Справа № 162/288/24 Провадження №11-кп/802/157/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 01 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, Чернівецької області, громадянина України, українця, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, непрацевлаштованого, раніше судимого - останній раз вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.11.2019 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1, 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, звільнений по відбуттю покарання 12.01.2024, судимість не знята і непогашена у встановленому законом порядку, засуджено:

- за ч.4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту його затримання 17 лютого 2024 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Вироком також вирішено питання процесуальних витрат за проведення експертиз, речових доказів та арешт майна.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він повторно в період часу з 23 год 00 хв до 23 год 45 хв в умовах воєнного стану, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у вітальні житлового будинку АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом та з корисливим мотивом, таємно шляхом вільного доступу з жіночої сумки викрав належні ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 48500 гривень, чим завдав останній майнову шкоду у вказаному розмірі.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно та в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись із таким вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , оскаржує його через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав у повному обсязі свою винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, жаліє про вчинене та негативно до нього ставиться. Майнова шкода потерпілій ОСОБА_9 фактично не завдана, оскільки всі викрадені грошові кошти їй повернуті. Звертає увагу суду, що в ході розгляу справи в суді першої інстанції встановлено, що обвинувачений має сім`ю, проживає зі своєю співмешканкою ОСОБА_10 та трьома її дітьми. Після вчиненого зробив для себе відповідні висновки, які засуджують його попередню поведінку та на думку сторони захисту став на шлях виправлення. Вказує, що місцевий суд взяв до уваги думку потерпілої щодо призначення суворого покарання для ОСОБА_7 , однак не в повній мірі врахував пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини, та те, що фактично шкода потерпілій не заподіяна. Разом з тим, зазначає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе із призначенням мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст. 185 КК України та звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

З огляду на вищевикладене просить оскаржуваний вирок в частині покарання змінити, та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років і звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Разом з тим, 30.12.2024 року на адресу Волинського апеляційного суду від прокурора надійшли заперечення на апеляційну скаргу сторони захисту, в яких прокурор вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, яке слід відбувати реально, є достатнім та необхідним для попередження вчинення як обвинуваченим ОСОБА_7 так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень. Посилаючись на вищевикладене просить, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Любешівського районного суду Волинської області від 01 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 без змін.

В апеляційний суд потерпіла ОСОБА_9 не з`явилась, хоча була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи у відповідності до положень КПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленнями про вручення поштового відправлення за №826, й будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день та відомості про поважність причин її неявки від неї не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просила вирок суду залишити без змін, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, та кваліфікація його дій за ч.4 ст.185 КК України, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років є суворим, та про можливість призначення йому мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років та пом`якшення призначеного покарання шляхом призначення покарання із застосуванням інституту умовного звільнення, передбаченого ст.ст.75, 76 КК України, то апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Приписами ч.1 ст.65 КК України передбачено, що суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно положень ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_7 , місцевим судом дотримані.

Як убачається з оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_7 розмір покарання, суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, належним чином урахував усі обставини кримінального провадження, у тому числі ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу винного, який раніше судимий за вчинення анологічних злочинів, негативно характеризується за місцем відбування покарання у виді позбавлення волі.

При цьому також враховано судом і наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також, обтяжуючу покарання обставину вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Належним чином місцевим судом було враховано і думку потерпілої ОСОБА_9 , яка немаючи до обвинуваченого претензій майнового характеру, оскільки їй повернуто викрадене, наполягала на призначенні ОСОБА_7 реальної міри покарання.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, розмір покарання, призначений ОСОБА_7 відповідає принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатнім для досягнення цілей покарання, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги є неспроможними та не можуть бути задоволеними.

Суд апеляційної інстанції вважає, що врахувавши сукупність зазначених обставин, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років, яке необхідно відбувати реально, у зв`язку із чим апеляційний суд не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.

Призначене судом ОСОБА_7 покарання повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення і на думку суду апеляційної інстанції повністю відповідає меті й принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке в даному випадку є адекватним характеру вчинених обвинуваченим дій, та даним про особу винного, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі сторони захисту.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Посилання сторони захисту в апеляційній скарзі на те, що потерпілій майнова шкода фактично не завдана, не відповідає дійсності, оскільки крадіжкою, як майновим кримінальним правопорушенням, в принципі завдається шкода майновим правам потерпілої особи. Те, що у подальшому працівниками поліції грошові кошти було виявлено та вилучено у місці, де їх заховав обвинувачений ОСОБА_7 та повернуто потерпілій, не вказує на відсутність такої шкоди взагалі.

При цьому, колегі суддів вважає, що місцевим судом не взято за основу для призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 лише думку потерпілої ОСОБА_9 , про що вказує сторона захисту в апеляційній скарзі, однак таку думку, враховано у сукупності з обставинами передбаченими ст. 65 КК України.

Таким чином, усі доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі і наведені під час апеляційного розгляду справи щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони були повністю враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для зміни вироку та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.4 ст. 185 КК України та пом`якшення призначеного покарання шляхом призначення покарання із застосуванням інституту умовного звільнення, передбаченого ст.ст.75, 76 КК України, як про це просить сторона захисту.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, чи могли бути безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.

Отже, підстав для зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, апеляційний суд не знаходить.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Любешівського районного суду Волинської області від 01 листопада 2024 року, щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді