Справа №589/4028/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/163/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2025 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши в режимі відеоконференції, у залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05 квітня 2023 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шостка, Сумської області, українця, громадянина України, з середньою базовою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 222 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги, відповідно яких:

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 просить скасувати вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05 квітня 2023 року, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 вважати засудженим: за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 роки 06 місяців; за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 02 роки 06 місяців; за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 02 роки; за ч. 1 ст. 222 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 17 000 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, визначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 04 роки 06 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень до призначеного покарання у цьому кримінальному провадженні шляхом часткового складання покарань призначених за вироками Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року та від 15 лютого 2023 року, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 05 років 06 місяців.

Зарахувати в строк покарання частково відбуте покарання за вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року.

Виключити з резолютивної частин вироку посилання на узгодження покарання, призначеного за вироками Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року та від 15 лютого 2023 року, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з визначенням остаточного покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 04 роки.

Рахувати початок строку відбування покарання з часу приведення вироку до виконання.

Виключити з описової частини вироку дані про дату народження ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважати датою народження останнього ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В іншій частині вирок залишити без змін.

- обвинувачений ОСОБА_8 у поданій апеляційній скарзі просить вирок змінити та призначити йому покарання за вчиненні кримінальні правопорушення, зі застосуванням ст. 69 КК України.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 222 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 3 ст. 186 КК України - в виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців,

- за ч. 2 ст. 190 КК України - в виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців,

- за ч. 2 ст. 185 КК України - в виді позбавлення волі на строк 2 роки,

- за ч. 1 ст. 222 КК України - в виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 17000 гривень.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Узгоджено покарання, призначене за вироками Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року та від 15 лютого 2023 року: на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_8 покарання в виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за вироками Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року та від 15 лютого 2023 року більш суворим, призначеним за цим вироком, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання в виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Строк покарання рахувати з 05 квітня 2023 року. Зараховано в строк покарання частково відбуте покарання за вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 490 грн. 35 коп.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, які були доповнені, прокурор не оспорюючи фактичні обставини, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 , зазначає про те, що судом першої інстанції безпідставно застосовано положення ч. 4 ст. 70 КК України при узгодженні покарання, призначеного обвинуваченому за вироками Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року та 15 лютого 2023 року, оскільки чинним законодавством не передбачено узгодження покарання за попередніми вироками, в тому числі на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Окрім цього, судом безпідставно визначено обраховувати початок строку відбування покарання обвинуваченого з 05 квітня 2023 року, тобто з дати ухвалення вироку. Так, приписами законодавства визначено, що вирок не може бути звернено до виконання до набрання ним законної сили.

Крім того, суд призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, дійшов помилкового висновку про необхідність застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, що призвело до уникнення обвинуваченим відповідальності за вироками Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року та 15 лютого 2023 року.

Також, апелянт зауважує про те, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, реально відбував покарання у місцях позбавлення волі, одна після звільнення, належним висновків не зробив та знову вчинив низку умисних корисливих злочинів проти власності, що свідчить про його суспільну небезпеку.

Виходячи з викладеного, враховуючи особу обвинуваченого при призначенні покарання за сукупністю злочинів, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, відповідно до ст. ст. 50,65 КК України, має застосовуватися принцип часткового складання покарання.

Окрім цього, відповідно до описової частини вироку, суд першої інстанції зазначив дві дати народження ОСОБА_8 , а саме 24 січня 1986 року та 09 березня 2001 року. Тому зазначення першої дати є зайвим.

Обвинувачений ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що призначені судом покарання за вчиненні ними кримінальні правопорушення є надто суворими. Так, заподіяну шкоду обвинувачений має намір відшкодувати в повному обсязі та перепросити вибачення перед потерпілими за вчинені дії. Окрім цього, судом першої інстанції при призначенні покарання не було враховано наявність на його утриманні матері, ОСОБА_11 та неповнолітніх синів, ОСОБА_12 .

