УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 405/1074/22

провадження № 51 - 5393 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року,

установив:

05 грудня 2024 року обвинувачений ОСОБА_4 подав касаційну скаргу

на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року про відмову

у відкритті апеляційного провадження.

Ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - Суд)

від 10 грудня 2024 року касаційну скаргу було залишено без руху, оскільки така подана без додержання ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

В межах наданого строку на усунення недоліків обвинувачений повторно звернувся з касаційною скаргою.

Зі змісту касаційної скарги убачається, що ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 жовтня 2024 року було задоволено клопотання прокурора та, серед іншого, застосовано до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням обов`язків відповідно до положень ст. 194 КПК.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на зазначену ухвалу.

Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції обвинувачений звернувся з касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд ухвали апеляційного суду, оскільки вважає, що вона ухвалена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію оскаржуваної ухвали колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 2015 року № 3-рп/2015 зазначено, що, встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина

є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ashingdanev. TheUnited Kingdom» від 28 травня 1985 року від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення

у справі " Krombachv. France " від 13 лютого 2001 року).

Отже Конституцією України допускається можливість обмеження права

на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим.

Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження

на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 КПК, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ч. 2 ст. 392 КПК передбачено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті. Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Можливість оскарження ухвали про застосування або продовження запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, постановленої під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, зазначеними положеннями закону не передбачено.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали Кропивницького апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року, суддя цього суду відмовив у відкритті апеляційного провадження за скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 жовтня 2024 року, якою нібито було продовжено останньому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, хоча цим рішенням до нього було застосовано такий запобіжний захід, на що звертає увагу обвинувачений в касаційній скарзі.

Разом із тим,з огляду на положення ст. 392 КПК, якими не передбачено можливості апеляційного оскарження як ухвали про застосування, так і ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту постановленої під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суддя апеляційного суду

відмовивши у відкритті апеляційного провадження діяв у відповідності до вимог статей 392, 399 КПК.

При цьому, Суд не дає оцінки твердженням обвинуваченого в касаційній скарзі щодо незаконності ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда

від 04 жовтня 2024 року, оскільки така не може бути предметом касаційної перевірки з огляду на положення ст. 424 КПК.

Враховуючи викладене, підстав для задоволення касаційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду

від 09 жовтня 2024 року через відсутність підстав для її задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3