Справа № 464/7140/23
пр.№ 1-кп/464/111/25
УХВАЛА

28 лютого 2025 року м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України,

встановив:

в провадженні суду перебуває вищевказане кримінальне провадження.

Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні заявила про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК України, у зв`язку із набуттям чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», котрим внесені зміни до ст. 51 КУпАП.

Обвинувачений ОСОБА_5 , після роз`яснення судом йому положень ст. 479-2 КПК України, надав згоду на закриття кримінального провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України визнав повністю. Пояснив, що повністю визнає обставини, викладені у обвинувальному акті, вчинив правопорушення за таких. Фактичні дані, встановлені стороною обвинувачення, не оспорює, а тому не заперечує щодо закриття кримінального провадження.

Прокурор ОСОБА_3 вказала, що беручи до уваги думку обвинуваченого, котрий не заперечує щодо закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч.1 ст. 284 КПК України, вчинив крадіжку чужого майна, на суму, що після прийняття Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», вважається дрібною крадіжкою, не заперечує щодо закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч.1 ст. 284 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про проведення розгляду кримінального провадження за його відсутності.

Суд, заслухавши думки учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступних висновків.

Встановлено, що 08.12.2023 на розгляд Сихівського районного суду м. Львова надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000859 від 10.10.2023, відповідно до якого, з урахуванням зміненого обвинувачення, ОСОБА_5 , достовірно знаючи про те, що в Україні введено та діє правовий режим воєнного стану, утримуючи банківську картку ПАТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 , яку попередньо привласнив 05.10.2023 та яка належить потерпілому ОСОБА_6 , без відома та дозволу останнього, достовірно знаючи, що кошти на вказаній банківській картці йому не належать та що на ній встановлений безконтактний розрахунок, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, 05.10.2023 в період часу з 20.28 год. до 20.29 год., перебуваючи у приміщенні магазину «Чарка до свята», що за адресою: м. Львів, вул. Зубрівська, 36, маючи злочинний умисел на вчинення вказаних дій, таємно викрав із вказаної картки грошові кошти на загальну суму 550,10 грн., шляхом здійснення оплати за товар.

З вказаного слідує, що ОСОБА_5 обвинуваченому в тому, що останній 05.10.2023 вчинив дії з таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого в умовах воєнного стану, на суму 550,10 грн.

Частиною 1 ст. 2 КК України передбачено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 185 КК України кримінально карним визнано вчинення крадіжки в умовах воєнного стану. Згідно з ч. 1 ст. 185 КК України крадіжкою є таємне викрадення чужого майна.

В силу ст. 9 КУпАП передбачено, що адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

09.08.2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (надалі Закон №3886-ІХ).

Відповідно до вказаного Закону, стаття 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення була викладена у новій редакції, внаслідок чого, дрібним викраденням чужого майна вважається крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за наявності кваліфікуючих обставини двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

До 09.08.2024 згідно зі ст. 51 КУпАП викрадення чужого майна вважалося дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно з п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до п. п. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 Податкового кодексу України, податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 1 січня встановлено 3028,00 грн.

Таким чином, з 09.08.2024 року дрібною крадіжкою вважається адміністративне правопорушення, якщо вартість викраденого майна становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 3028,00 грн.

Частиною 7 ст. 42 Закону України «Про правотворчу діяльність» визначено, що у разі викладення структурного елемента нормативно-правового акта в новій редакції попередня його редакція втрачає чинність з дня набрання чинності новою редакцією цього структурного елемента.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

У п. 2.4. Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2022 у справі № 3-20/2021(40/21) Конституційний Суд України зазначав, що Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього (друге, третє речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99); кримінально-правова норма має зворотну дію в часі в тій її частині, в якій вона пом`якшує або скасовує відповідальність особи; це стосується випадків, коли в диспозиції норми зменшено коло предметів посягання; виключено зі складу злочину альтернативні суспільно небезпечні наслідки; обмежено відповідальність особи шляхом конкретизації в бік звуження способу вчинення злочину; звужено зміст кваліфікуючих ознак тощо (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000); особа не може нести кримінальну відповідальність за діяння, вчинені до набрання чинності законом, яким ці діяння криміналізовано (абзац четвертий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019).