Таким чином, на підставі вище зазначених обставин, апелянт просить призначити йому покарання за злочині зі застосуванням ст. 69 КК України.

Як встановлено судом першої інстанції, 21 вересня 2021 року близько 18 год. 30 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи у приміщенні ЛОР-відділення Шосткинської ЦРЛ, яке розташоване за адресою: Сумська область, м. Шостка вул. Щедріна 1, маючи умисел на таємне з корисливих мотивів викрадення чужого майна, поєднаному з проникненнями у інше приміщення, діючи повторно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, через незачинені двері проник до кабінету медичної сестри, де із жіночої сумки викрав гаманець. Після чого, вийшов з кабінету та в цей час був помічений медичною сестрою ОСОБА_13 та попереджений про це вголос.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_8 , розуміючи, що з цього моменту він діє відкрито по відношенню до ОСОБА_13 , не зупиняючись на досягнутому, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднаному з проникненням у інше приміщення, відкрито заволодів гаманцем, який належить ОСОБА_13 , який для потерпілої матеріальної цінності не представляє та грошовими коштами, які знаходилися у гаманці в сумі 300 грн., спричинивши останній матеріальну шкоду на вказану суму. З місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 зник та викраденими майном розпорядився на власний розсуд.

20 вересня 2020 року у ранковий час, ОСОБА_8 , знаходячись за місцем мешкання малознайомого йому ОСОБА_14 , за адресою: АДРЕСА_2 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, із корисних спонукань, діючи повторно, сказав останньому, щоб той дав йому свій мобільний телефон, для здійснення дзвінка. ОСОБА_14 не підозрюючи, що ОСОБА_8 має намір шляхом обману заволодіти його мобільним телефоном, і сподіваючись, що він поверне йому мобільний телефон, віддав його йому, після чого ОСОБА_8 мобільний телефон не повернув, і з місця скоєння злочину з мобільним телефоном останнього зник. У подальшому ОСОБА_8 розпорядився даним мобільним телефоном на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_8 , шляхом обману, заволодів мобільним телефоном марки «Xiomi», моделі «Redmi Note7», синього кольору, вартістю 3100 грн., чохлом та сім-картою оператора мобільного зв`язку «Лайфселл», які не представляють для потерпілого матеріальної цінності, які належать ОСОБА_14 , чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім цього, 20 вересня 2020 року у ранковий час ОСОБА_8 , знаходячись неподалік буд. АДРЕСА_3 , будучи обізнаним про персональні дані та номер банківського карткового рахунку ОСОБА_14 , які він отримав заволодівши мобільним телефоном останнього, так як у вказаному мобільному телефоні був відкритий додаток «Приват24» потерпілого, переслідуючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, шляхом оформлення онлайн кредиту через додаток «Smartiwey» оформив кредит в сумі 2700 грн. на ім`я ОСОБА_14 вказавши номер його банківської карти «Приватбанк» № НОМЕР_1 . Отримавши на картку ОСОБА_14 грошові кошти в сумі 2700 грн. ОСОБА_8 за допомогою додатку «Приват24» перевів грошові кошти в сумі 2700 грн. на банківську картку «Приватбанк» № НОМЕР_2 на своє ім`я.

Внаслідок вказаних протиправних, дій ОСОБА_8 заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_14 та спричинив йому матеріальну шкоду на загальну суму 2700 грн. Вказаними грошовими коштами він розпорядився на власний розсуд.

Крім цього, 21 вересня 2020 року у денний час ОСОБА_8 , знаходячись у приміщенні Повного Товариства «Ломбард «УМКВ і Компанія», за адресою: Сумська область, м. Шостка, вул. Свободи, 33/2, маючи при собі мобільний телефон марки «Xiaomi», моделі «Redmi Note7», належний ОСОБА_14 , тобто усвідомлюючи, що вказаний мобільний телефон не є його особистою приватною власністю, а перебуває у власності іншої особи, з метою отримання кредиту під заставу вказаного мобільного телефону звернувся до кредитора ПТ «Ломбард «УМКВ і Компанія».

