Справа №573/838/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1334/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 08.07.2024, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Білопілля Сумської області, зі спеціальною середньою освітою, одруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в якій він просив вирок Білопільського районного суду Сумської області від 08.07.2024 скасувати та ухвалити новий вирок, яким просив ОСОБА_8 визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені, передбаченому ст. 336 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Також захисник просив повторно допитати свідка - священнослужителя релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні ОСОБА_9 ( АДРЕСА_3 , тел. НОМЕР_1 ) та дослідити такі письмові докази як:

1) заяву ОСОБА_8 від 05.04.2024 до начальника ІНФОРМАЦІЯ_6;

2) повторну заяву ОСОБА_8 від 05.04.2024 року (надіслану поштовим відправленням) до начальника ІНФОРМАЦІЯ_6;

3) заяву ОСОБА_8 від 05.04.2024 року (з відміткою про отримання 11.04.2024) до Білопільської міської ради;

4) повідомлення ОСОБА_8 від 05.04.2024 (з відміткою про отримання 10.04.2024) до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

5) довідку Релігійної організації «Релігійній Центр Свідків Єгови в Україні» № 2203 від 22.01.2024.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з дня затримання.

Долю речових доказів іирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначав, що суд першої інстанції в ході розгляду справи допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам справи та неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність.

Так, захисник вважав, що не підтверджено доказами висновок суду про відсутність в обвинуваченого ОСОБА_8 глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань, які перешкоджають йому захищати незалежність нашої держави в лавах ЗСУ. Суд не врахував того, що через спецефічність предмету доказування, законодавство України не містить методології перевірки істинності релігійних переконань особи.

Також захисник аналізував і окремі справи Верховного Суду, зокрема де йдеться про те, що суд визнав існування права на «сумлінну відмову» від військової служби та підтвердив неможливість притягнення в умовах воєнного стану до кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України осіб, які мають належно підтверджені несумісні із виконанням військового обов`язку релігійні переконання.

Захисник вважав, що суд мав з`ясувати належність ОСОБА_8 до релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні та наявність у релігійного об`єднання віровчень, несумісних із виконанням військового обов`язку.

Захисник наголошував, що ОСОБА_8 бере участь в цьому релігійному об`єднанні з 22.05.2004, що підтверджується довідкою № 2203 від 22.01.2024 (а.с. 56 т.1), а з січня 2010 року ОСОБА_8 є св`ященнослужителем (старійшиною, єпископом) збору, він навчає Божого Слова, Біблії та проводить богослужіння. Допитаний судом свідок ОСОБА_9 підтвердив те, що ОСОБА_8 є охрещеним Свідком Єгови та дійсно призначений старійшиною.

В апеляційній скарзі захисник цитував зміст статуту релігійної організації та стверджував, що віровчення Свідків Єгови включає в себе неприйняття військової служби у будь-якому виді та це встановлено на законодавчому рівні - в рішеннях ЄСПЛ.

Тому захисник вважав доведеним несумісність виконання ОСОБА_8 військового обов`язку з його релігійними переконаннями, що підтверджено належними і достатніми доказами його участі у релігійній організації, що сповідує віровчення відповідного змісту, а висновок суду про протилежне не грунтується на фактичних обставинах кримінального провадження.

Також в апеляційній скарзі захисник перелічував досліджені та враховані судом докази, зазначав свідків яких допитав суд і вважав, що вказаним підтверджено саме те, що неявка обвинуваченого для відправки у військову частину була проявом його несумісних із військовою службою релігійних переконань, а не умисними діями направленими на ухилення від мобілізації, що встановив суд першої інстанції.

Також захисник не погоджувався з висновком суду про те, що обвинувачений не довів щирість і послідовність своїх релігійних переконань, оскільки після досягнення призовного віку він не заявляв про свої релігійні переконання і не просив замінити йому військову службу на альтернативну. Захисник зауважував на тому, що судом були досліджені під час судового засідання довідка (видана взамін військового квитка) № НОМЕР_2 від 21.12.2005 та облікова картка до військового квитка, з якої встановлено судом, що ОСОБА_8 було визнано призовною комісією Білопольського району Сумської області «обмежено придатним на підставі п.71в, 73в Наказу МОУ № 204-99р» та 07.11.2005 він зарахований в запас за станом здоров`я; проходження військової служби - не служив.

