УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року

м. Київ

справа № 212/1970/18

провадження № 51- 265 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 , працюючого начальником дільниці ПрАТ «ПівнГЗК», раніше не судимого, визнано виннуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк 2 роки. На підставі ст. 52, 54 КК позбавлено його спеціального звання - старший сержант поліції.

Цим вироком засуджено також ОСОБА_6 касаційна скарга стосовно якого не надходила.

Як убачається з вироку суду, 02 жовтня 2017 року о 12:30, старший оперуповноважений сектору карного розшуку Покровського ВП КВП ГУ НП у Дніпропетровській області капітан поліції ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні Покровського ВП КВП ГУ НП в Дніпропетровській області, відібрав заяву від

ОСОБА_7 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 за фактом незаконного заволодінням її автомобілем ВАЗ 21112, д.н.з. НОМЕР_1 . В цей же день у ОСОБА_6 виник умисел на перевищення влади та розшук автотранспортного засобу, вказаного у заяві ОСОБА_7 , у незаконний спосіб.

05 жовтня 2017 року ОСОБА_6 з метою надання своїм злочинним діям вигляду законності за допомогою програми «Viber» передав слідчому Покровського ВП КВП ГУ НП у Дніпропетровській області ОСОБА_9 , який проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002856 за ч. 1 ст. 289 КК, анкетні дані на ОСОБА_10 , та попросив його надати доручення в порядку п. 3 ч. 2 ст. 40 КПК про відпрацювання останнього на причетність до вчинення злочину і відібрати від нього пояснення.Слідчий ОСОБА_9 , не будучи обізнаним про злочинні наміри капітана поліції ОСОБА_6 , надав доручення оперативному підрозділу на проведення оперативно-розшукових заходів, направлених на встановлення свідків події злочину, встановлення місцезнаходження викраденого майна, відпрацювання на причетність до вчинення злочину ОСОБА_10 . 05 жовтня 2017 року капітан поліції ОСОБА_6 , діючи без попередньої змови з сержантом поліції ОСОБА_5 , на автомобілі ВАЗ 2108, д.н.з. НОМЕР_2 , попередньо дізнавшись у невстановлений слідством спосіб, що ОСОБА_10 прибуде до місця мешкання ОСОБА_7 приблизно о 18:30, для врегулювання суперечки щодо придбання ним автомобіля у ОСОБА_11 за місцем її мешкання на АДРЕСА_2 , прибули до вищевказаної квартири раніше та почали чекати ОСОБА_10 на міжквартирному майданчику п`ятого поверху вказаного будинку. Приблизно о 18:40, ОСОБА_10 прибув до вказаного будинку та піднявся ліфтом на п`ятий поверх і, в той час, коли вийшов з ліфта, капітан поліції ОСОБА_6 , будучи заздалегідь обізнаним щодо особи останнього, у невстановлений слідством спосіб, діючи без попередньої змови з сержантом поліції ОСОБА_5 , перевищуючи владу, грубо порушуючи законні права та свободи ОСОБА_10 , діючи навмисно, з силою завдав останньому удар кулаком у ліву скроневу ділянку голови, удар коліном у тулуб та удар по ногах, від чого

ОСОБА_10 впав на підлогу, де ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , діючи навмисно, явно виходячи за межі наданих їм прав та повноважень, почали завдавати ОСОБА_10 удари ногами по обличчю, голові та тулубу, спричиняючи фізичний біль, після чого завели його руки за спину та, всупереч нормам п. 3 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про Національну поліцію» застосували до ОСОБА_10 кайданки, застібнувши їх на руках за спиною останнього. У цей час ОСОБА_12 зателефонували та останній, припинивши завдавати удари ОСОБА_10 , почав розмовляти по телефону, та, задля утримування потерпілого, наступив взутою ногою на голову останнього та почав з силою давити на обличчя ОСОБА_10 , спричиняючи біль та страждання, в цей час ОСОБА_5 перебував біля потерпілого.Після телефонної розмови, ОСОБА_6 , діючи навмисно та узгоджено з ОСОБА_5 , приблизно о 19:00, вивели

