Справа № 373/2781/24
Номер провадження 1-кп/373/116/25
УХВАЛА

07 лютого 2025 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_2 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у кримінальному провадженні № 0000118 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого,

встановив:

В провадженні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження № 0000118 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Ухвалою суду від 12 грудня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого закінчується 09 лютого 2025 року.

07 лютого 2025 року прокурором ОСОБА_2 подано до суду письмове клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В обґрунтування свого клопотання посилається на те, що обгрунтованість обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджуються зібраними органом досудового розслідування доказами, та наявністю ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Він. обвинувачується у вчиненні тяжкого умисного злочину, санкція яких передбачає покарання у виді позбавлення волі до 10 років, усвідомлює тяжкість покарання, яке йому загрожує, що свідчить про можливість переховування від суду. Всі свідки обвинувачення є військовослужбовцями і у разі не обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, він буде проходити військову службу разом із ним, маючи фактично доступ до зброї, що створює реальний ризик незаконного впливу на свідків та додатковий тягар на командира військової частини щодо посиленого контролю за ним. Крім того, обвинувачений, перебуваючи на волі, може вчинити самокалічення або симулювати хворобу, або продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується Крім того, обвинувачений не вчиняв будь-яких спроб щодо самостійного повернення на службу та був оголошений в розшук та затриманий. Все в сукупності свідчить про неможливість застосування до нього інших більш м`яких запобіжних заходів. Крім того, нормами КПК України передбачено, що в період дії воєнного стану до військовослужбовців, які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі за ч. 5 ст. 407 КК України, може бути застосовано лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

У ході судового засідання прокурор ОСОБА_2 підтримав клопотання, просить задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_3 та захисник ОСОБА_6 просили відмовити в задоволенні клопотання, застосувавши запобіжний захід у виді домашнього арешту, зважаючи на те, що обвинувачений має постійне місце проживання, характеризується позитивно, брав участь у бойових діях, хоча юридично це ще не підтверджено. Він добровільно прибув до військової частини у жовтня 2024 року, близько місяця його переводили з одного батальйону до іншого, поки не оформили його затримання 17 листопада 2024 року.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього законних підстав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 194 КПК України визначено обставини, достатність доказів існування яких суд зобов`язаний встановити при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу.

Крім того, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, слід перевіряти наявність обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Як вже було констатовано судом, обвинувальний акт подано до суду, підстав для його повернення прокурору стороною захисту не зазначено, клопотань з цього приводу не заявлено, що свідчить про обгрунтованість на даній стадії судового розгляду обвинувачення у вчиненні ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Суд вважає, що обставини, передбачені п. 1, 3 та п. 5 ч. 1 статті 177 КПК України, та обставини, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, наразі не зменшилися та наявні.

Зважаючи на стадію судового розгляду та обов`язок суду безпосередньо досліджувати докази, ту обставину, що свідки ще не допитувалися, суд вважає, що ризик впливу на свідків актуальний.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Санкція частини 5 ст. 407 КК України передбачає позбавлення волі на строк до 10 років. Доводи прокурора дають підстави вважати, що обвинувачений може вчиняти в подальшому дії з метою переховування від суду, а співставлення можливих негативних для нього наслідків переховування у вигляді його можливого ув`язнення із засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим. Обвинувачений, усвідомлюючи невідворотність реального покарання за вчинений особливо тяжкий злочин, може намагатися уникнути кримінальної відповідальності шляхом зміни місця проживання, неявки на виклики суду.

ЄСПЛ в своєму Рішенні в справі «Летельє проти Франції» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Ризик продовження вчинення кримінального правопорушення наявний, оскільки ОСОБА_3 на даний час будь-яких належних та допустимих доказів того, що останній вчиняв будь-які спроби щодо самостійного повернення на службу, відсутні, він був оголошений в розшук та затриманий.

Суд ще раз констатує, що такий запобіжний захід, з урахуванням його тривалості на даний час, не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, незважаючи на запроваджений воєнний стан, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню від суду.

За таких обставин в їх сукупності, зважаючи на характер та обставини вчинення злочину, так як вони сформульовані в обвинувальному акті, відсутність даних про наявність міцних соціальних зв`язків у ОСОБА_3 , ту обставину, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, суд вважає доведеним і обставини, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, а саме: недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам переховування та продовження вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, відповідно до ч.8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд вважає, що законодавчо визначені підстави для обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наявні та актуальні, підстав застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту немає.

При цьому, з огляду на ступень суспільної небезпеки, а також те, що на даний час дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.5 ст.407 КК України, суд не вважає відповідно до ч.4 ст. 183 КПК України необхідним застосовувати до нього альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Керуючись ст.ст.177, 182, 183, 194, 331 КПК України, суд

ухвалив:

Клопотання прокурора - задовольнити

Продовжити застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому за ч. 5 ст. 407 КК України, на шістдесят діб, по 08 квітня 2025 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1