Справа № 202/7618/22
Провадження № 1-кс/202/1586/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
У Х В А Л А

03 березня 2025 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 , яке подане в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні за № 0000624 від 14.10.2022, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року адвокат ОСОБА_3 звернувся в інтересах ОСОБА_6 з клопотанням, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 .

Клопотання обґрунтовано тим, що ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року заборонено відчуження та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , яка визнана речовим доказом у кримінальному провадженні №0000624 від 14.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Арешт вищевказаної квартири триває понад двох років, проте у кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, слідчі дії з арештованим майном не проводяться, чим порушується право ОСОБА_6 на вільне володіння майном.

Вважає, що клопотання про накладення арешту було подано неналежним суб`єктом, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 64-2 КПК України права третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення з клопотанням про арешт майна саме прокурором. Тобто чинним кримінальним процесуальним законодавством визначена можливість арешту майна третьої особи лише за клопотанням прокурора. Проте арешт був накладений за клопотанням слідчого.

Також вважає, що арешт на майно накладений без обґрунтування відповідності цього майна ознакам речових доказів згідно зі ст. 98 КПК України.

08.07.2024 Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська у справі № 202/2191/23 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_8 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу постановлено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, а також скасовані заходи забезпечення позов.

12.02.2025 Дніпровським апеляційним судом це рішення залишено без змін.

Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили, підтверджено дійсність договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.10.2022, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_9 .

На думку представника ОСОБА_6 , слідчим не доведено, що квартира АДРЕСА_1 була знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, зберегла на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Звертає увагу, що статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тобто ст. 1 Першого протоколу гарантує особі мирне володіння майном, її право може бути обмежено з боку держави на певних умовах, передбачених законом, та лише у суспільних інтересах.

У рішенні «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року суд зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог: будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів».

Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Щодо дотримання державою «справедливого балансу» при втручанні у право на мирне володіння майном Суд зазначає, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно бути виправданим, а таким воно є, якщо здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та з дотриманням «справедливого балансу».

У рішенні «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) від 23 січня 2014 року Суд зазначив: «…будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар…»

У справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» від 28 липня 1999 року Суд вказав, що Перший протокол, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав та свобод особи.

У рішенні «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року Суд вказав, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи.

Для дотримання загального правила, викладеного у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції, таке втручання повинно встановлювати «справедливий баланс» між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав окремої особи.

Отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями.

У рішенні «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року Суд визнав порушення «справедливого балансу», оскільки закон, окрім іншого, не встановлював жодної компенсації за вилучене майно та у заявників була відсутня можливість захисту своїх прав.

Тобто у разі відсутності розумної компенсації особі за втручання держави у право мирно володіти своїм майном, порушується «справедливий баланс» та є порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

У кримінальному аспекті втручання у право особи на мирне володіння майном здійснюється у формі вилучення та накладення арешту на майно як речовий доказ у кримінальному провадженні для належного розгляду кримінальної справи (рішення «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), вилучення та накладення арешту для забезпечення цивільного позову (цивільних вимог потерпілого) у кримінальному провадженні (справа «Боржонов проти Російської Федерації» від 22 січня 2009 року).

Втручання не повинно завдавати значної шкоди володільцю майна. Для цього держава повинна дотримуватися певного балансу при втручанні у право особи на мирне володіння майном та надавати відповідну компенсацію, оскільки останній починає нести певні збитки у разі втручання.

Для цього втручання повинно здійснюватися з розумним співвідношенням та з обґрунтованою пропорційністю. У разі відсутності розумного співвідношення та обґрунтованої пропорційності між метою втручання держави в право особи на мирне володіння майном та збитками, які несе особа у зв`язку з неможливістю володіти своїм майном, а також у разі відсутності компенсації за втручання та законних підстав такого втручання, здійснюється грубе порушення права особи на мирне володіння майном.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод захищає право власності особи від свавільного втручання держави у її права.

Однак, ЄСПЛ допускає окремі випадки, коли втручання у права особи є допустимим для задоволення «суспільного інтересу», проте таке втручання не повинно перевищувати певну межу між інтересами суспільства або держави та інтересами окремої особи. Для цього необхідно дотримання державою певного балансу та тільки на умовах або підставах передбачених у національному законодавстві держави, у іншому випадку буде порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Схожої правової позиції дійшов ЄСПЛ у справі «LYSAK проти Польщі», заява № 1631/16.