ОСОБА_10 з будинку і посадили його у вищевказаний автомобіль, та під керуванням ОСОБА_5 повезли до приміщення Покровського ВП КВП ГУНП у Дніпропетровській області, при цьому на шляху прямування, ОСОБА_6 , перебуваючи у салоні автомобіля на задньому сидінні разом з ОСОБА_10 , продовжив завдавати останньому удари в голову та висловлював погрози на адресу останнього, вимагаючи повернення автомобіля ВАЗ 21112, який останній придбав за розпискою у ОСОБА_11 без належного переоформлення - за технічним паспортом. Після приїзду до будівлі Покровського ВП КВП ГУНП у Дніпропетровської області розташованого на вул. Шурупова, 7 у м. Кривому Розі, о 20:08, працівники поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_5 завели ОСОБА_10 до кабінету № НОМЕР_5, де, продовжуючи перевищувати владу та діяти всупереч інтересам служби, без законних підстав утримували ОСОБА_10 та вимагали від нього повернути автомобіль ВАЗ 21112, при цьому ОСОБА_6 періодично завдавав потерпілому удари руками в голову, а ОСОБА_5 , взявши у руки бейсбольну биту, яка була у кабінеті, погрожував застосувати насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого.При цьому, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , діючи узгоджено, забрали у потерпілого ОСОБА_10 належні йому речі, а саме: мобільний телефон «Меізу»-M3ес, посвідчення водія № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_10 , гроші в сумі 150 грн, платіжну пластикову картку «ПриватБанку» № НОМЕР_4 та пропуск до спортивного клубу на ім`я ОСОБА_10 , після чого, перевищуючи владу, діючи всупереч інтересам служби, з мобільного телефону потерпілого зателефонували ОСОБА_8 , особі, у володінні якої знаходився автомобіль ВАЗ 21112 після його ремонту та перепродажу ОСОБА_10 за талоном реєстрації транспортного засобу (без належного переоформлення) та змусили потерпілого ОСОБА_10 в телефонній розмові попросити привезти йому вказаний автомобіль. Крім того, у вказаному місці та у вказаний час ОСОБА_6 , з метою складання неправдивих документів - пояснення від імені ОСОБА_10 , примусив останнього підписати два чисті аркуші паперу та виконати надпис «З моїх слів записано вірно мною прочитано» та підписати їх.Не домігшись бажаного результату у вигляді повернення автомобіля ВАЗ 21112, у зв`язку з тим, що ОСОБА_8 під час телефонної розмови з ОСОБА_10 зрозумів, що останнього утримують невідомі особи, та запропонував зустрітися наступного дня у присутності працівників правоохоронних органів, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , діючи узгоджено, розуміючи, що їх злочинні дії можуть бути помічені іншими працівниками поліції, вирішили відвезти потерпілого ОСОБА_10 до приміщення опорного пункту поліції Покровського ВП КВП ГУНП у Дніпропетровській області на вул. Мазепи, 16 у м. Кривому Розі, о 21:51 вивели потерпілого ОСОБА_10 з приміщення Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області, а приблизно о 22:10 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на автомобілі ВАЗ 2108, д.н.з. НОМЕР_2 , прослідували до приміщення вищезазначеного опорного пункту та, по дорозі, о 22:31, ОСОБА_6 зі свого мобільного телефону зателефонував оперуповноваженому Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_13 та в телефонній розмові попросив останнього побути разом з ОСОБА_10 у приміщенні опорного пункту поліції до ранку, не пояснюючи обставин утримування останнього та спричинення йому тілесних ушкоджень. На пропозицію ОСОБА_6 ОСОБА_13 , не будучи обізнаним про вчинення злочину щодо ОСОБА_10 , погодився. Після приїзду до вказаного опорного пункту, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишили там потерпілого з ОСОБА_14 , який не був обізнаний про злочинні наміри останніх. Перебуваючи у вищевказаному службовому приміщенні у період часу приблизно з 23 год 05 жовтня 2017 року до 03:50 06 жовтня 2017 року, ОСОБА_14 побачив, що ОСОБА_10 зле та почав надавати йому первинну медичну допомогу, але оскільки стан ОСОБА_10 не покращувався, ОСОБА_14 , розуміючи, що існує реальна загроза життю та здоров`ю потерпілого, зателефонував ОСОБА_6 й повідомив його про стан ОСОБА_10 , та викликав швидку медичну допомогу, після приїзду якої, ОСОБА_10 було госпіталізувано до КЗ «Криворізька міська лікарня № 16» ДОР». Перебуваючи у лікарні, ОСОБА_10 , побоюючись подальшого переслідування з боку працівників поліції, втік з лікарні та після прибуття до місця свого мешкання по АДРЕСА_3 , мати ОСОБА_10 викликала йому швидку медичну допомогу, лікарі якої госпіталізували останнього до КЗ «Криворізька міська лікарня № 2»ДОР». Зранку 06 жовтня 2017 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , розуміючи, що їх злочинні дії стосовно ОСОБА_10 стали відомі стороннім особам, вжили заходи щодо повернення речей ОСОБА_10 його матері. У невстановлений слідством спосіб, вони передали особисті речі ОСОБА_10 заступнику начальника відділу кримінальної поліції Криворізького ВП ОСОБА_15 , який повернув їх матері потерпілого ОСОБА_16 .Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_6 та ОСОБА_5 завдали потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді синців та саден волосяної частині голови, струс головного мозку, які належать до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я, понад 6 днів, але не більше трьох тижнів.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 29 жовтня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_17 в інтересах ОСОБА_5 залишив без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково - змінив вирок стосовно ОСОБА_5 в частині стягнення з нього процесуальних витрат, в іншій частині вирок залишив без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати постановлені стосовно ОСОБА_5 вирок і ухвалу та призначити новий судовий розгляд. Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник посилається на те, що під час призначення покарання, судами попередніх інстанцій не в повній мірі враховано дані про особу її підзахисного, який щиро розкаявся, визнав свою вину та примирився з потерпілим, відшкодував завдану моральну та матеріальну шкоду у повному обсязі, у зв`язку з чим потерпілий не має до ОСОБА_5 жодних претензій. Вважає, що наявність вказаних обставин у сукупності з іншими обставинами, встановленими у цьому провадженні, давали підстави судам зробити висновок про можливість засудження ОСОБА_5 без реального відбування покарання та застосувати до нього положення ст. 75 КК і звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.

