечення його особистої участі в залі судових засідань під час розгляду його апеляційної скарги на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2024 року та визнано доцільним провести апеляційний розгляд в режимі відео конференції за участю обвинуваченого, оскільки відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 336 КПК, судове провадження може здійснюватися у режимі відео конференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), зокрема, у разі необхідності забезпечення безпеки осіб; введення воєнного стану або під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України; наявності інших підстав, визначених судом достатніми.

Частиною 2 статті 336 КПК передбачено, що суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення.

Таким чином, ч.2 ст.336 КПК регламентовано, що саме суду надається дискреційне право під час ухвалення рішення про здійснення судового провадження дистанційно, вирішувати питання про форму судового засідання. Суд може використати своє дискреційне право та вирішити питання про форму судового засідання, адже у ч.2 ст.336 КПК, крім іншого зазначено, що суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Таким чином, приписи ст.336 КПК передбачають можливість проведення судового засідання в режимі відео конференції в умовах воєнного стану навіть у разі заперечення обвинуваченого проти цього, та таке питання, згідно з приписами частини 2 цієї статті, суд вирішує ухвалою з наведенням обґрунтувань та мотивів, зокрема щодо обставин, які заважають безпосередній участі обвинуваченого в судовому засіданні в залі суду.

У зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі Указу Президента України №640/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року, на всій території України з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який діє на даний час.

Отже, приймаючи до уваги, що на території України введено воєнний стан, встановлена доцільність проведення судового засідання в режимі відео конференції, що не суперечить приписам ст.336 КПК.

Вказана ухвала разом із пам`яткою про права та обов`язки обвинуваченого була направлена на адресу ДУ «Одеський слідчий ізолятор, де обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою та відповідно до довідки про доставку електронного листа надійшла на адресу ДУ «Одеський слідчий ізолятор» 14 січня 2025 року о 12 год. 36 хв.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судове засідання в режимі відео конференції не з`явився, будучи належним чином сповіщеним про дату та час апеляційного розгляду.

За повідомленням службових осіб ДУ «Одеський слідчий ізолятор» ОСОБА_6 вибув до Приморського районного суду м. Одеси, в свою чергу із заявами та клопотаннями про відкладення судового розгляду на адресу апеляційного суду він не звертався.

Крім того, апеляційним судом були вжиті заходи для повідомлення захисників, зазначених ОСОБА_6 у його апеляційній скарзі, а саме: ОСОБА_7 за н.т. НОМЕР_1 та ОСОБА_8 за н.т. НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки про доставку повідомлення, судові повістки були отримані захисниками ОСОБА_8 та ОСОБА_7 14 січня 2025 року о 10 год. 52 хв. за вказаними ОСОБА_6 номерами телефонів.

Проте, захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судове засідання апеляційного суду, будучи належним чином повідомленими про дату та час судового засідання, не з`явились, із заявами та клопотаннями про відкладення апеляційного розгляду не звертались.

