Справа № 465/4894/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/104/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року у м. Львові колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

за участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника-адвоката ОСОБА_9

встановив:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України та із застосуванням ст.69 КК України призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Не погоджуючись з цим вироком, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Франківського районного суду м. Львова щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання нижчого від найнижчої межі санкції статті та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, з зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі прокурор покликається на положення ст.ст. 65, 69 КК України, роз`яснення п.п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та вказує на відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України, оскільки суд не навів належних і достатніх обставин які б суттєво знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Також зазначає, що при прийнятті рішення судом не враховано у повній мірі ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини вчинення злочину і дані про особу обвинуваченого. Крім цього, судом не зазначено, яким чином наведені пом`якшуючі обставини разом з даними про особу ОСОБА_7 істотно знижують ступінь його тяжкості, виходячи з індивідуальних особливостей вчинення кримінального правопорушення та категорії посягання на охоронювані інтереси, а також перебувають у такому співвідношенні одна до одної, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність призначення йому покарання із застосуванням вимог ст.69, 75 КК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, в порушення вимог чинного законодавства України, яке регулює обіг наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, за невстановлених слідством обставин вступив у злочинну змову з невстановленими особами, що користуються обліковим записом « ОСОБА_10 » у месенджері «Telegram», від яких отримував психотропні речовини, інструкції та доручення, а також звітував їм за допомогою вказаного месенджеру про виконання вказаних доручень, що полягали у забезпеченні здійснення збуту наданих йому розфасованих психотропних речовин, шляхом здійснення сховків «закладок» на місцевості, з подальшим відображенням їх місця знаходження на фото або з позначкою за допомогою програми геолокації, та направляв ці фото іншим співучасникам через месенджер «Telegram» для подальшого збуту «online» невстановленим особам.

Так, 02.05.2024, близько 00:05 год., ОСОБА_7 , перебуваючи біля стадіону «Сільмаш», по вул. Народній у місті Львові за координатами широта: 49.830782, довгота: 23.985392, діючи умисно з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, реалізовуючи спільний умисел з невстановленими слідством особами, в групі за попередньою змовою з якими він діяв, незаконно придбав, зберігав з метою збуту та збув невстановленим особам особливо небезпечну психотропну речовину, здійснивши «закладку» на ділянці місцевості одного зіп пакету, обмотаного ізоляційною стрічкою червоного кольору, з вкладеним усередині, відповідно до висновка експерта, PVP обіг якого, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», заборонено, масою 0,0710 грама.

Крім того, 02.05.2024 близько 00:20 год., ОСОБА_7 перебуваючи біля будинку №20, що по вул. Зерова у м.Львові, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, реалізовуючи спільний умисел з невстановленими слідством особами, в групі за попередньою змовою з якими він діяв, незаконно придбав, зберігав з метою збуту та збув невстановленим особам особливо небезпечну психотропну речовину, здійснивши «закладку» на ділянці місцевості одного зіп пакету, обмотаного ізоляційною стрічкою червоного кольору, з вкладеними усередині, відповідно до висновку експерта, PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), обіг якого, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», заборонено, масою 0,0526 грама.

Крім того, 02.05.2024 близько 22:00 год., ОСОБА_7 , перебуваючи по вул. Любінській у м. Львові за координатами широта: 49.826038 довгота: 23.980314 діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, реалізовуючи спільний умисел з невстановленими слідством особами, в групі за попередньою змовою з якими він діяв, незаконно придбав, зберігав з метою збуту та збув невстановленим особам особливо небезпечну психотропну речовину, здійснивши «закладку» на ділянці місцевості одного зіп пакету, обмотаного ізоляційною стрічкою червоного кольору, з вкладеними усередині, відповідно до висновку експерта, PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), обіг якого, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», заборонено, масою 0,0635 грама.

