Справа № 756/2206/25
№ 1-кс/756/457/25
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року місто Київ

Слідча суддя Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, подане у кримінальному провадженні № 0003978 від 30.12.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

УСТАНОВИЛА:

До Оболонського районного суду міста Києва надійшло зазначене клопотання, у якому прокурор просив накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів та спеціальної конфіскації шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження на: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 яка на підставі договору дарування №318 від 01.08.2022 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 яка на підставі договору купівлі-продажу №1140 від 26.04.2019 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування;квартиру за адресою: АДРЕСА_3 яка на підставі договору купівлі-продажу №40444 від 07.08.2019 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на праві приватної власності.

Клопотання обґрунтоване тим, що СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 0003978 від 30.12.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

У ході досудового розслідування було одержано відомості про протиправне заволодіння вказаними квартирами, у зв`язку з чим прокурор просив накласти арешт на майно з метою забезпечення збереження речових доказів та спеціальної конфіскації, пославшись на існування ризику втрати, знищення, використання, перетворення зазначеного майна.

Прокурор у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання розглянуте без повідомлення власника майна з огляду на необхідність забезпечення арешту майна.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку, що воно підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, та полягає у тимчасовому позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном (ч. 1 п. 7 ч. 2 ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України).

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, та він допускається виключно з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати (ч. 2 ст. 173 КПК України):правову підставу для арешту майна; розумність та співмірінсть обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Для кожної з правових підстав арешту (мети його накладення) кримінальний процесуальний закон визначає додаткові обставини, які мають враховуватися слідчим суддею, зокрема: можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення речових доказів); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або цивільного позову); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається з відповідною метою);розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення цивільного позову).

Також на особу, яка подала клопотання про арешт майна, покладено обов`язок довести (ч. 1 ст. 173 КПК України): необхідність такого арешту; наявність ризику приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

Враховуючи загальні підстави застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачені ч. 3 ст. 132 КПК України, арешт майна не допускається, якщо не буде доведено, що:

-існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

-потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

-може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Прокурор зазначив, що під час досудового розслідування встановлено, що до Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення ч. 4 ст. 185 КК України звернувся ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що у період часу з 02.02.2002 по 26.06.2019 ОСОБА_6 був одружений з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, під час вказаного шлюбу з метою подальшого ведення бізнесу та отриманням прибутку ОСОБА_6 було придбано корпоративні права у ТОВ «Експрес» (), місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Воронезька, 4, яке займалось виробництвом ковбасних виробів.

В подальшому, приблизно у 2017 році у ТОВ «Експрес» виникла заборгованість, а тому на той час необхідні були інвестиції у нього. З урахуванням цієї необхідності ОСОБА_6 почав шукати потенційних інвесторів серед власних знайомих. З черговою пропозицією він звернувся до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який в свою чергу погодився на пропозицію та особисто передав грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, про що ОСОБА_6 склав відповідну розписку.

Після чого, іншу необхідну для ТОВ «Експрес» частину коштів, зокрема 550 000 доларів США ОСОБА_6 отримав у позику від інших знайомих з числа мешканців м. Києва, а саме ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Вказані грошові кошти які були отримані в позику ОСОБА_6 зберігав у сейфі в спільній з дружиною квартирі, яку вони придбали у 2010 році та зареєстрували на неї, тобто за адресою: АДРЕСА_4 .

В подальшому, у зв`язку з сімейними обставинами та з фактичним припиненням шлюбних та будь-яких інших відносин у серпні 2018 року плани щодо інвестування у спільний сімейний бізнес ОСОБА_6 та ОСОБА_12 стали не актуальними. Однак, ОСОБА_6 продовжив зберігати отримані в позику грошові у вказаній квартирі.

В той же час, тобто в серпні 2018 року дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_12 , за власним одноособовим рішенням виїхала з вказаної квартири до іншого місця проживання, забравши їх молодшу доньку ОСОБА_13 та всі особисті речі. З цього часу ОСОБА_6 проживав у вказаній квартирі самостійно. Без інших осіб.

У вересні 2018 року ОСОБА_6 було ініційовано офіційне розірвання шлюбу у судовому порядку, яке тривало ще певний проміжок часу.

16.03.2019 колишня дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_14 будучи обізнаною, що її колишній чоловік ОСОБА_6 перебуває за кордоном у відряджені, а у квартирі де зберігаються грошові кошти нікого немає, без його відома проникла до неї

Для досягнення своєї мети, ОСОБА_15 залучила групу інших невідомих осіб та в подальшому примусово відкрила вхідні замки до квартири та проникла до неї, де перебувала разом з ними на протязі декількох днів. Після чого, замінила замки вхідних дверей та встановила нову сигналізацію.

25.03.2019 повернувся з відрядження та у зв`язку з тим, що замки вхідних дверей були замінені не зміг потрапити до власної квартири. В цей час він викликав наряд поліції, однак без власника нині ОСОБА_16 вони відмовились вчиняти будь-які дії.