Прокурор ОСОБА_9 у судове засідання також не з`явився, направив на адресу апеляційного суду клопотання про розгляд справи без його участі у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні і просив залишити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Частиною 4 ст.422-1 КПК України передбачено, що розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання без учасників кримінального провадження.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Київському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000317 від 14.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення по суті, оскільки оцінка доказів на предмет їх належності допустимості та достатності відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_6 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Оскарженою ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, на які прокурор посилався у своєму клопотанні.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000317 від 14.08.2023 року, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Разом з тим, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні в тому числі тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.436-2 КК України, за який, у разі доведеності вини, йому може бути призначене покарання у виді позбавлення волі від 5 до 8 років позбавленням волі з конфіскацією майна або без такої.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд вважає, що вказаний ризик підтверджується також обставинами даного кримінального провадження, в тому числі і даними про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , та дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що показання свідків, які ще не допитані судом, або свідків, в повторному допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Обставини інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень та характер протиправності дій у вчиненні яких обвинувачується останній, а саме: розповсюдження матеріалів із закликами до насильницької зміни, повалення конституційного ладу, захоплення державної влади; поширенні матеріалів, у яких міститься заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році; умисних діях, спрямованих на розпалювання національної ворожнечі, на приниження національної честі та гідності, свідчить про існування ризику, передбаченого ч.4 ч.1 ст.177 КПК України, тобто перешкоджати обвинуваченим кримінальному провадженню іншим чином.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_6 може продовжити кримінальні правопорушення, у яких обвинувачується.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 , дозволить під час судового розгляду контролювати його місце перебування та запобігти ризикам, передбаченим пунктами 1), 3), 4) та 5) ч.1 ст.177 КПК України, які на теперішній час реально продовжують існувати.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він утримується під вартою понад рік, що є порушенням ст.197 КПК України, яка передбачає, що загальний строк тримання обвинуваченого під вартою не може перевищувати 12 місяців, колегія суддів визнає необґрунтованими з огляду на наступне.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст. 197 КПК України сукупний строк тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого під час досудового розслідування не повинен перевищувати: шести місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; дванадцяти місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він незаконно утримується під вартою понад рік всупереч вимогам ст. 197 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час судового засідання, оскільки наразі дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що оскаржувана ухвала постановлена незаконним складом суду, оскільки 30.12.2024 року обвинуваченим ОСОБА_6 та захисником ОСОБА_7 був заявлений відвід судді ОСОБА_1 , однак останнім проігноровано вимоги ч.ч. 1,2,3 ст.81 КК України, апеляційний суд визнає необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до журналу судового засідання від 30 грудня 2024 року, захисником ОСОБА_7 був заявлений відвід головуючому судді ОСОБА_1 , який підтримали обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 .

Як зазначає обвинувачений ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі, заява про відвід судді ОСОБА_1 обґрунтована тим, що відносно останнього за заявами обвинуваченого розпочато два кримінальних провадження, за таких обставин у сторони захисту є сумніви у неупередженості головуючого судді.

Разом з тим, в судовому засіданні призначеному на 30 грудня 2024 року, суддею ОСОБА_1 вищезазначену заяву залишено без розгляду, оскільки захисником обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 , яка була підтримана обвинуваченим ОСОБА_6 вже заявлявся відвід судді ОСОБА_1 з тих самих підстав.

Крім того, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.09.2024 року відмовлено в задоволенні заяви адвоката ОСОБА_7 про відвід судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000317 від 14.08.2023 року з огляду на відсутність будь-яких об`єктивних доказів, які б свідчили про наявність в діях судді ОСОБА_1 обставин, передбачених п.4 ч.1 ст.75 КПК України.

Вказані обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про зловживання стороною захисту своїми процесуальними правами.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судове засідання здійснено за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 , участь якого є обов`язковою, апеляційний суд зазначає наступне.

Дійсно, участь обвинуваченого в судовому засіданні є обов`язковою, а його відсутність допускається тільки у виняткових випадках, серед яких зокрема є грубе, систематичне порушення обвинуваченим порядку в залі судового засідання або не підкорення розпорядженням головуючого у судовому засіданні.

За приписами ч.1 ст.330 КПК якщо обвинувачений порушує порядок у залі судового засідання або не підкоряється розпорядженням головуючого у судовому засіданні, останній попереджає обвинуваченого про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання. При повторному порушенні обвинуваченим порядку судового засідання він може бути видалений за ухвалою суду з зали засідання тимчасово або на весь час судового розгляду. Якщо такий обвинувачений не представлений захисником, суд зобов`язаний залучити захисника для здійснення захисту за призначенням і відкласти судовий розгляд на строк, необхідний для його підготовки до захисту.

Як убачається зі змісту оскарженого судового рішення, ухвалою суду від 30.12.2024 року обвинувачений ОСОБА_6 був видалений із зали судового засідання на весь час судового розгляду кримінального провадження у зв`язку із систематичним порушенням порядку та дисципліни в судовому засіданні.