Крім цього, 02.05.2024, приблизно о 22:10 год., ОСОБА_7 , затримано працівниками поліції, коли він перебував по вул.Терлецького, 37 у м.Львові, та мав при собі 9 зіп пакетів обмотаних ізоляційною стрічкою червоного кольору, з вкладеною усередині особливо небезпечною, психотропною речовиною PVP (1 феніл 2 піролідин- 1 іл пентан 1 он), що він, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, попередньо отримав від невстановлених слідством осіб, що користуються обліковим записом « ОСОБА_10 » у месенджері «Telegram», з якими діяв в групі за попередньою змовою та зберігав при собі з метою збуту, загальною масою, згідно з висновками експерта, 0,5252 грама.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Згідно з поданою апеляційною скаргою прокурор не погоджується із рішенням місцевого суду про призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України та звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

В силу вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно роз`яснень п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», застосування ст.69 КК може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК України.

Перевіривши апеляційні доводи прокурора про безпідставність застосування ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України, колегія суддів визнає такі необґрунтованими.

Аналіз положень ст. 69 КК України вказує на те, що для застосування цієї норми закону є не просто наявність сукупності обставин, визнаних судом такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Встановлені судом обставини також повинні відповідати критеріям, які здатні, з урахуванням характеру скоєного, знизити ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованих йому злочинах визнав повністю та підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, надавши показання по суті пред`явленого йому обвинувачення. Зазначив, що вчиняв протиправні дії у зв`язку із складними життєвими обставинами та скрутним матеріальним становищем.

Наведені показання обвинувачений ОСОБА_7 підтримав і при апеляційному розгляді справи.

Згідно з матеріалами справи при призначенні ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України покарання, місцевий суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до положень ст. 12 КК України є тяжким, а також особу обвинуваченого ОСОБА_7 який раніше не судимий, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, є студентом четвертого курсу денного відділення історичного факультету, за місцем проживання характеризується позитивно. Крім цього, відповідно до характеристики декана історичного факультету Львівського національного університету імені Івана Франка, ОСОБА_7 у порушенні дисципліни помічений не був, в навчальному корпусі та інших публічних місцях в стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння не з`являвся, з однокурсникам конфліктних ситуацій не мав. Згідно рекомендаційного листа Благодійного фонду «Гілка оливи» вбачається, що ОСОБА_7 залучений до активної роботи у благодійній організації від початку повномасштабного вторгнення з перших днів проявив активність і готовність допомагати.

Також місцевим судом враховано, що з долучених стороною захисту банківських квитанції слідує, що ОСОБА_7 проявляє чітку громадську позицію, так як періодично здійснює грошові перекази на потреби Збройних Сил України. Крім того, згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_7 зареєстрований як фізична особа підприємець.

Отже, на переконання колегії суддів, у даному кримінальному провадженні наявні обставини, що істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину і вплинули на пом`якшення покарання.

Колегія суддів враховує, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Своє рішення про призначення ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, місцевий суд мотивував наявністю кількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, зумовлені станом здоров`я дідуся, а також той факт, що обвинувачений під час судового розгляду визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому та висловив жаль з приводу вчиненого, здійснює допомогу Збройним Силам України, співпрацював зі слідством, а також враховуючи індивідуальні особливості вказаного діяння, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, ставлення особи до своїх дій, а відтак суд прийшов до правильного висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст. 307 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без конфіскації майна, в силу вимог ст. 77 КК України, яке буде достатнім для виправлення особи обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень (злочинів).

Перевіривши апеляційні доводи прокурора щодо необґрунтованого застосування місцевим судом положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробування, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку наявні обґрунтовані підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробування на підставі ст. 75 КК України.

Обґрунтовуючи можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, місцевим судом враховано дані про особу обвинуваченого, його молодий вік, а також інші враховані у сукупності обставини, у тому числі і ті, що пом`якшують покарання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_7 без його ізоляції від суспільства, та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж одного року іспитового строку із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, відповідає вимогам закону та є обґрунтованим.

Підстав вважати, що ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням із порушенням загальних засад призначення покарання колегія суддів не вбачає.

Отже, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, призначено судом першої інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, і таке покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Франківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: