У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

представника третьої особи,щодо майна якої

вирішується питання про арешт адвоката ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2025 року, про арешт майна.

Короткий зміст рішення слідчого судді.

тимчасово вилученого майна.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2025 року накладено арешт на тимчасове вилучене майно в ході проведеного обшуку 08.01.2025 за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон iPhone 16 Pro моделі MYMP3LL/A серійний номер НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , IMEI2 НОМЕР_3 , з номером мобільного телефону НОМЕР_4 ; мобільний телефон iPhone 14 Pro Max моделі MQ8X3LL/A, серійний номер НОМЕР_5 IMEI: НОМЕР_6 , IMEІ2: НОМЕР_7 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт адвокат ОСОБА_6 , просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт зазначає, що вилучені у ОСОБА_7 мобільні телефони, як технічні пристрої, не мають самі по собі доказового значення у даному кримінальному провадженні, а є лише матеріальними носіями інформації, на яких можуть бути збережені відомості, які мають значення для кримінального провадження.

В свою чергу, доказове значення у кримінальному провадженні можуть мати лише матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації, що містяться у приватних месенжерах, особистому листуванні з використанням мобільних телефонів, у яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, які в розумінні ч. 1 та ч. 2 ст. 99 КПК України є самостійними електронними (цифровими) документами.

Апелянт зазначив, що ч. 3 ст. 99 КПК України законодавець чітко визначив, що оригіналом електронного документа є його відображення, якому надається таке ж значення як документу. При цьому відповідно до частиною першою ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.

Ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документу є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія.

Таким чином, у випадку копіювання електронних документів, які є самостійними джерелами доказів, на інший матеріальний носій за умови належного фіксування результатів такої дії, немає необхідності у збереженні матеріальних носіїв інформації, на яких такі електронні документи початково містились, а за такого підстави для накладення арешту на носії інформації відсутні.

Зауважує, що до початку проведення обшуку ОСОБА_7 добровільно видав слідчій СВ УСБУ в Миколаївській області ОСОБА_8 належні йому на праві власності мобільні телефони та з метою встановлення факту відсутності будь-якої інформації чи відомостей, які мають значення для кримінального провадження, добровільно надав слідчому паролі доступу до вищевказаних мобільних телефонів, які дозволяють подолати систему логічного захисту. Після чого, слідчий на місці проведення обшуку здійснив огляд змісту вказаних мобільних телефонів, в результаті якого інформації, яка б мала значення для кримінального провадження №0000260 слідчим виявлено не було.

Вказує, що зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що органом досудового розслідування в рамках даного кримінального провадження здійснюється перевірка законності підстав отримання ОСОБА_7 інвалідності, у зв`язку з чим інформація, що міститься у вилучених мобільних телефонах може мати значення для кримінального провадження.

Однак, звертає увагу на те, що III група інвалідності встановлена ОСОБА_7 медико-соціальною експертною комісією Обласного центру медико-соціальною експертизи Миколаївської області 20 червня 2024 року, що підтверджується довідкою серії 12 ААГ №514319. При цьому, мобільний телефон Iphone 16 Pro моделі MYMP3LL/A серійний номер НОМЕР_1 , який вилучено під час обшуку 08.01.2025 та на який оскаржуваною ухвалою накладено арешт придбаний ОСОБА_7 24.11.2024, тобто через 5 місяців після встановлення йому інвалідності, що підтверджується товарним чеком № 132 від 24.11.2024 та гарантійним талоном.

За таких обставин, мобільний телефон Iphone 16 Pro моделі MYMP3LL/A серійний номер НОМЕР_1 фактично не може містити будь-яку інформацію (документи, листування, фото, аудіо- або відеозаписи, тощо), яка мас доказове значення у кримінальному провадженні №0000260, а відтак не відповідає жодному з критеріїв визначених у ст. 98 КПК України.

Встановлені слідчим суддею обставини.

Прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна в ході проведеного обшуку 08.01.2025 за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , у кв. АДРЕСА_2 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000260 від 10.10.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 1 ст. 368-5, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366-2 КК України.

Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав вважати, що вилучене майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, відповідає критеріям ст. 98 КПК України, тобто воно має ознаки речових доказів у даному кримінальному провадженні.

З метою збереження речових доказів, слідчий суддя вважав за необхідне вжити заходи забезпечення кримінального провадження, наклавши арешт на тимчасово вилучене майно.

Позиції учасників судового розгляду.

Представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - адвокат ОСОБА_6 , просив апеляційну скаргу задовольнити.

Прокурор вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження і обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів встановила таке.

З матеріалів провадження вбачається, що СВ УСБУ в Миколаївській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000260 від 10.10.2024 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 1 ст. 368-5, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366-2 КК України.

08.01.2025 на підставі ухвали слідчого судді під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 у кв. АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено майно, зазначене у клопотанні, яке постановою слідчого від 08.01.2025 визнано речовими доказами.

Клопотання про накладення арешту на майно обґрунтовано тим, що вилучені речі є речовим доказом, можуть бути предметом кримінального правопорушення, що мають істотне значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, а тому з метою збереження речових доказів виникла необхідність в накладенні арешту на вилучені речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно вимогам п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі, збереження речових доказів. У цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Пунктом 1 частини 2 статті 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.

Ці вимоги закону враховані при прийнятті слідчим суддею рішення.

Всупереч доводам апелянта, у клопотанні прокурора міститься достатнє обґрунтування щодо необхідності арешту тимчасово вилученого майна. Є достатні підстави вважати, що майно, на яке накладено арешт, має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, для проведення повного та всебічного досудового розслідування кримінального провадження, та відповідає критеріям, передбачених ст. 98 КПК України.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що наявні підстави вважати, що було вчинено кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 114-1, ч. 1 ст. 368-5, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366-2 КК України.

Метою арешту вказаного в клопотанні прокурора майна є забезпечення збереження речових доказів, які можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні.

Накладення арешту сприятиме досягненню мети щодо швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності колегія суддів не вбачає.

Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на майно.

За такого, висновки слідчого судді про необхідність накладення арешту на зазначене майно є вмотивованими.

Щодо доводів апелянта, що у мобільних телефонах відсутня будь-яка інформація чи відомості, які мають значення для кримінального провадження, то ця обставина не є підставою для відмови у накладенні арешту.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Оскаржувана ухвала слідчого судді є законною, вмотивованою та обґрунтованою, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. 407, 422, 424, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна - адвоката ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2025 року про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_9