За правилами ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За правилами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Вказаних вимог судами першої та апеляційної інстанцій дотримано.

За вироком суду ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. При цьому з касаційної скарги захисника не убачається, що зазначене покарання є явно несправедливим та таким, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі винного у зв`язку з його суворістю.

Як видно зі змісту наявної у Верховному Суді копії вироку, суд, обираючи

ОСОБА_5 вид та міру покарання, належним чином врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

При цьому місцевий суд, взяв до уваги, зокрема, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким, дані про його особу, а саме, те, що він має вищу освіту, одружений, має на утриманні малолітню дитину, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, офіційно працював на посаді помічника чергового чергової частини Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює начальником дільниці ПрАТ "ПівнГЗК". Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, місцевий суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі, призначене у межах ч. 2 ст. 365 КК, яке слід відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

Не погодившись з вироком суду,захисник звернувся із апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої, суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення в частині призначення покарання, а вирок стосовно ОСОБА_5 в цій частині без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що під час призначення

ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував усі обставини справи у їх сукупності, дані про його особу, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе лише з ізоляцією його від суспільства з огляду на встановлені обставини справи, ставлення останнього до вчиненого, відсутності усвідомлення ним протиправності своїх дій та будь-якого каяття.

З такими мотивами погоджується і суд касаційної інстанції та вважає їх законними та обґрунтованими.

Разом з цим, колегія суддів касаційного суду вважає, що доводи касаційної скарги захисника про те, що судами під час призначення покарання не враховано пом`якшуючу покаранняобставину - щире каяття, не є переконливими.

Так, розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Проте, як убачається із оскаржуваних судових рішень, суди, констатуючи відсутність щирого каяття, зазначили, що ОСОБА_5 не висловлював

щирого жалю щодо вчиненого ним суспільно-небезпечного діяння та свою

вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення під час розгляду кримінального провадження в суді першої та апеляційної інстанцій не визнав, що не може безумовно свідчити про щире його каяття

з приводу вчиненого.

Отже, колегія суддів ВерховногоСуду вважає, що за встановлених фактичних обставин цього кримінального провадження, даних про особу засудженого, призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.

На переконання Суду, у даному випадку засудженому призначено покарання, яким в повній мірі досягається мета покарання, і саме таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, зважаючи на зміст касаційної скарги, не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

захисника ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3