В подальшому, через деякий час після вчинення крадіжки ОСОБА_4 . ОСОБА_6 , що через місяць після проникнення до квартири, на ім`я матері ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 була придбана 3-х кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором від 26.04.2019р., а вже у серпні 2019 р. на її ж ім`я було придбано другу квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому ОСОБА_6 достеменно відомо, що його колишня дружина за 17 років спільного життя з ним не працювала та не мала відповідних джерел надходження коштів.

Її мати ОСОБА_5 є пенсіонером, проживала у м. Красний Луч Луганської області, а після початку АТО у 2014 році переїхала до Києва. Збережень або доходу окрім соціальних виплат не мала та перебувала повністю на фінансовому утриманні ОСОБА_6 .

Також ОСОБА_6 стало відомо, що у лютому 2020 року на ім`я особи, з якою ОСОБА_4 на той момент перебувала у фактичних шлюбних відносинах, а потім у зареєстрованому шлюбі - ОСОБА_17 (громадянин Республіки Білорусь), було оформлено право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, на підставі договору дарування від 01.08.2022 вказана квартира була зареєстрована на ОСОБА_4 .

Враховуючи викладене, можна дійти до висновку, що ОСОБА_4 заволоділа грошовими коштами ОСОБА_6 , а в подальшому з метою їх легалізації фактично придбала ряд нерухомого майна на території м. Києва яке зареєструвала на підставних осіб, тобто рідну матір ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_18 , а в подальшому на себе.

Таким чином, є вагомі підстави вважати, що ОСОБА_4 придбала вказане нерухоме майно саме внаслідок вчинення кримінального правопорушення при цьому не маючи постійного доходу, оскільки була офіційно непрацевлаштована.

Водночас, слід наголосити, що в межах оцінки питань, обумовлених розглядом клопотання, слідчий суддя не вирішує питання про наявність усіх елементів складу злочину, винуватість чи невинуватість осіб у його вчиненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Одним з процесуальними джерел доказів є, зокрема, речові докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.

Таким чином, зазначене у клопотанні майно відповідає критеріям речових доказів, зокрема, може бути предметом вчинення кримінального правопорушення, а отже, може бути використане як доказ для встановлення обставин, що підлягають доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України.

Як вказано у ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Крім того, з огляду на положення ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Як вже зазначав слідчий суддя, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зважаючи на обставини кримінального правопорушення, яке розслідується у межах цього кримінального провадження, доводи прокурора про існування такого ризику є цілком обґрунтованими.

Разом з тим, запропонований прокурором спосіб арешту майна шляхом заборони користуватися майном не узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 132 КПК України. Як передбачає згадана норма, потреби досудового розслідування мають виправдовувати такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться у клопотанні прокурора, а також можливість виконання завдання, для виконання якого прокурор звертається із клопотанням.

Збереження властивостей речових доказів як предмету кримінального правопорушення у цьому випадку цілком може бути досягнуте шляхом унеможливлення відчуження вказаної квартири. Потреби досудового розслідування не виправдовують заборони користування цією квартирою.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Крім того, ч. 12 ст. 170 КПК України містить імперативний припис про неможливість заборони використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Отже, враховуючи, що захід забезпечення кримінального провадження має становити мінімальне втручання у права власника майна, і прокурор не обґрунтував належним чином реальної потреби у забороні користуватися квартирами, в цій частині у задоволенні клопотання слід відмовити.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження є оціночними поняттями. Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що будь-яке втручання у право особи з боку держави має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

На переконання слідчого судді, загальні інтереси суспільства у вигляді досягнення завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України (зокрема, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування тощо), виправдовують ступінь втручання у право власності особи, яке пов`язане з накладенням арешту на належне їй майно.

Враховуючи характер майна, тимчасове позбавлення особи можливості розпоряджатися ним, не становитиме надмірного втручання та суттєвих негативних наслідків для неї.

Наведене у клопотанні майно належать до переліку майна, на яке згідно з приписами ч. 10 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт.

Слідча суддя наголошує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або невідворотним позбавленням такого права. Хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей щодо відповідного майна, проте таке обмеження має тимчасовий характер.

Тимчасовий характер арешту майна обумовлений наявністю правового механізму, передбаченого ст. 174 КПК України, за яким арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За таких обставин, враховуючи наведені мотиви, клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.131-132, 170-173, 309, 369, 371, 372, 376 КПК України, слідча суддя,

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно - задовольнити частково.

Накласти арешт з метою забезпечення спеціальної конфіскації та збереження речових доказів шляхом заборони розпорядження та відчуження на:

-квартиру за адресою: АДРЕСА_1 яка на підставі договору дарування №318 від 01.08.2022 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-квартиру за адресою: АДРЕСА_2 яка на підставі договору купівлі-продажу №1140 від 26.04.2019 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-квартиру за адресою: АДРЕСА_3 яка на підставі договору купівлі-продажу №40444 від 07.08.2019 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На ухвалу слідчої судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення

Відповідно до ст. 174 КПК України арешт може бути скасований повністю чи частково за заявленим клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисників, законних представників, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутніми при розгляді питання про арешт майна.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1