Натомість, на думку захисника, судом проігноровано, що відповідно до п.3 Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого постановою КМУ від 10.11.1999 № 2066 на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої.

Оскільки, як це вбачається із досліджуваних судом військово-облікових документів, ОСОБА_8 у мирний час не підлягав призову на строкову військову службу за станом здоров`я, то із заявою про заміну такої служби альтернативною (невійськовою) службою об`єктивно не мав підстав звертатися.

Щодо неповідомлення про свої релігійні переконання компетентним органам з початку війни і здійснення цього лише після перевірки стану здоров`я, отримавши висновок ВЛК про приданість до військової служби то тут, на думку захисника, судом першої інстанції не наводиться жодного посилання на будь-який нормативно-правовий акт, який би зобов`язував обвинуваченого після оголошення війни в конкретні строки заявляти про свої релігійні переконання.

Натомість, обвинувачений діяв у межах порядку визначеному ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який передбачає, що під час мобілізації військовозобов`язані зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Обвинувачений не ухилився від прибуття до відповідного ТЦК та СП, та визначення ступеня його придатності до військової служби.

На переконання захисника встановлення факту придатності особи до військової служби є первинним і, відповідно, лише після його встановлення особа може бути або призвана на військову службу та, за наявності підстав, скористатися правом на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою.

Як йшлося вище, у 2005 році обвинуваченого було визнано призовною комісією обмежено придатним до військової служби, у зв`язку із чим, заяву від обвинуваченого про направлення його на альтернативну (невійськову) службу від 05.04.2024 у ІНФОРМАЦІЯ_3 було правомірно прийнято лише після встановлення відповідною ВЛК придатність обвинуваченого до військової служби.

Крім того, «неповідомлення про свої релігійні переконання компетентним органам з початку війни», на переконання сторони захисту, не спростовує факту, що на протязі всього цього часу ОСОБА_8 продовжував виконувати обов`язки св`ященослужителя в релігійній громаді Свідків Єгови, що само по собі підтверджує сталість його релігійних поглядів.

Щодо не доведення щирості релігійних преконань обвинуваченого у зв`язку з поданням ним заяви про зміну виконання військового обов`язку не належному органу, то тут захисник зауважував, що судом не пояснено яким чином звернення до неналежного органу свідчить про сам факт відсутності в обвинуваченого глибоких несумісних із військовою службою релігійних переконань. Також захисник вважав, що висновок про обов`язок обвинуваченого звертатись із заявою про артельнативну (військову) службу до військової адміністрратції, суперечить висновку суду, що альтернативної військової служби під час військового стану українське законодавство не передбачає. Посилався захисник і нависновок Вищого спеціалізованого суду України (ухвала від 23.06.2015 справа № 5-1583км15), де між іншого йдеться, що відсутність в матеріалах справи заяви вказаного вище змісту, не може бути підставою для притягення особи до кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України, а відсутність механізму проходження альтернативної військової служби під час мобілізації не спростовують висновків суду про наявність підстав для виправдання такої особи. Також, на переконання захисника, за відсутності законодавчо визначеного порядку направлення на альтернативну (невійськову) службу мід час мобілізації вимагати від обвинуваченого робити те, що не передбачено законом, суперечить ч.1 ст. 19 Конституції України.

Звертав увагу захисник і на те, що проаналізувавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 суд дійшов висновку про відсутність глибоких та щирих релігійних переконань. Проте суд не звернув уваги на те, що Свідком Єгови ОСОБА_8 став ще у 2004 році. Більше того, суд не вказав у вироку пояснення обвинуваченого про те, де він зазначав, що виконання військового обов`язку знаходиться у неперборному конфлікті із його сумлінням.

Аналізував захисник і склад злочину за ст. 336 КК України і наголошував на відсутності в обвинуваченого умислу на вчинення вказаного кримінального правопорушення. Цитував захисник і положення Конституції України та зауважував, що віруючим особам гарантовано заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою.

Захисник не погоджувався з висновком суду про те, що законодавством України альтернативна (невійськова) служба передбачена як заміна на проходження лише строкової військової служби та не передбачена для проходження військової служби під час мобілізації (що є окремим самостійним видом військової служби), оскільки це на думку сторони захисту, звужує конституційні гарантії особи, які не скасовуються внслідок запровадження воєнного стану, та здійснення військового обов`язку включає в себе два самостійні види військової служби: і строкову службу і військову службу за призовом під час мобілізації.