Разом з тим, Конституційний Суд України у Рішенні від 19 квітня 2000 року у справі № 6-рп/2000, роз`яснив, що виходячи з того, що кримінально-правова норма складається з трьох елементів: гіпотези, що визначає умови, за яких застосовується правова норма щодо забороненої поведінки особи; диспозиції, що закріплює таку правову норму; санкції, що встановлює покарання для осіб, які порушили цю правову норму, при дослідженні питання щодо зворотної дії нової норми (закону) треба аналізувати поелементно стару і нову кримінально-правові норми. В теорії кримінального права залежно від опису ознак конкретного складу злочину розрізняють такі види диспозицій: проста, описова, відсильна, бланкетна і змішана. Відсильна диспозиція вказує лише на злочин і називає обов`язкові ознаки основного та/або кваліфікованого складу злочину, а для розкриття х змісту відсилає до іншої норми (частини) цієї або іншої статті Кодексу. Бланкетна диспозиція кримінально-правової норми лише називає або описує злочин, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст. Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті Особливої частини Кримінального кодексу України і включає положення інших нормативно-правових актів у тому вигляді, в якому вони сформульовані безпосередньо в тексті статті. Саме із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення кримінальним законом діяння як злочину певного виду та встановлення за нього кримінальної відповідальності. Конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює кримінально-правову норму більш конкретним змістом. Зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють словесно-документну форму кримінального закону. Така испозиція кримінально-правової норми залишається незмінною. Кримінальний закон і за наявності нового, конкретизованого іншими нормативно-правовими актами змісту бланкетної диспозиції кримінально-правової норми не можна вважати новим - зміненим - і застосовувати до нього положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 6 Кодексу.

Як встановлено судом, Законом №3886-ІХ внесено зміни до ст. 51 КУпАП, тоді як диспозиція ч. 1 ст. 185 КК України залишилася незмінною. Однак, з аналізу вказаних норм вбачається, що кримінально карною є крадіжка, що не є дрібною.

Тобто, диспозиція ст. 51 КУпАП формує об`єкт кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, що є ознакою складу злочину.

Як вбачається з вищевикладеного, на момент розгляду кримінального провадження кримінально карним за ст. 185 КК України є діяння щодо чужого майна, вартість якого у 2024 році перевищує 3028,00 грн. Разом з тим, якщо вартість такого майна є меншою зазначеної суми, діяння може мати ознаки дрібної крадіжки, в силу чого КУпАП передбачено інший вид юридичної відповідальності адміністративної.

У рішенні у справі «Скоппола проти Італії» заява № 10249/03, від 17.09.2009, Європейський суд з прав людини зазначив, що „гарантія, установлена статтею 7 Конвенції, що є істотним елементом правовладдя, посідає визначне місце в системі захисту людських прав за Конвенцією…у пункті 1 статті 7 Конвенції міститься не лише заборона зворотної дії приписів кримінального права на шкоду обвинуваченому…пункт 1 статті 7 Конвенції гарантує не тільки принцип унеможливлення зворотної дії більш суворих кримінальних законів, але, також, імпліцитно - принцип зворотної дії більш м`якого кримінального закону. Цей принцип втілено в правилі, відповідно до якого, якщо кримінальний закон, чинний на момент вчинення правопорушення, і кримінальні закони, ухвалені пізніше, що набрали чинності до постановлення остаточного вироку, мають відмінності, то суди повинні застосовувати той закон, приписи якого найсприятливіші для підсудного». Більше того, Суд зауважив, що, забороняючи застосування більш «суворого покарання ..., ніж те, що було застосовне на час вчинення кримінального правопорушення», ст. 7 Конвенції не виключає надання обвинуваченому переваги у більш м`якому покаранні, котре передбачається законодавством, яке набрало чинності вже після вчинення правопорушення. Одночасно, на думку Суду, частиною принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного караного діяння такого покарання, котре законодавець вважає пропорційним. Накладення більш суворого покарання лише на тій підставі, що воно було передбачене на час вчинення злочину, означатиме застосування правил про наступність дії кримінальних законів у часі на шкоду відповідача. Крім того, це буде прирівнюватись до ігнорування будь-якої сприятливої для обвинуваченого законодавчої зміни, що може набрати чинності перед його засудженням та під час призначення покарання, порівняно з тими покараннями, котрі держава (та й спільнота, яку вона представляє) тепер уже вважають надмірними.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_5 обвинувачено у вчиненні діяння, де вартість викраденого майна становить 550,10 грн., що на даний час не охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та відповідно виключає кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим є підстави вважати, що з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» скасовано положення ст. 51 КУпАП у попередньому викладі, зміст котрого до 09.08.2024 визначав диспозицію інкримінованої норми та визначав кримінальну протиправність діяння.

З цього слідує, що Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», змінив обставини визначення виду юридичної відповідальності за викрадення чужого майна, тим самим, є таким, що поліпшує становище особи, у зв`язку із чим є підстави вважати, що такий має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Частиною 1 ст. 284 КПК України визначено загальний перелік підстав для закриття кримінального провадження, серед котрих втрата чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння (п. 4-1).

Разом з тим, ч. ч. 2-4, 7-10 вказаної статті передбачено порядок закриття кримінального провадження з підстав, передбачених частиною першою ст. 284 КПК України.

Зокрема, в силу ч. 2 ст. 284 КПК України судом, серед іншого, закривається кримінальне провадження у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності.

При цьому, згідно з підпункту 1-2 ч.2 ст. 284 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою.

Частиною 7 ст. 284 КПК України визначено, що ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої або пунктом 1-2 частини другої цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених статтею 479-2 цього Кодексу.

