ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 1,5,12 ч. 2 ст.115, ч.1 ст.263 Кримінального кодексу України (далі-КК).

Під час підготовчого судового засідання ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів, тобто до 16 травня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Цим же рішенням суду залишено без розгляду клопотання захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді передачі на особисту поруку, та у задоволенні клопотання про визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240,00 грн.

В апеляційній скарзі захисники порушують питання про скасування ухвали суду першої інстанції у зв`язку з необґрунтованістю, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, фактичним обставинам справи.

Вважають, що у поданому клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором викладені загальні абстрактні фрази щодо наявності ризиків, які зазначалися ще з моменту затримання ОСОБА_6 та обрання йому запобіжного заходу, і не змінювалися, та тим більш не наводиться обставин, які свідчать, що заявлені раніше ризики не зменшилися.

Також вважають, що заявлені стороною обвинувачення ризики, передбачені п.п.1,2,3 ч.1 ст.177 КПК є необґрунтованими з огляду на те, що ОСОБА_6 має сталі соціальні зв`язки, дружину та малолітню дитину, які перебувають на його утриманні, місце проживання у м. Дніпро, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, на момент затримання був мобілізований, добровільно пішов до ЗСУ, що в свою чергу виключає навіть гіпотетичну можливість уникнення від кримінальної відповідальності. Крім того, обвинувачений ніколи не вчиняв жодних спроб впливу на свідків або потерпілих у кримінальному провадженні.

Водночас вказують, що клопотання прокурора та оскаржувана ухвала не містять жодних обґрунтувань та мотивів щодо неможливості визначення обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, а автоматичне застосування судом положень ч.4 ст.183 КПК суперечить ст.29 Конституції України, положенням п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ч.3 ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Разом з тим, на переконання сторони захисту, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 у разі звільнення його з-під варти, як військовослужбовець, зобов`язаний буде повернутися до військової частини та продовжити проходження військової служби, де буде постійно знаходитися під контролем військового керівництва, забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, у разі встановлення існування у кримінальному провадженні на даному етапі обґрунтованої підозри та принаймні одного із ризиків, цілком можливо шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки.

З огляду на викладене захисники просять апеляційний суд скасувати ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, а саме у вигляді особистої поруки особам, які заслуговують на довіру, якими є депутат Верхньодніпровської міської ради 9 скликання, голові ГО Спілка ветеранів війни воля та честь, учаснику бойових дій ОСОБА_9 та депутату Дніпровської районної ради Дніпропетровської області VІІІ скликання, заступнику сільського голови з питань діяльності виконавчих органів Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_10 , або у вигляді застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240,00 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисників та обвинуваченого на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, які наполягали на її задоволенні, просили скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою передати обвинуваченого ОСОБА_6 на особисту поруку ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , або визначити заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240,00 грн, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 1,5,12 ч. 2 ст.115, ч.1 ст.263 КК, які згідно ст.12 КК є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п.1,2,3 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків та потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні, про наявність існування яких свідчить тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, серйозність пред`явленого обвинувачення та стадія судового розгляду, коли судовий розгляд по справі не розпочато, а свідки сторони обвинувачення та потерпілі судом не допитані.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказані обставини справи свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать його належної процесуальної поведінки під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду, погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_6 ще не розпочато, по справі ще не допитано учасників, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів, тобто до 16 травня 2025 року включно. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК та підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, колегія суддів вважає, що аргументи захисників та їх посилання на наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 міцних та сталих соціальних зв`язків, родини та утриманців, постійного місця проживання, відсутності судимостей, проходження служби в Збройних Силах України, не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки це не спростовує висновку суду про те, що обвинувачений може переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків та потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні.

У той-же час, колегія суддів зазначає, що апеляційні вимоги сторони захисту щодо передачі обвинуваченого ОСОБА_6 на особисту поруку депутату Верхньодніпровської міської ради 9 скликання, голові ГО Спілка ветеранів війни воля та честь, учаснику бойових дій ОСОБА_9 та депутату Дніпровської районної ради Дніпропетровської області VІІІ скликання, заступнику сільського голови з питань діяльності виконавчих органів Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_10 , є необґрунтованими з огляду на те, що вказані особи до апеляційного суду не з`явилися та відповідних клопотань до суду апеляційної інстанції щодо виявлення бажання про передачу обвинуваченого ОСОБА_6 їм на поруки не надавали.

Також судом першої інстанції були враховані положення ч.4 ст.183 КПК, та обґрунтовано прийнято рішення про недоцільність у даному випадку визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, оскільки ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства або погрозою його застосування. Підстав для визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, на даному етапі кримінального провадження колегія суддів апеляційного суду також не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів, тобто до 16 травня 2025 року включно, без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3