Вказана ухвала мотивована тим, що у судовому засіданні 30.12.2024 року ОСОБА_6 неодноразово був попереджений про можливість видалення його з зали судового засідання у випадку продовження ним порушення порядку та дисципліни в судовому засіданні, однак останній повторно, грубо, ігноруючи норми етики та моралі з явною неповагою до суду та з метою недопущення проведення судового засідання, не давав можливості головуючому розпочати та провести судове засідання, голосно висловлюючи власне бачення порядку проведення процесу судового засідання, на зауваження головуючого не реагував.

З цих підстав, головуючим у суді першої інстанції неодноразово перед початком судових засідань, протягом судових засідань, а також безпосередньо в судовому засіданні, що відбувалось 30.12.2024 року були роз`яснені положення ч. 1 ст. 330 КПК України, про те, що ОСОБА_6 , в разі порушення порядку в судовому засіданні може бути видалений із зали судового засідання, в тому числі на весь час судового розгляду.

Проте, обвинувачений ОСОБА_6 в подальшому, беручи участь у наступних судових засіданнях, не зробивши жодних висновків щодо необхідності дотримання порядку та дисципліни в судовому засіданні, продовжив вчиняти вищезазначені дії, які направлені на зрив судового засідання.

Зокрема, в судовому засіданні 30.12.2024 року, обвинувачений ОСОБА_6 , своєю поведінкою здійснив спробу штучно створити ситуацію та умови у судовому засіданні, які унеможливлюють проведення судового засідання, в тому числі розгляд його заяви про відвід прокурору. Зазначена поведінка обвинуваченого, в тому числі, могла бути обумовлена обізнаністю останнього про подальший розгляд клопотання прокурора про продовження міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке він завчасно отримав і яке підлягало розгляду в судовому засіданні в порядку ч. 1 ст. 331 КПК України.

Разом з тим, судом першої інстанції було забезпечено право обвинуваченого ОСОБА_6 на захист та забезпечено участь у судовому засіданні на окрему процесуальну дію захисника ОСОБА_10 , яка заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, зазначала , що ОСОБА_6 тривалий час утримується під вартою, ризики не довдені, тяжкості злочину недостатньо для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Просила суд першої інстанції відмовити у задоволенні клопотання прокурора або, у разі задоволення клопотання прокурора, визначити мінімальний розмір застави.

Колегія суддів вважає, що невиконання обвинуваченим ОСОБА_6 в залі судового засідання розпоряджень головуючого в місцевому суді, давали підстави суду для прийняття рішення про видалення обвинуваченого із зали судового засідання.

З урахуванням наведених обставин та положень, передбачених ч.1 ст. 330 КПК, доводи обвинуваченого про позбавлення його права бути присутнім в судовому засіданні, чим суд першої інстанції порушив його процесуальні права, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу, що видалення обвинуваченого із зали судового засідання в порядку ст.330 КПК, не стало перешкодою для оскарження ухвали місцевого суду.

Наведене узгоджуються із позицією касаційного суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 07.12.2021 року (справа №369/420/17).

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року у своєму рішенні вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

Також, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, застосовується запобіжних захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України тримання під вартою.

Апеляційний суд констатує, що з огляду на встановлення судом першої інстанції ризиків, передбачених п.1,3,4,5) ч.1 ст.177 КПК України, застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а в даному випадку продовження строку тримання під вартою є безальтернативним.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який, з урахуванням положень абз. 8 ч.4 ст.183 КПК України, не визначив обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави у кримінальному провадженні.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 будь-якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

На підставі вище викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, у тому числі процесуальної поведінки обвинуваченого, продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 є необхідним та виправданим заходом забезпечення кримінального провадження, оскільки зміна на даній стадії судового провадження запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, може виявитися нездатною для запобігання ризиків, передбачених п.1,3,4,5) ч.1 ст.177 КПК України, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2024 року, якою ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000317 від 14 серпня 2023 року, продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) діб, тобто до 27.02.2025 року, включно, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4