Так, заявник у справі скаржився на те, що вилучення його товару з метою кримінального провадження проти нього було невиправданим і що цей захід тривав непотрібно довго, що суперечить ст. 1 Протоколу № 1. Вилучення мало далекосяжні негативні наслідки для нього, оскільки йому довелося припинити свою основну комерційну діяльність. ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання було сумісним зі ст. 1 Протоколу № 1, воно повинно бути законним, відповідати загальним інтересам і бути пропорційним, тобто воно повинно знайти «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу спільноти і вимогами захисту основних прав особистості. Стосовно частини одягу справу було закрито, а заявника виправдано. Отже, здавалося б, що цей одяг протягом певного часу не може бути законно сприйнятий як необхідний доказ, що стало офіційним виправданням вилучення. Крім того, у світлі наявних у його розпорядженні матеріалів не було розпочато жодного іншого пов`язаного кримінального розслідування та не було порушено цивільного процесу проти заявника з боку відповідних брендів за нібито порушення торговельної марки. Національні суди не оцінили всіх відповідних обставин справи заявника та не достатньо врахували можливість вжиття менш нав`язливих заходів щодо майна заявника. Як наслідок, утримання майна заявника протягом шести років становило індивідуальний та надмірний тягар для заявника, порушуючи «справедливий баланс», який слід дотримуватися між захистом права на мирне володіння майном та вимогами загальний інтерес. Отже, мало місце порушення ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Також у своєму клопотанні звертає увагу, що 07.11.2024 було подано клопотання про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді від 21.10.2024 на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_6

21.01.2025 ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання та скасовано заборону розпоряджання.

Частково задовольняючи клопотання, слідчий суддя виходив із того, що у кримінальному провадженні призначена судова почеркознавча експертиза, проведення якої доручено Донецькому НДЕКЦ МВС України.

Водночас, ураховуючи тривалий строк перебування матеріалів на експертному дослідженні, а також набрання законної сили рішення Індустріального районного суд міста Дніпропетровська по справі № 202/2191/23, вважає за доцільне повторно звернутися з клопотанням про скасування майна.

У зв`язку з вищенаведеним, представник ОСОБА_6 просить скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав та наполягав на скасуванні арешту.

Слідчий ОСОБА_4 та прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні проти скасування арешту заперечували, посилаючись на те, що квартира визнана речовим доказом у кримінальному провадженні та досудове розслідування не завершено, проводяться слідчі та процесуальні дії.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання, а також матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000624 від 14.10.2022 в частині, що стосуються вирішення питання про доцільність арешту майна, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про скасування арешту підлягає задоволенню з наступних підстав:

Слідчим суддею встановлено, що 14.10.2022 року ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_7 було розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 00000624 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, а саме за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1 .

В подальшому зазначене кримінальне провадження було передано для здійснення досудового розслідування до слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області.

У цьому кримінальному провадженні постановою слідчого квартира АДРЕСА_1 визнана речовим доказом.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року на квартиру АДРЕСА_1 був накладений арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження нею.

При накладенні арешту слідчий суддя виходив із того, що вказане нерухоме майно могло бути об`єктом кримінально протиправних дій, отже має ознаки речового доказу.

В подальшому ухвалою слідчого судді від 21 січня 2025 року скасований арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року на квартиру АДРЕСА_1 , - в частині заборони розпорядження цим майном та залишено заборону його відчуження.

Частково задовольняючи клопотання про скасування арешту, слідчий суддя виходив із того, що у кримінальному провадженні не проведено призначену судову почеркознавчу експертизу, а також не набрало законної сили судове рішення у цивільно-правовому спорі щодо цього майна, яке б підтверджувало правомірність правочину щодо набуття права власності ОСОБА_6 на це майно. Поряд із цим, оскільки з часу накладення арешту минуло понад два роки, про підозру у вчиненні кримінального правопорушення нікому не повідомлено, органом досудового розслідування та прокурором не надано даних щодо строків проведення відповідної експертизи, слідчий суддя вважав, що зі спливом певного часу встановлена заборона розпорядження майном, тобто укладення правочинів, що непов`язані з відчуженням майна, може покладати на ОСОБА_6 як власника майна, яка несе тягар його утримання, але позбавлена можливості протягом тривалого часу розпоряджатися ним, індивідуальний і надмірний тягар, який є непропорційним із потребами досудового розслідування.

Звернувшись повторно з клопотанням про скасування арешту в повному обсязі, представник ОСОБА_6 посилається на те, що у кримінальному провадженні не зібрані докази, які б підтверджували вчинення кримінального правопорушення. Крім того, на цей час набрало законної сили рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08.07.2024 у цивільній справі № 202/2191/23, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус ОСОБА_8 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, у зв`язку з чим подальший арешт майна порушує права ОСОБА_6 як власника майна.

При вирішенні питання щодо скасування арешту слідчий суддя виходить із того, що відповідно до статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження і одним із таких заходів є арешт майна.

Згідно з положеннями статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зокрема, згідно з пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (частина 3 статті 170 КПК України).

