Дата документу 09.12.2024 Справа № 336/1018/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1018/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1106/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.119 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Оріхів Запорізької області, громадянку України, маючу середню освіту, офіційно не працевлаштовану, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.119 КК України та призначено їй покарання у вигляді 3 років обмеження волі.

Стягнуто з обвинуваченої процесуальні витрати на користь держави в розмірі 11359,20 гривень.

В порядку ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, за наступних обставин.

12 грудня 2023 року приблизно о 18.00 годині ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходилась в приміщенні квартири АДРЕСА_3 за місцем тимчасового мешкання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

У цей час ОСОБА_7 без дозволу взяла в руки автомат АК-74, калібру 5,45x39 мм заводський номер НОМЕР_2 , який закріплений за військовослужбовцем ОСОБА_9 і внаслідок необережного поводження зі зброєю та не маючи умислу на заподіяння останньому смерті, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча могла і повинна була їх передбачити, випадково натиснула на спусковий гачок, внаслідок чого відбулися постріли в бік ОСОБА_9 , в результаті чого спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді множинних наскрізних вогнепальних кульових поранень тулуба та нижніх кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів, від яких останній помер на місці.

Згідно висновку експерта № 8441 від 22.01.2024 року причиною смерті ОСОБА_9 стали множинні наскрізні вогнепальні кульові поранення тулуба та нижніх кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів, кісток скелету, що ускладнилися масивною крововтратою.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає вирок необґрунтованим та таким, що підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через суворість.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд під час судового розгляду врахував лише одну обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття.

Водночас сторона захисту наголошувала на наявності інших беззаперечних обставин, які пом`якшують покарання. Зокрема, зверталась увага суду на процесуальну поведінку ОСОБА_7 , яка одразу після вчиненого, а також під час досудового розслідування, проявила активне сприяння розкриттю злочину.

ОСОБА_7 не покинула місце події, а залишилась там, очікуючи швидку допомогу та співробітників поліції. Одразу повідомила про всі обставини, надала показання, у тому числі ті, що викривають її, визнала свою вину, сприяла проведенню як першочергових, так і подальших слідчих дій. Упродовж усього часу розслідування належним чином виконувала процесуальні обов`язки, не порушувала їх та не потребувала заходів процесуального примусу.

ОСОБА_7 добровільно відшкодувала потерпілій стороні моральну шкоду, сплативши 90 000,00 гривень у рахунок відшкодування спричиненої шкоди.

Таким чином, захисник вважає, що суд не врахував дві обставини, які істотно пом`якшують покарання: активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди потерпілій стороні.

Суд не навів мотивів відхилення зазначених пом`якшуючих обставин у вироку.

Більш того, невстановлення всіх пом`якшуючих обставин призвело до хибності висновків суду щодо відсутності підстав для застосування ст. 75 КК України, а також вплинуло на остаточне визначення покарання.

Також під час призначення покарання суд повинен був врахувати позицію потерпілої сторони, яка просила суд першої інстанції не позбавляти волі та призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, застосувавши до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України із звільненням від відбування основного покарання у вигляді обмеження волі з іспитовим строком на два роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Також просить дослідити копію квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 26.08.2024 року.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинувачену та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 119 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченої ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник обвинуваченої фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів; визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання; визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину з використанням умов воєнного стану за обставини, що обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, не працює, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має, виявляє ознаки психічного розладу у формі психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, і підстави для застосування ст. 75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та даним про її особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 119 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання у вигляді обмеження, а не позбавлення волі та в мінімальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на обставини вчиненого кримінального правопорушення, характер і ступінь суспільної небезпеки, локалізацію заподіяних тілесних ушкоджень та наслідки вчиненого злочину у вигляді смерті ОСОБА_9 , вчинення обвинуваченою злочину в стані алкогольного сп`яніння та з використанням умов воєнного стану, а також дані про особу обвинуваченої, яка офіційно не працевлаштована та не має стійких соціальних зв`язків, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 3 років обмеження волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Колегія суддів враховує думку потерпілої, яка просила не позбавляти обвинувачену волі, а також той факт, що обвинувачена під час судового розгляду в суді першої інстанції відшкодувала потерпілій 80 000 гривень, а в подальшому ще 20 000 гривень.

Разом з тим, враховуючи усі обставини вчиненого кримінального правопорушення, факт добровільного відшкодування моральної шкоди потерпілій не може бути єдиною підставою для звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, а свідчить лише про можливість призначення їй менш суворого виду покарання та в мінімальних його межах.

Таким чином, незважаючи на те, що ОСОБА_7 визнала свою вину в повному обсязі, щиро розкаялася та добровільно відшкодувала потерпілій моральну шкоду, підстави для її звільнення від відбування покарання з випробуванням відсутні, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченої не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наслідки, що настали.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2024 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4