Не погоджувався захисник і з висновком суду щодо обов`язку громадян під час мобілізації з`являтись до відповідних військових частин, оскільки обов`язок громадян захищати Вітчизну не є абсолютним.

Також захисник, посилаючись на ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зауважував, що обвинувачений, в даному випадку відноситься до категорії «інших військовозобов`язаних або окремої категорії осіб», які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Також захисник аналізував висновки суду в частині тлумачення положення міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та не погоджувався з ними, зокрема в частині того, що право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене.

З урахуванням вказаного, сторона захисту вважала, що існують підстави для скасування обвинувального вироку суду та виправдання обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину за ст. 336 КК України.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції, медичний огляд ВЛК ОСОБА_8 був проведений 05.04.2024 року.

На підставі графи ІІ Розкладу хвороб, який є додатком до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 за № 402 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за №1109/15800, ОСОБА_8 , перебуваючи на військовому обліку, будучи військовозобов`язаним, у зв`язку із оголошенням загальної мобілізації і призовом на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією пройшов військово-лікарську комісію, за наслідками якої його визнано придатним для проходження військової служби.

05.04.2024 о 08:30 год військовозобов`язаному ОСОБА_8 була вручена повістка про явку 08.04.2023 о 15:00 год до ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого його направлення у військову частину НОМЕР_3 для проходження військової служби під час мобілізації, а також його попереджено про кримінальну відповідальність у разі відмови від проходження військової служби.

Всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, положенням ст. ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ та Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України №2105-ІХ від 03.03.2022 (зі змінами, внесеними Указом від 17.05.2022 №342/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2264-IX, Указом від 12.08.2022 №574/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2501-IX, Указом від 07.11.2022 №758/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2739-IX, Указом від 06.02.2023 №59/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-ІХ, Указом від 01.05.2023 №255/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3058-ІХ, Указом від 26.07.2023 №452/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №327-ІХ, Указом від 06.11.2023 №735/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3430-ІХ; Указом від 05.02.2024 №50/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ) ОСОБА_8 , будучи достовірно обізнаним про проведення на території України мобілізації, без поважних причин, свідомо не прибув 08.04.2024 о 15:00 год до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_4 для направлення до військової частини НОМЕР_3 для проходження служби.

Після того, діючи умисно, всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, положенням ст. ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ та Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України №2105-ІХ від 03.03.2022 (зі змінами, внесеними Указом від 17.05.2022 №342/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2264-IX, Указом від 12.08.2022 №574/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2501-IX, Указом від 07.11.2022 №758/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2739-IX, Указом від 06.02.2023 №59/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-ІХ, Указом від 01.05.2023 №255/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3058-ІХ, Указом від 26.07.2023 №452/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3276-ІХ, Указом від 06.11.2023 №735/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3430-ІХ, Указом від 05.02.2024 №50/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ), будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, ОСОБА_8 без поважних причин, не маючи права на відстрочку від призову за станом здоров`я та з інших поважних причин, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку", умисно ухилився від виконання свого конституційного обов`язку та ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Виконуючи вказані дії, ОСОБА_8 розумів їх суспільну небезпечність, усвідомлював можливість настання суспільно небезпечних наслідків від цих дій та бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу захисника підтримали, просили вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким просили ОСОБА_8 визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені, передбаченому ст. 336 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, думку прокурора ОСОБА_6 , яка проти задоволення вимог скарги захисника заперечила, просила вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, а також задовольнивши клопотання захисника про повторне дослідження окремих доказів і допит свідка, колегія суддів дійшла такого висновку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження вирок суду першої інстанції оскаржений одним його учасником - захисником, який вважав, що обвинувачений ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності притягнутий передчасно, оскільки в його діянні відсутній склад кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України, а тому ОСОБА_8 підлягає виправданню.

Вивчивши матеріали кримінального провадження в межах заявлених апелянтом вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження.

Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Попри доводи скарги захисника колегія суддів дійшла висновку, що вказані вимоги закону при ухваленні обвинувального вироку суд виконав, оскільки правильно встановив в діях обвинуваченого ОСОБА_8 склад злочину з правовою кваліфікацією за ст. 366 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Такого висновку суд дійшов на підставі пояснень обвинуваченого, свідків та наданих стороною обвинувачення письмових доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що будучи допитаним в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину не визнав повністю та пояснював, що 26.03.2024 у смт Кириківці йому вручили повістку. 28.03.2024 він з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_8, звідки його направили до ІНФОРМАЦІЯ_7 за місцем реєстрації. 01.04.2024 він прибув до ІНФОРМАЦІЯ_7, де йому зазначили, що потрібно пройти ВЛК. Він її пройшов і за станом здоров`я був визнаний придатним до служби. 05.04.2024 йому вручили повістку на 08.04.2024. ОСОБА_8 також попередили про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на службу. Але він постійно повідомляв працівників ІНФОРМАЦІЯ_9, що не може служити у війську, бо він є членом об`єднання Свідків Єгови, та просив замінити йому військову службу на альтернативну, як це передбачає Конституція України. З такими заявами він звертався в РТЦК та в Білопільську міську раду. Але йому не замінили військову службу на невійськову. Також ОСОБА_8 зазначав, що з 1992 року відвідує релігійне об`єднання Свідків Єгови. У 2004 році охрестився, на теперішній час є священнослужителем. Вже тривалий час він вивчає Біблію, дотримується визначених у ній принципів. Викладене в Біблії забороняє йому одягати військову форму, брати до рук зброю, допомагати військовим, тобто все, що пов`язано з військовою службою він не може виконувати за своїми релігійними переконаннями. З цих причин 08.04.2924 він свідомо не прибув до РТЦК.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснював, що проходить військову службу на посаді старшого офіцера відділення обліку мобілізаційної роботи у ІНФОРМАЦІЯ_5 . Точної дати назвати не може, навесні 2024 року до РТЦК звернувся ОСОБА_8 з питанням про заміну військової служби на невійськову у зв`язку з тим, що він є Свідком Єгови . Йому повідомили, що спочатку потрібно пройти ВЛК для визначення стану здоров`я. За наслідками її проходження ОСОБА_8 визнаний придатним для служби в ЗСУ, тому йому була вручена бойова повістка. Також його попередили про кримінальну відповідальність за ухилення від проходження військової служби та роз`яснили, що чинним законодавством не передбачена альтернативна службу під час мобілізації. Також зазначав, що ОСОБА_8 подав письмову заяву про заміну військової служби на альтернативну. Йому була надана відповідь, що під час мобілізації заміна військової служби на альтернативну не передбачена. У визначений час, точної дати не пам`ятає, обвинувачений до РТЦК не прибув. Свідок з цього приводу зателефонував ОСОБА_8 . Останній повідомив, що не з`явиться по повістці, бо він не може служити у війську, брати до рук зброю за своїми релігійними переконаннями. Після цього документи про ухилення ОСОБА_8 від призову на військову службу були направлені в поліцію для притягнення його до кримінальної відповідальності.

Також судом першої інстанції було вислухано пояснення свідка ОСОБА_13 яка зазначала, що є дружиною обвинуваченого ОСОБА_8 . З дитинтва вони з чоловіком відвідували релігійне об`єднання Свідків Єгови. Пізніше вони похрестилися і до теперішнього часу є членами цього об`єднання. ОСОБА_8 також є священнослужителем. За станом здоров`я будь-яких протипоказань для військової служби він не має, пройшов медичну комісію, за результатами якої його визнано придатним. Але релігійні переконання не дозволяють чоловіку одягати військову форма та брати до рук зброю. Коли йому вручили повістку з необхідністю прибути з речами до військомату для відправки до військової частини, то він просив замінити йому військову службу на невійськову. Оскільки їх віра забороняє їм приймати участь у війні, тому чоловік свідомо 08.04.2024 не прибув до військомату.

Свідок ОСОБА_15 , чиї пояснення також вислухано судом першої інстанції, зазначала, що ОСОБА_8 є її сином. Релігійне об`єднання Свідків Єгови син відвідував з 1993 року, тобто з дитинства, разом із нею. Десь у 15 років він похрестився і приєднався до Свідків Єгови. На теперішній час ОСОБА_8 є священнослужителем. Коли син отримав повістку, то він заявив, що військова служба суперечить його релігійним переконанням і подав заяву про заміну військової служби на невійськову. Він пройшов медичну комісію у квітні 2024 року і за станом здоров`я був визнаний придатним до військової служби. Але йому не замінили військову службу, тому 08.04.2024 він свідомо не прибув до військомату, бо за їхньою релігією їм не можна вчитися воювати та служити в армії, брати до рук зброю, одягати військову форму. Під час війни син допомогав тяжко хворим сусідам, привозив їм ліки.