Як вбачається, в залежності від того, чи заперечує підозрюваний/обвинувачений проти закриття кримінального провадження з підстави передбаченої п. 4-1 ч.1 ст. 284 КПК України, законодавець визначив форми закінчення кримінального провадження, зокрема на стадії досудового розслідування постановою прокурора про закриття (ч.4 ст. 284 КПК України) та в судовому провадженні за результатами розгляду клопотання прокурора про закриття кримінального провадження чи обвинувального акту: або ухвалою про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 КПК України, або ухвалою про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 або 2 частини першої статті 284 або ухваленням виправдального вироку (ч.ч. 2, 3 ст. 479-2 КПК України).

З вище викладеного слідує, що законодавець визначив різні форми закриття кримінального провадження, щодо однієї підстави передбаченої пунктом 4-1 ч.1 ст. 284 КПК України.

Разом з тим, зазначив, що суд звільняє особу від кримінальної відповідальності у випадку відсутності згоди обвинуваченого на закриття кримінального провадження та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність.

Одночасно, згідно з ч. 3 ст. 479-2 КПК України суд закриває кримінальне провадження на підставі пункту 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

З огляду на те, що суд закриває кримінальне провадження з підстав, встановлених ч. 2 ст. 284 КПК України, у в тому числі у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності, слід звернути увагу на тлумачення Конституційного Суду України, викладені у Рішенні від 27 жовтня 1999 року № 9-рп (справа N 1-15/99), зокрема, що кримінальна відповідальність передбачає офіційну оцінку відповідними державними органами поведінки особи як злочинної. Підставою кримінальної відповідальності є наявність у діяннях особи складу злочину, передбаченого кримінальним законом. Це форма реалізації державою правоохоронних норм, яка в кінцевому підсумку, як правило, полягає в застосуванні до особи, що вчинила злочин, конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру через обвинувальний вирок суду. Кримінальна відповідальність може мати не лише форму покарання. За вироком суду вона може зводитись тільки до осуду особи, яка вчинила злочин, і звільнення її від покарання (частина друга статті 50 Кримінального кодексу України). Особу може бути засуджено умовно чи з відстрочкою виконання вироку (статті 45, 46, 46-1 Кримінального кодексу України). Тому сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність. Особа не несе кримінальної відповідальності до тих пір, поки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили. Поняття «притягнення до кримінальної відповідальності» не тотожне поняттю «кримінальна відповідальність», як і поняття «притягнення до юридичної відповідальності» не ідентичне поняттю юридична відповідальність». Притягнення до юридичної відповідальності передує юридичній відповідальності. Юридична відповідальність, у тому числі й кримінальна відповідальність, як і форми притягнення до юридичної відповідальності, визначаються та встановлюються законами.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

З аналізу вказаних тлумачень Конституційного Суду України вбачається, що обвинувачений несе кримінальну відповідальність після визнання вироком суду його винним у вчиненні кримінального правопорушення, що набрав законної сили.

Зважаючи на те, що главою 36-1 КПК України не передбачається можливість засудження особи за обставин втрати чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, тому виключається можливість застосування до підозрюваного/обвинуваченого конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру, тобто притягнення до кримінальної відповідальності, у зв`язку із чим особа підлягає звільненню від такої.

Разом з тим, суд також звертає увагу на те, що обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, якщо не надав згоду на закриття кримінального провадження. У зв`язку із цим, особа, яка надала згоду на закриття кримінального провадження, а також особа, яка не надала таку, в силу положень КПК України, перебувають в одному процесуальному статусі учасника кримінального провадження (сторони) обвинуваченого, тобто особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, а тому мають право на однакове застосування кримінального закону, незалежно від позиції щодо пред`явленого обвинувачення.

Судом встановлено, що обвинувачений є особою, яка притягається до кримінальної відповідальності, визнав обставини, викладені в обвинувальному акті, підтвердив, що вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), яке в силу набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» на даний час містять ознаки дрібної крадіжки, що закріплені у ст. 51 КУпАП, тим самим пом`якшено юридичну відповідальність.

Одночасно, так як обвинувачений в судовому засіданні не заперечив щодо закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч.1 ст. 284 КПК України, підтвердив, що вчинив діяння, інкриміновані йому стороною обвинувачення, тим самим, судом встановлено вчинення обвинуваченим діяння, кримінальна протиправність якого визначалася законом, що втратив чинність, відтак наявні усі підстави для постановлення ухвали про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч.1 ст. 284 КПК України.

Питання речових доказів слід вирішити згідно з вимогами ст. 100 КПК України.

Так, документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Встановлено, що речовими доказами в даному кримінальному провадженні визнано DVD-R диски.

На підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284, ч. 2 ст. 284 КПК України, керуючись ст. ст. 100, 284, 369-372 КПК України, суд,

постановив:

кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000859 від 10.10.2023, в частині обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК України закрити у зв`язку із звільненням ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі п. 4-1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Речові докази після набрання ухвалою законної сили, а саме DVD-R диски залишити зберігати при матеріалах досудового розслідування кримінального провадження №0000859 від 10.10.2023.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 05 березня 2025 року.

Головуючий ОСОБА_1