Перед отриманням кредиту ОСОБА_8 , ознайомившись із умовами договорів про надання фінансового кредиту (Договір 1) та про заклад майна до ломбарду (Договір 2), специфікацією № 25-121731 від 21 вересня 2020 року, викладеними на аркуші паперу формату А5, являючись позичальником (заставодавцем) за умовами договору, усвідомлюючи та розуміючи, що відповідно до: пункту 2, 3 Специфікації сторонами є оцінювач ПТ «Ломбард «УМКВ і Компанія» в особі ОСОБА_15 та позичальник (заставодавець) ОСОБА_8 , який надав паспорт громадянина України серія № НОМЕР_3 від 28.03.17; пункту 6 Специфікації предметом застави є мобільний телефон «Xiaomi», моделі «Redmi Note7», серійний номер НОМЕР_4 , який насправді не належить йому на праві приватної власності, а перебуває у власності іншої особи; пункту 8 Специфікації сума кредиту становить 1500 грн.; Специфікація є невід`ємною частиною Договору 1,2. Підписання Специфікації засвідчує фактичне укладання Договору 1,2»;

Згідно Договору 2 заставодавець заявляє, що «Предмет є його особистою приватною власністю, при цьому право власності на Предмет набуто заставодавцем правомірно, Предмет нікому іншому не належить та не відчужений…, у власності інших осіб не перебуває, в найм, позичку не переданий…, а також прав третіх осіб не має»; своїм підписом засвідчив фактичне укладання Договорів 1,2, тим самим з метою отримання кредиту заявив кредитору ПТ «Ломбард «УМКВ і Компанія», що не належний йому на праві власності мобільний телефон «Xiaomi», моделі «Redmi Note7», серійний номер НОМЕР_4 , є його особистою приватною власністю, при цьому право власності на Предмет набуто ним правомірно, Предмет нікому іншому не належить та не відчужений, у власності інших осіб не перебуває, а також прав третіх осіб не має, тим самим надав завідомо неправдиву інформацію кредитору ПТ «Ломбард «УМКВ і Компанія» з метою одержання кредиту на суму 1500 грн., за відсутності ознак злочину проти власності.

Таким чином, ОСОБА_8 надав ПТ «Ломбард «УМКВ і Компанія» завідомо неправдиву інформацію щодо права його особистої власності на предмет застави - мобільний телефон «Xiaomi», моделі «Redmi Note7», серійний номер НОМЕР_4 , а також щодо правомірності набуття цього права, та не перебування даного телефону у власності інших осіб, який насправді належить ОСОБА_14 , з метою одержання кредиту.

Вищевказані дії ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за ч. 1 ст. 222 КК України як шахрайство з фінансовими ресурсами, тобто надання завідомо неправдивої інформації іншим кредиторам з метою одержання кредитів у разі відсутності ознак злочину проти власності, за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з проникненням у інше приміщення, вчинене повторно.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_8 який також заявив усне клопотання щодо закриття кримінального провадження відносно нього, за ч. 1 ст. 222 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, захисника ОСОБА_9 , та прокурора ОСОБА_7 , які кожен окремо вимоги своїх поданих апеляційних скарг підтримали та просили їх задовольнити, при цьому всі підтримали клопотання обвинуваченого, про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.222 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 222 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та ніким не оспорюються.

Тому, вказані обставини, як і доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій, відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, в апеляційному порядку не переглядаються.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_8 про наявність підстав для застосування до нього положень ст.69 КК України щодо призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, то колегія суддів встановила наступне.

Як слідує з вироку, судом першої інстанції ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 222 КК України із застосуванням ч.1, 4 ст. 70 КК України було призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки 6 місяців.

Так, законодавець дав суду право у виняткових випадках, з огляду на індивідуальні особливості вчиненого правопорушення та особу винного, призначити більш м`яке покарання на підставі ст.69 КК України.