Також, як судом першої інстанції так і апеляційним судом за клопотанням захисника вислухано пояснення свідка ОСОБА_9 які за своїм змістом є тотожними, та де свідок пояснював, що він є священнослужителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Білопільській громаді. ОСОБА_8 знає з дитинста. Останній вже давно приєднався до Свідків Єгови, є її активним членом, за що призначений священнослужителем, навчає інших людей. У Біблії записано, що Свідки Єгови не повинні воювати. Це означає, що члени їх релігійного об`єднання не мають право проходити службу в арміії, воювати, одягати військову форму, брати до рук зброю. ОСОБА_9 також відомо, що ОСОБА_8 не прибув до військомату у квітні 2024 року для відправки його у військову частину, бо він не може порушити їхні заповіді та йти воювати.

Аналізуючи пояснення допитаних свідків, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що вказані свідки підтвердили те, що єдиною причиною неприбуття ОСОБА_8 . 08.04.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 було те, що він є членом релігійного об`єднання Свідків Єгови.

Також, судом першої інстанції та апеляційним судом за клопотанням захисника, досліджено і враховано ряд наданих стороною обвинувачення письмових доказів, зокрема:

- повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_16 про ухилення ОСОБА_8 від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, що адресоване ВП №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП в Сумській області, на підставі якого 13.04.2024 були внесені відомості в ЄРДР за ст. 336 КК України (том 1 а. п. 37, 38, 44-45);

- копію журналу видачі повісток військовозобов`язаним по ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якого встановлено, що 05.04.2024 ОСОБА_8 отримав повістку про прибуття 08.04.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а. п. 46);

- копію та оригінал розписки 434 про отримання ОСОБА_8 повістки о 08:30 год 05.04.2024 (том 1 а. п. 47, 61);

- копію картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного від 01.04.2024, з якої встановлено, що ОСОБА_8 визнано придатним до військової служби (том 1 а. п. 48);

- копію довідки військово-лікарської комісії № 401 від 05.04.2024, з якої слідує, що солдат ОСОБА_8 пройшов медичний огляд, за результатами якого визнаний придатним до військової служби (том 1 а. п. 49);

- копію облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_4 , з якого вбачається, що ОСОБА_8 військову службу не проходив, 07.11.2005 зарахований в запас за станом здоров`я (том 1 а. п. 50);

- лист Білопільської міської ради від 17.04.2024, з якого слідує, що ОСОБА_8 звертався до міської ради із заявою про заміну йому проходження військової служби під час мобілізації на альтернативну службу (том 1 а. п. 54);

- заяву від 05.04.2024, з якою ОСОБА_8 11.04.2024 звернувся до Білопільського міського голови з проханням про заміну військової служби на невійськову цивільну службу, у якій зазначено, що він не може служити як солдат і брати зброю до рук з релігійних переконань (том 1 а. п. 55);

- довідку № 2203 від 22.01.2024, з якої вбачається, що ОСОБА_8 з 22.05.2004 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. 04.01.2010 він призначений на посаду священнослужителя - старійшиною (єпископом) збору (том 1 а. п. 56);

- лист КНП Білопільської міської ради №11/374 від 19.04.2024 про те, що ОСОБА_8 на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у їхньому закладі не перебував. Звертався за медичною допомогою 01.04.2024 - початок медогляду ВЛК, 08.04.2024 - амбулаторний прийом до лікаря ортопеда травматолога (том 1 а. п. 57);

- лист № 1/1961 від 25.04.2024 начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якого вбачається, що ОСОБА_8 звертався до них із заявою про його релігійні погляди (том 1 а. п. 60);

- копію повідомлення від 05.04.2024, відповідно до якого ОСОБА_8 повідомив начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що він не може поїхати у військову частину, оскільки він звернувся до них із заявою про заміну військової служби на невійськову (цивільну) службу, так як військова служба суперечить його релігійним переконанням (том 1 а. п. 62);

