Справа № 130/3082/24
Провадження №11-кп/801/124/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000062 від 23.08.2024 за апеляційною скаргою заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.10.2024, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.Могилівка, Жмеринського району, Вінницької області, мешканку АДРЕСА_1 , громадянку України, з професійно - технічною освітою, непрацюючу, неодружену, раніше судиму вироком від 06.03.2024 Вінницьким районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 17000 грн,

визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, та призначено їй покарання у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням - іспитовим строком два роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі статтей 71, 72 КК України покарання призначене за цим вироком та покарання у вигляді штрафу в сумі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень призначене ОСОБА_7 згідно вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 06.03.2024 ухвалено виконувати самостійно.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_7 не застосовано.

Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судово біологічної експертизи у кримінальному провадженні в розмірі 3578 (три тисячі п`ятсот сімдесят вісім) грн 61 коп.

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що 23.10.2024 ОСОБА_7 22.08.2024 близько 10 год. 00 хв., реалізовуючи свій протиправний умисел, направлений на незаконне проникнення до квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_10 , розуміючи, що вказана квартира є власністю інших осіб, незаконно, без дозволу власниці вирішила проникнути до неї.

У подальшому, цього ж дня ОСОБА_7 , реалізовуючи свій протиправний умисел, направлений на незаконне проникнення до житла, не маючи дозволу власниці ОСОБА_10 та інших підстав, передбачених законодавством, діючи умисно, усвідомлюючи, що її дії носять незаконний та протиправний характер, будучи впевненою, що за нею ніхто не спостерігає, переслідуючи умисел на порушення конституційного права на недоторканність житла та іншого володіння особи, передбаченого ст.30 Конституції України, через відчинене металопластикове вікно самовільно проникла всередину приміщення квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушила право ОСОБА_10 на недоторканність її житла.

Такі дії обвинуваченої ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 162 КК України як незаконне проникнення до житла.

В апеляційній скарзі заступник керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи правильність кваліфікації діяння обвинуваченої та доведеність її вини, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки; на підставі статтей 71, 72 КК України остаточне покарання ОСОБА_7 призначити за сукупністю вироків і покарання, призначене цим вироком у виді 3 років обмеження волі та невідбуту частину покарання за вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 06.03.2024 у виді 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень виконувати самостійно; строк відбування покарання у виді обмеження волі ОСОБА_7 рахувати з дня її прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, застосовуючи положення ст.ст. 71, 72, 75 КК України фактично звільнив ОСОБА_7 від відбування частини покарання, а саме, від покарання у виді обмеження волі, що є недопустимим, оскільки рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням відповідно до вимог кримінального закону приймається тільки після визначення остаточного покарання, виходячи з його виду та розміру, яке судом з урахуванням положень ст. 71 КК України не визначено. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 75 КК України суд взагалі не може звільнити особу, засуджену до штрафу, від відбування такого виду покарання з випробуванням та іспитовим строком.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора в підтримку апеляційної скарги, обвинувачену та захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 розглядався судом в спрощеному порядку, передбаченому ст. 382 КПК України.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 71 КК України та роз`яснень, які містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю, або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Призначаючи покарання за кількома вироками, суд повинен визначити вид і розмір основного й додаткового покарань за знову вчинений злочин, а потім повністю або частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком із посиланням на ст. 71 КК України.

Статтею 51 КК України встановлено вичерпний перелік видів покарань, а саме: штраф; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; громадські роботи; виправні роботи; службові обмеження для військовослужбовців; конфіскація майна; пробаційний нагляд; арешт; обмеження волі; тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; позбавлення волі на певний строк; довічне позбавлення волі.

При цьому, звільнення від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком (ст. 75 КК України) є окремим кримінально-правовим інститутом та не є покаранням, а лише може бути застосовано до такого.

Таким чином, на підставі ст. 71 КК України при сукупності вироків суд призначає покарання, види якого передбачені ст. 51 КК України, за такими правилами: насамперед призначається покарання за знов вчинене кримінальне правопорушення, а потім до цього покарання суд приєднує повністю або частково невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Як вбачається з оскаржуваного вироку ОСОБА_7 раніше судима вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 06.03.2024 до покарання у виді штрафу, яке не відбула як на день вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України (22.08.2024), так і на день ухвалення вироку Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області від 25.10.2024.

Ураховуючи те, що невідбутою частиною покарання за попереднім вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 06.03.2024 стосовно ОСОБА_7 є покарання у виді штрафу, яке складанню з іншими видами покарань не підлягає, а за знов вчинене кримінальне правопорушення за

ч. 1 ст. 162 КК України їй призначено покарання у виді обмеження волі, то, призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України з урахуванням положень ч. 3 ст. 72 КК України, суд мав ухвалити рішення про самостійне виконання призначеного за цим вироком покарання у виді обмеження волі та невідбутого покарання за вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 06.03.2024 у виді 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн без застосування положень ст. 75 КК України, яка визначає окремий кримінально-правовий інститут, та не є покаранням, а лише може бути застосована до такого.

При цьому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України суд взагалі не може звільнити особу засуджену до штрафу від відбування такого виду покарання з випробуванням та іспитовим строком.

Проте, в порушення зазначених вище вимог закону України про кримінальну відповідальність суд призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді 3 років обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнив її від відбування даного виду покарання з випробуванням та іспитовим строком, і лише потім зазначив про окреме виконання вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 06.03.2024, яким призначалось покарання у виді штрафу.

За таких обставин, суд першої інстанції, застосовуючи таким чином положення ст. ст. 71, 72, 75 КК України, фактично звільнив ОСОБА_7 від відбування частини призначеного покарання, а саме від покарання у виді обмеження волі, що є недопустимим, оскільки, відповідно до вимог кримінального закону, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення остаточного покарання, виходячи з його виду і розміру, яке судом з урахуванням положень ст. 71 КК України не визначено.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_7 неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 409, ст. 413 КПК України є підставою для скасування вироку.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 162 КК України у виді 3 років обмеження волі, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , колегія суддів враховує тяжкість вчиненого нею кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків, а також особу обвинуваченої, яка свою вину визнала повністю, є особою, яка раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно.

В якості обставини, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття, а в якості такої, що в силу вимог ст. 66 КК України його обтяжує, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 162 КК України, що відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.10.2024 стосовно ОСОБА_7 ч. 1 ст. 162 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. ст. 71, 72 КК України остаточне покарання ОСОБА_7 призначити за сукупністю вироків, покарання у виді одного року обмеження волі та невідбуту частину покарання за вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 06.03.2024 у виді 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн, виконувати самостійно.

Строк відбування покарання у виді обмеження волі ОСОБА_7 рахувати з дня її прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4