При цьому, застосування зазначеної норми матеріального закону не є обов`язковим для суду, а є його дискреційним повноваженням, тобто можливість вибору одного з юридично дозволених варіантів правозастосовного рішення, що є умовою ефективного правозастосування норм права суб`єктами застосування для прийняття правильного, законного та обґрунтованого рішення.

Згідно зі ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним», а «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Обставини, на які посилається обвинувачений ОСОБА_8 , а саме бажання відшкодувати заподіяну шкоду потерпілим, колегія суддів не бере до уваги, заважаючи на те, що злочини були вчинені останнім більше 05 років тому, та станом на дату апеляційного перегляду, обвинувачений не вчинив жодних дій направлених на виплату матеріальної шкоди на користь потерпілих.

Так відповідно до сталої судової практики Верховним Судом викладеної у справах № 653/2548/17 провадження № 51-7199км18, справа № 752/24834/18 провадження № 51-6443км19, справа № 613/527/22, провадження № 51-1465 км 23, добровільне відшкодування шкоди є відшкодуванням шкоди потерпілим без примусу у спосіб, встановлений чинним законодавством, при цьому особа вчиняє певні дії, спрямовані на таке відшкодування (компенсацію), що в надалі враховує суд, як пом`якшуючу обставину.

Доводи обвинуваченого про перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей та матері, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані обставини об`єктивно не підтверджуються матеріалами справи. Окрім цього, останній офіційно не працює, відомостей про існування в нього легального джерела доходу обвинувачений не надав.

Зважаючи на викладені обставини колегія суддів не вбачає підстав для застосуванням ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 та пом`якшенню таким чином призначеного покарання, тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Разом з тим, що стосується клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження відносно нього, за ч. 1 ст. 222 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, то воно підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, кримінальний проступок за ч.1 ст.222 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_8 судом визнано винним, вчинено ним 21 вересня 2020 року.

Санкцією ч. 1 ст. 222 КК України передбачено покарання у виді штрафу від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_8 вчиняв і інші кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України, а відтак диференційований строк давності за ч. 1 ст. 222 КК України, перервався та з 21 вересня 2021 року почав відраховуватися з моменту вчинення ним нового злочину і відповідно закінчився 21 вересня 2023 року.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом про кримінальну відповідальність.

Враховуючи наведене, у цьому кримінальному провадженні закінчився строк давності, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, для притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 222 КК України. Тому, на підставі ч.1, ч.3 ст. 49 КК України, ОСОБА_8 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 222 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 222 КК України, підлягає закриттю на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні про те, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, то на думку колегії суддів вони є слушними, з наступних підстав.

Як зазначалося вище, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 222 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 3 ст. 186 КК України - в виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців,

- за ч. 2 ст. 190 КК України - в виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців,

- за ч. 2 ст. 185 КК України - в виді позбавлення волі на строк 2 роки,

- за ч. 1 ст. 222 КК України - в виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 17000 гривень.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за вироками Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року та від 15 лютого 2023 року більш суворим, призначеним за цим вироком, остаточно визначено ОСОБА_8 до відбуття покарання в виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

При цьому вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року ОСОБА_8 було засудженого за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, а вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 15 лютого 2023 року ОСОБА_8 було засудженого за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді арешту на строк 5 місяців.

Прокурор в доводах своєї апеляційної скарги, не оскаржуючи вид та міру покарання призначеного ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 222 КК України, вважає, що суд першої інстанції призначаючи остаточне покарання саме за сукупністю кримінальних правопорушень, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, дійшов помилкового висновку про необхідність застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, що призвело до уникнення обвинуваченим відповідальності за вироками Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року та 15 лютого 2023 року.

Так, положеннями ст.70 КК України визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених кримінальних правопорушень призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі.

У ч.4 ст.70 КК України передбачено, що за правилами, передбаченими в частинах 1 - 3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст.72 цього Кодексу.

З вищевказаних положень закону вбачається, що при призначенні покарання на підставі ст.70 КК України до засудженого застосовується принцип призначення покарань шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, або повного чи часткового їх складання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, реально відбував покарання у місцях позбавлення волі, одна після звільнення, належних висновків не зробив та знову вчинив низку умисних корисливих злочинів проти власності, що свідчить про його суспільну небезпеку.

Тому колегія суддів вважає, що за наведених обставин вчинення кримінальних правопорушень та враховуючи особу обвинуваченого, при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, має застосовуватися принцип саме часткового складання покарання, як про це і просить в своїй апеляційній скарзі прокурор.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при ухваленні вироку і призначенні остаточного покарання ОСОБА_8 допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України, є підставою для скасування оскаржуваного вироку в частині призначення обвинуваченому покарання.

Так, при частковому складанні до найбільш суворого за видом чи розміром пока¬рання, призначеного за один із злочинів, додається лише частина менш суворого покарання, призначеного за інший злочин, і остаточне покарання за їх сукупністю повинно, таким чином, стати більш суворим, ніж будь-яке з покарань, призначених за окремі злочини (п. 22 ППВСУ від 24 жовтня 2003 р.).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок також і у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне при ухваленні нового вироку та призначенні остаточного покарання ОСОБА_8 на підставі ч.4 ст.70 КК України застосувати принцип часткового складання покарань.

На переконання колегії суддів, саме такий принцип призначення покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні з тяжкістю вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень і даними про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання.

При цьому, оскільки прокурор в доводах своєї апеляційної скарги, не оскаржує вид та міру покарання призначеного ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 222 КК України за кожен злочин окремо, то при ухваленні нового вироку, колегія суддів також не вбачає підстав призначати інше покарання за ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України.

Однак, як зазначалося вище, за ч. 1 ст. 222 КК України строк давності притягнення особи до відповідальності сплинув, тому апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Крім цього, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що суд в оскаржуваному вироку безпідставно визначив обраховувати початок відбування ОСОБА_8 покарання з 05 квітня 2023 року, при цьому будь-яких мотивів не навів, та вважає слушними про те, що початок строку відбування покарання за даним вироком необхідно обраховувати з дати його приведення до виконання.

Також, колегія суддів вважає обґрунтованим посилання прокурора про безпідставність посилання суду першої інстанції в резолютивній частині вироку на узгодженість покарань, призначених ОСОБА_8 попередніми вироками.

Чинним законодавством не передбачено узгодженість покарання судом за попередніми вирокам, відповідно в цій частині апеляційна скарга прокурора також підлягає задоволенню.

Окрім цього, колегією суддів взято до уваги доводи прокурора про помилкове зазначення дві дати народження обвинуваченого у вироку суду.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження, дата народження обвинуваченого є 09 березня 2001 року, а тому слід вилучити вказівку суду першої інстанції у описовій частині вироку, на дату народження останнього - 24 січня 1986 рік.

За таких обставин колегія суддів вважає за доцільне при ухваленні нового вироку відносно ОСОБА_8 усунути зазначені порушення, допущені судом першої інстанції, та виключити такі посилання із тексту вироку.

Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити частково, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05 квітня 2023 року, відносно ОСОБА_8 , через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, призначити покарання, узгоджене судом першої інстанції:

- за ч. 3 ст. 186 КК України у виді 04 років 06 місяців позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді 02 років 06 місяців позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 02 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 04 роки 06 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань призначених за вироками Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року та 15 лютого 2023 року, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 05 років 06 місяців.

Зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання частково відбуте покарання за вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на узгодження покарання, призначене за вироками Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2022 року та 15 лютого 2023 року, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з визначенням покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 04 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

На підставі п. 1 ч.1, ч.3 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 222 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 222 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Виключити з описової частини вироку дані про дату народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5