- копію заяви від 05.04.2024, з якою ОСОБА_8 звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 з проханням про заміну військової служби на невійськову цивільну службу, у якій зазначено, що він не може служити як солдат і брати зброю до рук з релігійних переконань. Ця заява ідентична заяві, яку він подав Білопільській міській раді (том 1 а. п. 63);

- копію довідки взамін військового квитка, згідно з якою ОСОБА_8 07.11.2005 визнаний обмежено придатним у мирний час (том 1 а. п. 64);

- відповідь начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №1/1664 від 11.04.2024 про те, що на альтернативну службу направляються лише особи під час призову на строкову військову службу, а ОСОБА_8 призваний на військову службу під час мобілізації. Крім того, розгляд заяв про направлення на альтернативну службу зійснюється відповідним структурним підрозділом місцевої державної адміністрації. Доказів, що ОСОБА_8 звертався до такого органу, їм не надано (том 1 а. п. 65).

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Доводи апеляційної скарги захисника на предмет юридичної оцінки дій ОСОБА_8 як сумлінної відмови, що не може бути підставою кримінальної відповідальності, не підтверджені поданими стороною захисту доказами і не ґрунтуються на точному змісті відповідних норм міжнародного права і національного законодавства.

Зокрема, положеннями ч. 1, 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно ч. 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, всупереч доводам апеляційної скарги, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні положення ст. 18 Пакту, ні ст. 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ, Суд) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст. 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27.10.2009, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15.09.2016, заява № 66899, пункт 36; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» (Mushfig Mammadov et Autres c. Azerbaidjan) від 17.10.2019, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12.03.2024, заява № 18382/15, пункт 42).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (рішення у справах: «Енвер Айдемір проти Туреччини» (Enver Aydemir v. Turkiye) від 07.06.2016, заява № 26012/11, пункти 78, 81; «Дягілєв проти росії» від 10.03.2020, заява № 49972/16, пункт 62; «Канатли проти Туреччини», згадане вище). Фактично у цьому випадку на карту поставлено питання про розуміння та межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «Енвер Айдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст. 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).

У зазначеній вище справі «Дягілєв проти росії» Суд констатував відсутність порушення вимог ст. 9 Конвенції у зв`язку з відмовою компетентними органами держави у задоволенні клопотання про заміну виконання військового обов`язку альтернативною невійськовою службою заявнику, котрий не підтвердив жодними доказами своєї належності до релігійних організацій, пацифістських рухів чи інших об`єднань громадян, які б сповідували і публічно заявляли відповідні погляди і переконання. За обставин цієї справи Суд визнав, що заявник не довів наявності у нього глибокого непереборного конфлікту між обов`язком служити в армії та його переконаннями (пункти 15, 93-95).

На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у ст. 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно ч. 4 згаданої статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з ч. 3 ст. 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

В контексті наведеного колегія суддів звертає увагу, що в умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за ст. 9 Конвенції і ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань, але це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Оцінивши подані сторонами і досліджені у судовому засіданні докази відповідно критеріїв, встановлених ст. 94 КПК України, суд дійшов правильного висновку про не підтвердження існування обставин, які давали б ОСОБА_8 право на сумлінну відмову від військової служби.

Зокрема, як на підставу здійснення права на сумлінну відмову від військової служби сторона захисту посилається на те, що ОСОБА_8 з 22.05.2004 є св`ященнослужителем (старійшиною, єпископом) збору, він навчає Божого Слова, Біблії та проводить богослужіння.

Однак вказані обставини самі по собі ще не можуть бути належною та в достатній мірі переконливою демонстрацією наявності в ОСОБА_8 відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань, оскільки право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, а об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження.

Відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, окрім власних слів ОСОБА_8 і тверджень близьких осіб та факту участі в релігійній організації, щирість, стійкість, серйозність, послідовність та високий ступінь важливості релігійних переконань ОСОБА_8 у внутрішньому аспекті його права на свободу віросповідання мали б бути доведені більш об`єктивною інформацією, як то публічні висловлювання у минулому такої світоглядної позиції, участь у суспільних рухах пацифістської спрямованості тощо, що не підтверджується матеріалами кримінального провадження.

З таких обставин суд першої обґрунтовано констатував недоведеність існування непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_8 та його передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язком захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України.