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Норми частини другої статті 173 КПК зобов`язують слідчого суддю при вирішенні питання про арешт майна враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до частини першої статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України також визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Смирнов проти Росії» від 07.06.2007 року зазначив, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, між суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна причина.

Слідчий суддя враховує, що на час розгляду клопотання про скасування арешту майна досудове розслідування у кримінальному провадженні не закінчено.

Водночас на цей час у кримінальному провадженні проведена раніше призначена постановою слідчого від 29.11.2024 року судова почеркознавча експертиза.

Згідно з висновком експерта Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 29.01.2025 за № СЕ-19/105-24/8848-ПЧ питання: «Чи виконано підпис та рукописний запис у заяві ОСОБА_9 до приватного нотаріуса ОСОБА_8 № 38 від 15.09.2022 у графі «Підпис» ОСОБА_9 або іншою особою?» не вирішувалося через ненадання за клопотанням експерта зразків почерку та підписів ОСОБА_9 , максимально наближених до дати складення досліджуваного документа (2022 рік). У рукописному записі та підписі в графі «Продавець» заяві від 15.09.2022 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від імені ОСОБА_9 (№ 38 спадкова справа № 20/2022) встановлено факт незвичайності виконання під впливом «збиваючих» факторів. Для встановлення конкретного виду «збиваючого» фактору у досліджуваному рукописному записі та підписі повинно передувати ідентифікаційне дослідження, яке провести неможливо через ненадання за клопотанням експерта достатньої кількості зіставних за часом виконання зразків почерку та підписів ОСОБА_9 .

Безпосередньо договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2022 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , під час досудового розслідування не досліджувався і не досліджується.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 липня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус ОСОБА_8 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2022 року, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_6 .

Цим же рішенням скасовані заходи забезпечення позову, які були застосовані відповідно до ухвали суду від 07.06.2023, у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 липня 2024 року залишено без змін, тобто таке рішення набрало законної сили.

Отже, в силу положень статті 204 ЦК України договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2022 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , вважається правомірним, оскільки його недійсність не встановлена та він не визнаний судом недійсним.

При цьому як убачається зі змісту постанови апеляційного суду, самою ОСОБА_7 та її представником під час апеляційного перегляду зазначалося про відсутність зразків підписів та почерку ОСОБА_9 , у зв`язку з чим, на її думку, призначення судової почеркознавчої експертизи договору купівлі-продажу є недоцільним через неможливість її проведення.

Слідчий суддя враховує, що арешт на квартиру був накладений 21 жовтня 2022 року, тобто з часу накладення арешту минуло понад два роки і чотири місці.

У кримінальному провадженні до теперішнього часу жодній особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлено.

Докази неправомірності набуття ОСОБА_6 права власності на квартиру не зібрані. Навпаки судовим рішенням відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продаж квартири, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_6 , і таке рішення набрало законної сили.

В свою чергу, призначена і проведена у кримінальному провадженні судова почеркознавча експертиза не встановила неналежність підписів, виконаних від імені ОСОБА_9 , останньому.

Органом досудового розслідування та прокурором у судовому засіданні не надано об`єктивних даних та доказів, які б виправдовували необхідність подальшого арешту майна.

Слідчий суддя відзначає, що само по собі визнання майна речовим доказом у кримінальному провадженні не може виправдовувати тривале обмеження основоположних прав особи. Крім того, строки застосування заходів забезпечення кримінального провадження не пов`язуються із самим фактом здійснення досудового розслідування, в тому числі його тривалістю. Такі заходи періодично можуть переглядатися слідчим суддею, який зі спливом певного часу досудового розслідування має визначити їх подальшу доцільність із урахуванням необхідності дотримання балансу між потребами досудового розслідування і забезпеченням прав та інтересів осіб, права яких обмежуються під час досудового розслідування.

Отже, слідчий суддя вважає, що подальша заборона відчуження майна, належного ОСОБА_6 , що підтверджено судовим рішення, є невиправданою, оскільки буде покладати на неї як власника майна індивідуальний і надмірний тягар у частині вільного володіння та розпорядження своїм майном, який є непропорційним із потребами досудового розслідування та порушує права і гарантій, визначені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На переконання слідчого судді, скасування арешту майна не буде мати для досудового розслідування негативних наслідків, оскільки таке майно не містить слідів або інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а було предметом цивільно-правового правочину, у визнанні недійсним якого судом відмовлено.

Отже, скасування арешту жодним чином не вплине на повноту досудового розслідування чи можливість повідомлення в майбутньому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення в разі отримання під час досудового розслідування достатніх для цього доказів.

Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання та скасування арешту квартири АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. ст. 131-132, 170, 173-174, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , яке подане в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні за № 0000624 від 14.10.2022 задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_10