Натомість судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову (альтернативну) службу, отримавши особисто повістку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки у військову частину для проходження військової служби в Збройних силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що призов ОСОБА_8 на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що він був зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Крім того, мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції обгрунтовано послався на положення ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», згідних яких ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Відповідно ст. 1, 4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

З наведеного слідує, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про невідповідність спеціального нормативно-правового акта вимогам ст. 9 Конвенції і ч. 4 ст. 35 Конституції України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 Основного Закону вирішення питання про відповідність чи невідповідність законів Конституції належить до повноважень Конституційного Суду України. У порядку, встановленому Законом України «Про Конституційний Суд України», цей орган не визнавав неконституційними положення Закону № 1975-XII.

Не констатував і ЄСПЛ у своїх рішеннях невідповідність цього акта національного законодавства вимогам Конвенції.

Разом із тим, відповідно ч. 3 ст. 8 Конституції України положення ч. 4 ст. 35 Основного Закону мають застосовуватися як норми прямої дії. З огляду на зазначене і положення ст. 9 Конвенції, від яких Україна в умовах воєнного стану не відступала в порядку ст. 15 Конвенції, особа не підлягає кримінальній відповідальності за ст. 336 КК за умови доведення несумісності виконання військового обов`язку з її релігійними переконаннями - підтвердження належними і достатніми доказами її участі у релігійних організаціях, що сповідують віровчення відповідного змісту, або наявності таких особистих глибоких, щирих і послідовних переконань.

Оскільки, як уже зазначалося вище, за обставин цієї справи наявності ОСОБА_8 фактичних і юридичних підстав для сумлінної відмови від військової служби доведено не було, правова оцінка його дій як ухилення від призову за мобілізацією не суперечить вимогам ч. 4 ст. 35 Конституції України і ст. 9 Конвенції.

Притягнення до кримінальної відповідальності за такі дії не є примусом, що принижує свободу людини мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір, у розумінні ч. 2 ст. 18 Пакту, тому перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Щодо змісту стату об`єднання, до якого входить ОСОБА_8 , який цитував захисник, та на який посилався, як на підставу для визнання ОСОБА_8 не винним у пред`явленому обвинуваченні, то тут слід зазначити, що цей документ ніяким чином не спростовує наявність в діях обвинуваченого складу передбаченого ст. 336 КК України злочину, оскільки статут це виключно установчий документ, на основі якого діє об`єднання.

Неявка ж обвинуваченого для відправки до війскової частини, яку захисник мотивував як прояв в ОСОБА_8 несумісних із військовою службою релігійних переконань і відсутністю умислу вчиняти кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає надуманим, через вказані вище підстави. ОСОБА_8 усвідомлював те, що він визнаний придатним для військової служби, однак знехтував виконанням своїх обов`язків, що не може свідчити про відсутність в нього умислу на вчинення правопорушення.

За таких обставин, аналізуючи пояснення обвинуваченого, свідків, а також ряд наданих стороною обвинувачення письмоих доказів, всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ, з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, на переконання колегії суддів, суд дійшов правильного висновку про те, що винуватість ОСОБА_8 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період при обставинах, викладених в обвинувальному акті та вироку суду, доведена повністю.

Невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, про що стверджував захисник, колегією суддів не встановлено.

Щодо призначеного ОСОБА_8 покарання то тут колегіє суддів зазначає наступне.

Так, згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, у кожному конкретному випадку суд повинен дотримуватися вимог кримінального закону і враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів.

Як слідує з матеріалів справи за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України ОСОБА_8 призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

При цьому, судом першої інстанції було враховано обставину, що пом`якшує покарання - відсутність в обвинуваченого судимостей, відсутність обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 , а також характеризуючі його особу дані - позитивна характеристика, відсутність інвалідності, не перебування на обліках в лікарів нарколога і психіатра, відсутність роботи та наявність суспільно корисної праці.

Тому, з урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому такого виду покарання як позбавлення волі строком на 3 роки, що знаходиться в мінімальних межах визначених санкцією ст. 336 КК України.

Також, як слідує зі змісту вироку судом першої інстанції обгрунтовано мотивовано відсутність підстав для застосування як ст. 69 КК України так і ст. 75 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали підставою для скасування вироку суду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином вмотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 08.07.2024, відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4